GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יוסף שגל: לגבי אחוז הריבית בהלוואה, שם כתוב 4% וגם אי אפשר לבקש משהו לתקן, כי זה ממש לא אקטואלי.
יוסף שגל: היום בבנק אפשר לקבל ריבית 3.7% אפילו 6%---
רונן כהן: לא, לפני כמה שנים.
רונן כהן: ריבית שוק היום היא 4---
יוסף שגל: אין שום קורקציות?
יוסף שגל: אי אפשר לתקן שום דבר?
יוסף שגל: כי זה היה לפני 7 שנים.
סופה לנדבר: כאשר לוקחים הלוואה בבנק, כמה היום ריבית?
יוסף שגל: 3.7.
רונן כהן: לא, ריבית שוק היום היא 4.3.
רונן כהן: זה נכון שאם אתה ל-5 שנים, ל-10 שנים, אבל מי בא ל-10 שנים?
רונן כהן: הוא יכול לקבל ב-3.7.
רונן כהן: אבל ריבית שוק, על 20 שנה, זה בערך 4.3.
רונן כהן: זה מטעה, כי כשאתה בא לבנק אתה אומר 'כמה אני יכול לקחת'?
רונן כהן: יגידו לך, 'תשמע אתה יכול לצאת עם 3.7', אבל כשאתה בא ואומר 'אני רוצה לקחת ל-20 שנה ובתנאים האלה וזה', הריבית שאנחנו מפרסמים שהיא בעצם מאוזנת זה 4.2.
סופה לנדבר: כמה זה היה אז?
רונן כהן: היה אז מה?
רונן כהן: נכון למתי, ל-2001?
סופה לנדבר: ל-2001.
רונן כהן: סופה, תמיד את שואלת את השאלות הכי קשות.
רונן כהן: אבל אני צריך לבדוק.
סופה לנדבר: לא, צריך להיות הפרש לפי מה ש?
רונן כהן: אם חשוב לך לדעת גם את זה, גם את זה אני אגיד לך.
סופה לנדבר: כן, מפני שאנחנו רוצים שאנשים האלה ייהנו ממשהו.
רונן כהן: אני אגיד לך מה, מה זה משנה?
רונן כהן: הרי זה עניין של כוח קנייה.
רונן כהן: אם אז היה ריבית של 4, הרי זה תלוי גם בכמה.
רונן כהן: ..
רונן כהן: המחירים של השוק גם היו יותר יקרים.
רונן כהן: המחיר של הקנייה היו יותר יקרים ולכן---
דוד קשני: אתם לא יכולים לתת להם מענק של חצי אחוז?
רונן כהן: ב-2001 היו מחירים משמעותיים, מאז 2001 היתה ירידה משמעותית.
רונן כהן: תקן אותי אם אני טועה.
רונן כהן: אני טועה?
יוסף שגל: ב-2001 גובה הדולר לא היה בדיוק מה שהיום.
רונן כהן: לא בדולר, אני מדבר איתך על מחירי השוק, הדירות.
רונן כהן: יקרים יותר.
רונן כהן: אם הוועדה רוצה לפתוח את הנושא מחדש, אבל אני חושב שזה רק מסכן את ה-150 האלה.
מיכאל נודלמן: הוועדה לא רוצה לפתוח, אבל היא רוצה תיקונים.
סופה לנדבר: הוועדה רוצה לעשות תיקונים.
סופה לנדבר: היושב ראש צודק, בגלל שאנחנו רצינו שהחוק הזה יהיה חוק שייתן להם אפשרות להסתדר בחיים ואתה בדיוק יודע.
סופה לנדבר: אני חושבת שמגיע להם, הם לקחו על עצמם מה שלקחו ואני לא אחזור עכשיו על הנאומים שלנו במליאה, אבל מגיע לאנשים האלה.
סופה לנדבר: ריבונו של עולם, איך מדינת ישראל מסוגלת לעשות נזק מכל דבר?
מיכאל נודלמן: חברת הכנסת לנדבר, אם אנחנו פותחים, יש לי ניסיון.
סופה לנדבר: לא, אני אומרת שאתה צודק, לא צריך לפתוח, אבל אני חושבת---
מיכאל נודלמן: הם לא ממהרים.
זאב אלקין: לא, עכשיו הם לחוצים על ידי בג"צ.
זאב אלקין: הרי למה הם באו אלינו?
זאב אלקין: הם באו בגלל בג"צ, עד כמה שאני מבין.
רונן כהן: לא, אני אומר שוב פעם, תראו, אני חושב שאם בכלל, אז להפריד בין שני הדברים האלה.
רונן כהן: קודם כל נדבר על הרטרואקטיבית, אחר כך אם אתם רוצים נדבר על התיקונים וזה.
רונן כהן: אני חושב שכדאי להפריד בין הדברים האלה, אלא אם כן אתם רוצים לפתוח את זה.
רונן כהן: אני, כמו שאני מכיר את הנפשות הפועלות, ברגע שפותחים, הכול מוקפא, גם מה שנקבע וגם מה שלא נקבע.
זאב אלקין: מה זה מוקפא?
זאב אלקין: אתם מחויבים על פי החוק להביא אותם להבנה ו---
יוסף שגל: אבל בינינו אתה מסכים שנכון להיום זה נראה ממש לא אקטואלי, לא משמעותי.
יוסף שגל: זה נראה כאילו זה פורמלי מאה אחוז.
יוסף שגל: יכול להיות שלפני 8 שנים זה היה בסדר גמור, היום זה פיקציה.
יוסף שגל: אתה מסכים?
רונן כהן: לא.
יוסף שגל: חבל.
מיכאל נודלמן: אנחנו מסיימים את הישיבה.
מיכאל נודלמן: אבל מה הפתרון?
מיכאל נודלמן: פתרון צריך להיות.
חנוך צמיר: אני חושב שביום ראשון, אני מקווה שזה יקרה, תובא לאישור הממשלה תוכנית שריכז אותה משרד ראש-הממשלה שעוסקת בין היתר גם בנושא הדיור ושם יש הצעה שאומרת להגדיל בצורה משמעותית את גובה המשכנתא, את מענק המשכנתא למעשה, לסביבות של כ-100 אלף דולר וזאת כדי לאפשר להגיע לשכונות אחרות.
חנוך צמיר: אני חוזר ואומר שזה לא יהיה לבעלי דירות אלא זה יהיה לאלה שהיום במרכזי הקליטה ואמורים לפנות אותם.
חנוך צמיר: סוגיה נוספת שעלתה כאן ודנו גם בה בתוכנית היא לגבי אותם זוגות צעירים, או הדור השני, שנמצאים כיום – וגדי הוא דוגמה טובה – בשכונות ואנחנו חושבים שצריך לאפשר גם להם, למי שכמובן רוצה, לפרוץ ולצאת, והם כולם בני עולים – כלומר, הם בנים למשפחות שבעצם קיבלו כבר את שיכונן – כאשר באותה תוכנית מדובר על הלוואה בסדר גודל גבוה מאוד, גם הוא בסדר גודל של כ-100 אלף דולר, כדי לאפשר לדור השני לעזוב את השכונות ולהגיע למקומות אחרים.
אקלה דסה: אני מנכ"ל עמותת פידל.
אקלה דסה: אני מאוד מעריך שבאתם לשכונה לשמוע לגבי הקהילה האתיופית, במיוחד לגבי הנוער והבעיות במקום.
אקלה דסה: אני עומד לומר לכם איך אנחנו פועלים ברשויות ואת התוכניות.
אקלה דסה: עמותת פידל היא עמותה שהוקמה בשנת 1996 כאשר עמוד השדרה שלה היה למנות מגשרים ולהכניס אותם לבתי הספר על מנת שיוכלו להוות את עמוד השדרה בתוך בית הספר כדי לתת מענה לבעיות שמתעוררות בתוכו וזה אמור גם לגבי צוות בית הספר, גם להורים וגם לילדים.
יוסי ביילין: מה התרגום של פידל?
נגיסט מנגשה: באמהרית זה חינוך.
אקלה דסה: זה א'-ב' באמהרית.
אקלה דסה: חוץ מהגישור יש לנו פעילות נוספת שנקראת מרכזי נוער ויש לנו מרכזי נוער בכל הארץ, כאשר שניים מתוכם הם ברחובות והשאר הם בפרדס חנה, בנתניה – בחפציבה - ברמלה-לוד ובקריית גת.
אקלה דסה: אנחנו עומדים לפתוח עכשיו גם בפתח-תקווה בשכונה בה יש ריכוז גדול של עולים מאתיופיה.
אקלה דסה: בתל-אביב יש לנו מרכז שנקרא מרכז קשב ולמידה שנמצא בתחנה המרכזית.
אקלה דסה: ילדים שנפלטו מהמערכות מגיעים למרכזים האלה ומי שמטפל בהם אלה אנחנו.
אקלה דסה: יש מנהל מרכז, יש עובדת סוציאלית, יש מדריך וכל הילדים שמגיעים, את חלקם החזרנו בחזרה למערכות בישובים ולחלקם לא הצלחנו למצוא להם פתרון אבל המשכנו להיות אתם בקשר.
אקלה דסה: עד היום הפניות מגיעות לא רק של בני נוער מאוכזבים מהמערכות אלא אנחנו גם נותנים הדרכה לצה"ל, נותנים הדרכה למשטרה ונותנים הדרכה לאנשי סגל שבאים מכל הארץ וזאת על מנת שיוכלו להתמודד עם הבעיה ולתת מענה נכון לבני הנוער שמגיעים לשם.
אקלה דסה: אנחנו עורכים סיורי לילה בשעות מסוימות וביום מסוים, אז אנחנו יוצאים ומגיעים לנוער עצמו ונותנים מענה.
אקלה דסה: כדי לא להשאיר את המשפחות, אנחנו מקיימים קבוצות הורים בכל הארץ.
אקלה דסה: בשנה שעברה הקמנו 40 קבוצות הורים והשנה הגדלנו את המספר ל-61 קבוצות הורים.
אקלה דסה: המטרה שלנו היא שההורים יהיו שותפים לקבלת החלטות לגבי הילדים שלהם ושיוכלו להחליט לאיזה בית ספר לשלוח אותם ואיפה הילד שלהם ילמד, מה עוד שאנחנו רוצים שהם יהיו שותפים בוועדי הורים בתוך בתי הספר.
אקלה דסה: ברחובות אנחנו מקבלים מימון מהפרויקט הלאומי.
אקלה דסה: הפרויקט הלאומי מממן והעירייה נותנת את החסות ואת המקום והיא שותפה לתוכניות.
יוסי ביילין: מה התקציב השנתי של פידל?
אקלה דסה: בסביבות 12 מיליון שקלים.
יוסי ביילין: הכל מהפרויקט הלאומי.
אקלה דסה: לא.
אקלה דסה: זה לא מהפרויקט הלאומי.
אקלה דסה: חלק מהתקציב מגיע מהפרויקט הלאומי אבל אנחנו מקבלים כספים מחוץ לארץ.
אקלה דסה: לא ציינתי שאנחנו מפעילים תוכנית מצוינת בנתניה, בארבעה בתי ספר יסודיים, ולקחנו בית ספר חלש בו יש ריכוז גדול של ילדים מהקהילה האתיופית וגם לא מהקהילה האתיופית ושם אנחנו מפתחים תוכנית ייחודית על מנת שבית הספר יעלה לרמה גבוהה.
אקלה דסה: כאן מדובר בכסף גדול מאוד ושם אנחנו מקבלים אותו מתורמים אחרים ולא מהפרויקט הלאומי.
אקלה דסה: כמו שציינתי, הפרויקט הלאומי עוסק בנושא הפעלת מרכזי נוער, חלק מקבוצות ההורים ויש לנו גישור.
אקלה דסה: בנוסף לכך יש לנו הרבה מאוד פעילויות נוספות שלא ציינתי אותן.
אקלה דסה: כמו שאתם רואים, אחד מהדברים החשובים שקורים במרכזי הנוער הוא קבלת החלטות.
אקלה דסה: בעבר היינו מקבלים החלטה למעלה והיינו אומרים שיש תוכנית, תצטרפו לתוכנית, מי שבא – בא, מי שלא בא – לא בא.
אקלה דסה: היום זה לא עובד כך.
אקלה דסה: יש לנו ועדת היגוי עירונית ויושב-ראש הוועדה הוא ראש העיר.
אקלה דסה: בוועדה משתתפים כל הגופים שמפעילים את התוכניות.
אקלה דסה: בתוכניות האלה יש אנשי מקצוע, בני הקהילה, במיוחד נבחרי הקהילה, שבאים ויושבים ומקבלים את ההחלטה לגבי איזה תוכניות להפעיל בתוך הישוב.
אקלה דסה: ההחלטות שמתקבלות עוברות למרכז נוער ובמרכז הנוער יש צוות מקצועי שעושה את העבודה בצורה מקצועית.
אקלה דסה: כפי שאתם רואים כאן, יש פרויקט לאומי שמממן ויש מפעילים.
אקלה דסה: צוות המרכז הוא לא צוות גדול אלא זה צוות מאוד מצומצם.
אקלה דסה: כמו ששמעתם לפני כן למרכז מגיעים בין 40 ל-60 ילדים כל ערב וכאשר יש שניים או שלושה אנשים, הם לא יכולים להתמודד עם הבעיה.
אקלה דסה: כמו שאתם רואים בחוץ, יש מגרש כדורגל וחלקם משחקים בו, חלקם נכנסים למחשבים, יש קבוצה שעוברת הדרכת מוזיקה ותוכניות נוספות, כך ששלושה אנשים בכל מרכז לא יכולים להשתלט ולכן חלק מהדברים שאנחנו עושים הוא שאנחנו מוסיפים גם מתנדבים שבאים ועוזרים לצוות.
אקלה דסה: המרכז פתוח מיום א' עד יום ה', בין 16:00 ל-22:00.
אקלה דסה: כל התוכניות שאנחנו נותנים – אחרי שיוצאים מבית הספר, חוזרים הביתה ובבית בעצם אין איפה לשבת ולהכין את שיעורי הבית, כך שחלק מהילדים מגיעים לכאן ועושים כאן את שיעורי הבית שלהם.
אקלה דסה: שיעורי הבית נעשים באמצעות מחשב ולכן המחשב שנמצא כאן נותן מענה טוב יותר וזאת מעבר לתוכניות הלמידה של מחשב.
אקלה דסה: בשכונת דניה יש 46 משפחות ובתוכן 80 ילדים, בני נוער, מגילאי 13 עד 18.
אקלה דסה: מספר בני הנוער המבקרים בתוך המרכז באותו מקום שראיתם הוא 60.
אקלה דסה: כלומר, מקום קטן כזה ל-60 ילדים, זה מאוד קשה.
אקלה דסה: זה מזמין ויכוח ומזמין אפילו ריב.
אקלה דסה: לכן אנחנו עושים חלוקה כך שחלק מהילדים עובד על המחשב, חלקם משחק במגרש עם מאמן כדורגל, ויש כאלה שמקבלים שיעורי עזר.
אקלה דסה: ליד המרכז יש בית ספר וביקשנו שייתנו לנו לפחות חדר ואכן קיבלנו אותו, כך שגם שם מתקיימת פעילות.
אקלה דסה: בשכונת מילצ'ן, בה אנחנו יושבים כרגע, יש כ-150 משפחות יוצאי אתיופיה עם כ-120 ילדים, בני נוער בגילאי 13-18.
אקלה דסה: מספר המבקרים משתנה אבל מגיע ל-90 ול-100 ילדים.
אקלה דסה: זאת בעיה להתמודד עם קבוצה גדולה כזאת שמגיעה לכאן, אבל אנחנו מצליחים לתת את המענה הנכון.
אקלה דסה: בינתיים כל מה שעשינו – הצליח.
זאב אלקין: כמה ילדים מגיעים לכאן?
אקלה דסה: 40 עד 60.
זאב אלקין: כל יום?
זאב אלקין: אלקין דסה: כן.
זאב אלקין: חלק מהילדים מחכה בחוץ עד שיתפנה מקום.
זאב אלקין: יש כאן תחרויות כדורגל ופעילות ספורטיבית.
זאב אלקין: האוכלוסייה ברחובות היא די גדולה ואנחנו נותנים מענה ל-140 ילדים והשאר מפוזרים בכל הארץ.
זאב אלקין: אני מדבר על בני הנוער שמגיעים למרכז.
זאב אלקין: הבעיות בעיקרן הן שימוש באלכוהול וסמים, אלימות בני נוער וונדאליזם, רקע סוציו-אקונומי נמוך, הישגים לימודיים נמוכים, קשיים ביחסים עם ההורים, משפחות חד-הוריות, משפחות שמטופלות ברווחה, שוטטות בשעות אחר הצהרים.
זאב אלקין: כל הדברים האלה, אנחנו מתמודדים אתם יום יום וזה סוג האפיונים של הבעיות בהן אנחנו נתקלים יום יום.
זאב אלקין: כמו שאמרתי, בני הנוער שמבקרים במקום הזה, אלה בני נוער עם רקע שונה כאשר חלקם עם בעיות התנהגות.
זאב אלקין: יש בני נוער שנמצאים בסיכון.
זאב אלקין: יש בני נוער ששותים ומגיעים לכאן ואז ההתמודדות היא הרבה יותר קשה.
זאב אלקין: ברגע שבחור שתה כבר, אפילו לשכנע אותו הוא בעיה.
זאב אלקין: לכן אנחנו עושים את פעולת השכנוע דרך החברים, זאת אומרת, חבר משכנע חבר.
זאב אלקין: הגופים השותפים הם אגף הספורט, אגף הרווחה, פקידי נוער, מתנ"סים, קליטה, עמותת אפשר.
זאב אלקין: החוגים שמופעלים במרכז הם קט-רגל, קורס צילום, תיאטרון, מחשבים, לימוד תוכנת מחשב, קורס אמהרית, קורסי תקשורת, מורשת יהדות אתיופיה, סיירות, הגנה עצמית.
זאב אלקין: כל הדברים האלה מופעלים כאן ויש מערכת שכל אחד מגיע בשעה שלו ועושה את הפעילות.
קריאה: מישהו עוזר להם לעשות שיעורי בית?
אקלה דסה: כן.
אקלה דסה: בחלק מהמקרים זה מתבצע על ידי מתנדבים.
רות ענבר: הילדים יכולים לבוא לכאן לפעילות אחר הצהרים.
רות ענבר: מה שהצלחנו לעשות בעיר רחובות זה למעשה שולחן עבודה מערכתי משותף עם מיפוי מדויק של כל אחד מהילדים ואיפה הוא נמצא.
רות ענבר: מדובר במערך משותף שכולל את הג'וינט ואת פדרציית ניו-יורק, משרד החינוך, משרד הקליטה, משרד הרווחה, משרד הבריאות, רשת המתנ"סים וכמובן עיריית רחובות.
רות ענבר: כל הגורמים האלה למעשה פועלים יחד עם תושבים פעילים וחלקם יושבים אתנו כאן.
רות ענבר: הם למעשה יושבים וקובעים גם את התוכניות, גם את אפיון האוכלוסייה, גם את המיקוד שזה ילך וגם את ההדגשים.
רות ענבר: מאגר המיפוי שיש לנו, מערכת המאגר, למעשה כל גוף נותן לנו את השמות ואת הילדים שעובדים ופעילים ורק על פי זה אנחנו מעבירים כספים ולא בצורה אחרת, אחרי שבדקנו, כולל בני העדה שהולכים לבדוק שהתוכניות מתקיימות והילדים מגיעים והמספרים שנותנים לנו הם נכונים.
זאב אלקין: כשאת אומרת אנחנו לא מעבירים כספים, למי את מתכוונת?
רות ענבר: העירייה.
רות ענבר: העיר רחובות או עיריית רחובות שמאגדת ביחד את כל השירותים לשולחנות עבודה משותפים.
רות ענבר: העבודה המשותפת גם עולה על נקודות תפר בעייתיות.
רות ענבר: לדוגמה, היינו לפני שבועיים בוועדת היגוי ובאמת חשבנו לנכון ביחד שחשוב שנחזק את המקום עם עובדים סוציאליים.
רות ענבר: העובדים הסוציאליים הם של עיריית רחובות, של אגף הרווחה.
רות ענבר: כבר קבענו מערך שלם של עבודה איך הם ייפגשו ביחד, איזה עבודה הם יעשו ואיזה קשר הם יעשו עם בתי הספר באמצעות העובדים הסוציאליים.
אקלה דסה: כמו שאמרתי רוב הפעילות שלנו היא עם גילאי 13-18 אבל יש בעיה אחרת שמתייחסת לגילאים צעירים יותר, מתחת לגיל 12.
אקלה דסה: אין גוף שיכול לתת מענה לילדים האלה והילדים שרוצים להגיע לכאן, זה לא הגיל שלהם והם לא יכולים להיכנס.
אקלה דסה: יש עוד בעיה נוספת והיא מתייחסת לגילאים מעל גיל 18, בני נוער שסיימו את התיכון ויש כאלה שאפילו חזרו מהצבא ואין להם לאן ללכת כך שהם רוצים להגיע לכאן, אבל המקום הזה שייך רק לגילאי 13-18.
אקלה דסה: אנחנו מנסים לפתור את הבעיה הזאת ואני מקווה שכל הגופים שיושבים סביב שולחן עגול יפתרו אותה.
אקלה דסה: יש לנו מוקד קליטה וכוח אדם נוסף שעוסק בתחום של איתור מקומות תעסוקה וליווי בני נוער גם במקומות העבודה.
אקלה דסה: אני מקווה שנמצא את הפתרון ביחד.
אקלה דסה: בסופו של דבר הנערים נמצאים כאן בשעות הערב וזה אומר ירידה בוונדאליזם בשכונה.
אקלה דסה: היו נערים ללא מסגרת אבל הצלחנו להחזיר אותם למסגרת.
אקלה דסה: 20 בוגרי המרכז משרתים כיום בצה"ל ואנחנו מאוד שמחים על כך.
נגיסט מנגשה: יש נערים שאם לא היו במרכז, לא היה להם סיכוי וצה"ל לא היה מגייס אותם.
צבי הנדל: אם הכל טוב, אז מה רע?
אקלה דסה: אם אני אומר שטוב לי, מה שלא טוב לי, אני אעשה אותו טוב יותר, אז אני אשנה את המצב.
אקלה דסה: זאת השאיפה שלנו וזאת התפיסה שלנו.
רות ענבר: לגבי השאלה שלך, אם הכל טוב, מה לא טוב.
רות ענבר: זאת בדיוק התשובה.
רות ענבר: הנקודה שחשוב להבין היא שעשייה בתהליך חינוכי היא לא של יום אחד והיא לא זבנג וגמרנו.
רות ענבר: גם הילדים שבאים מקריית משה, יש הסעות, בתי הספר היום הרבה יותר מודעים למעקב אישי אחרי כל אחד מהילדים עם דיווח מדויק למנהל אגף החינוך ולמחזיק תיק החינוך איזה ילד לא נכנס לכיתה ומדוע.
רות ענבר: זה לא אומר שלא נפתרו כל הבעיות.
רות ענבר: עדיין מכניסים מגשרים לכל בתי הספר, כמעט לכל בתי הספר הצלחנו להכניס עובדים סוציאליים כדי לטפל בדברים האלה.
רות ענבר: בסך הכל יש הסתכלות על כל הנקודות.
רות ענבר: המצב היום שונה לחלוטין מהמצב שהיה קודם אם כי עדיין יש ילדים שבאים לבית הספר ולא נכנסים לכיתה.
רות ענבר: בואו לא נייפה את התמונה.
רות ענבר: יחד עם זאת אני אומרת שבדיוק על הדברים האלה יש להשקיע הרבה מאוד עבודה למרות הסיפורים של הצלחות.
רות ענבר: דיבר רוני ודיברה נגיש מאוד יפה על העבודה של מרכזי הנוער.
רות ענבר: חשוב לראות את ההסתכלות המערכתית של הדברים עם מענים ואמת מזוויות ומכיוונים שונים.
רות ענבר: הבעיה המרכזית היא באמת הניקור והנשירה הסמויה מבתי הספר ואלה נושאים שאנחנו רואים בהם היום שינוי מאוד רציני אצל הילדים הקטנים שהתחלנו בטיפול אתם מהתחלה.
רות ענבר: בוודאי שלא נפתרה הבעיה בבת אחת.
רות ענבר: אנחנו כן רואים במספרים שינויים עובדתיים.
רות ענבר: שאלו חברי הכנסת לגבי נתונים.
רות ענבר: רבותיי, לפני שש שנים בכיתות י'- י"א ו-י"ב היו לנו 26 ילדים אתיופיים בעיר רחובות כאשר מחזור ילדים אתיופים הוא בין 120 ל-150, תלוי בשנתון.
רות ענבר: היום אנחנו מדברים על 380 ילדים.
רות ענבר: 95 אחוזים היום עוברים מחטיבות הביניים לתיכון עם מעקב אישי אחרי כל ילד.
רות ענבר: אחוזי הבגרות שלנו עלו ל-48 אחוזים, למרות שאנחנו עוד לא מרוצים מזה.
רות ענבר: הם עלו מ-22 אחוזים ל-48 אחוזים.
יוסי ביילין: מתוך כמה?
יוסי ביילין: כמה ניגשים?
רות ענבר: 95 אחוזים עוברים לתיכון והם אמורים להיכנס לבגרויות.
רות ענבר: כולם לומדים בתיכון לבגרות ואין לנו כמעט היום ילדים שלא הולכים לבגרות.
רות ענבר: אני מדברת על נתונים מרחובות ולא על נתונים ארציים.
זאב אלקין: 48 אחוזים מאלה שניגשים עוברים.
רות ענבר: כן.
קריאה: זאת אומרת, 150-160 עוברים בגרות.
רות ענבר: בשנה האחרונה, אלה הנתונים שלנו.
רות ענבר: אחד הדברים שאני יכולה לומר הוא בדיוק לגבי הילדים שלא קיבלו בגרות והם לא זכאים כי חסרה להם בחינה אחת.
רות ענבר: אנחנו עובדים עכשיו על כך.
רות ענבר: הנקודה המרכזית והחשובה היא ההסתכלות המערכתית.
רות ענבר: כאשר פידל קם – ודרך אגב, לא הזכרתם שבקריית משה מעורבים אתנו בבית הספר הדרים – ההסתכלות היא על כל המעטפת וזאת הנקודה החשובה.
קריאה: אלה בני נוער ששמעו שאתם באים לסיור והם רצו להיפגש אתכם ולומר כמה דברים שיש להם לומר לגבי הפעילות וגם לגבי הקשיים והשאיפות שלהם.
יוסי ביילין: אלה ילידי הארץ או ילידי אתיופיה?
קריאה: הם יאמרו.
שמואל: אני לומד בבית ספר אורט.
שמואל: אני בן 16 וגר כאן.
יעקב: סיימתי ללמוד כרגע.
יעקב: אני בן 18 וחצי.
תלמה: אני גרה כאן ברחובות ואני בכיתה י"ב.
קריאה: אני גר כאן ואני בן 18 וחצי, לומד בבית ספר ויצ"ו.
קריאה: נולדתי באתיופיה.
קריאה: הגעתי לכאן בגיל שנתיים.
אורה: אני בת 16, לומדת בעמית.
קריאה: אני לומדת בכיתה ח' בבית ספר עמית.
אברהם מיכאלי: מי מתנדב לספר לנו על הבעיה בה אתם נתקלים כרגע בעיר רחובות?
אברהם מיכאלי: במה אתם מרגישים לא בסדר?
קריאה: בטח ראיתם את הכתבה שהייתה בערוץ 1 לגבי מה שקורה בשכונה ועל מה שקרה עם הנערות.
קריאה: גם אחרי הכתבה הזאת, אנחנו לא רואים שדברים נעשים ומשתנים.
קריאה: הכתבה דיברה על אדם ממוצא בדואי שהיה משתף פעולה עם המדינה ועל שתי נערות שהתחילו להתרחק מאתנו והיו נעלמות, לפעמים לחודשים ולשבועות.
קריאה: היו חודשים שהמשפחות לא ידעו היכן הן נמצאות.
קריאה: לא היה מדובר באדם צעיר אלא באדם שיכול להיות סבא שלהן.
קריאה: לפי הכתבה הוא טען שהוא אוהב את הנערה, אבל מדובר בילדה קטנה שלא יודעת להחליט בעצמה.
קריאה: אפילו אם היא בת 18, עדיין היא לא יודעת להחליט בעצמה ולעמוד מאחורי ההחלטות שלה.
קריאה: אותו אדם ניצל את מה שקורה כאן והנערות נעלמו לכמה חודשים.
קריאה: מה שקרה הוא ששתיהן נכנסו להריון.
קריאה: אחרי הכתבה הזאת, אנחנו לא רואים שיש כאן שינויים.
זאב אלקין: לאיזה שינוי אתה מצפה?
זאב אלקין: שירחיקו אותה מהשכונה?
קריאה: הפתרון הוא להרחיק אותו מהשכונה ולגרום לאנשים שהוא מהווה בעיה.
אברהם מיכאלי: אני מתייחס אליך כרגע כמו אל ילד ישראלי שחי בשכונה ברחובות שהיא בכל זאת עיר טובה ולא עיר מצוקה.
אברהם מיכאלי: השאלה איך אתה כילד שגדל כאן
אברהם מיכאלי: וחי פה מרגיש את השוני ביחס לילד אחר.
אברהם מיכאלי: אם אתה לא מרגיש שוני, אני שמח על כך.
קריאה: אני אישית לא מרגיש שוני.
אברהם מיכאלי: אתה חי בעיר הזאת 16 שנים.
אברהם מיכאלי: הקשר של אותו אדם היה רק עם בנות העדה או שיש לו קשר עם עוד בנות שגרות?
קריאה: רק עם בנות העדה.
קריאה: זה לא סוד המצב הכלכלי של בני העדה.
קריאה: נערה בגיל 13, 14 ו-15 לא יכולה להתלבש כמו החברה שלה, אין לה דמי כיס ואת החולשה הזאת אותו אדם מנצל.
קריאה: אדם בגיל 60 לא בא ומציע 500 שקלים ו-1,000 שקלים ולא קונה לנערה נעליים.
קריאה: האדם מסתובב עם אקדח.
קריאה: יש לנו מתנדב סטודנט ויום אחד הוא איים עליו עם האקדח.
קריאה: המשטרה יודעת על כך ויכול להיות שהיא מטפלת בזה, אבל הציפיות של הקהילה הן שעם ישראל ידע מה קורה בשכונה.
קריאה: אדם כזה מנצל קטינות מתחת לגיל 18.
קריאה: התושבים שואלים האם האדם הזה היה יכול להגיע לרעננה או לאיזו שכונה חזקה, האם הוא יכול היה להגיע לאזור מכון וייצמן והאם התושבים ייתנו לו להיות שם.
קריאה: למה המדינה מחליטה לשכן משת"פ בשכונת מצוקה?
קריאה: הוא מנצל את הילדים האלה ואלה הילדים שהם עתיד המדינה ומנהיגיה.
קריאה: מחר חלק הולכים לקחת אחריות על המדינה ולכן קיים התסכול.
קריאה: התקיים דיון יחד עם בני נוער ואחר כך דיון עם המשפחות אבל אנחנו מצפים לעזרה מהמדינה, שמישהו יבוא ויבדוק האם מה שהיה בכתבה הוא נכון או לא נכון, ואם זה נכון, צריך לתת איזשהו פתרון ולהתמודד עם הבעיה.
קריאה: הוא אומר לנו לבוא אבל אף אחת לא מקשיבה.
קריאה: לפעמים הוא הולך אחרינו.
קריאה: השאלה אם הוא היחיד.
מיכאל נודלמן: פניתם למשטרה?
קריאה: פנינו אבל המשטרה לא עושה כלום.
קריאה: עובדה שהוא עדיין נמצא כאן ולא עושים כלום.
אברהם מיכאלי: איזה שינוי אתם רואים כאן עם קבלת הפעילות?
אברהם מיכאלי: איזה שינויים אתם רואים לעומת קודם?
קריאה: בעבר לא היה לנו מקום שהיינו יכולים לבוא אליו לשבת או לשחק במחשבים או לעשות פעילויות שונות אלא היינו יושבים בחוץ ומפריעים לאנשים.
קריאה: לא היה לנו איפה לשבת אבל עכשיו יש לנו מקום לשבת בו ואנחנו מדברים עם אנשים על מה שקורה בארץ, על מה שקורה בקהילה שלנו.
קריאה: כך יותר קל לנו להסתדר מאשר מצב בו אין לנו כלום ונשב בחוץ ונפריע לאנשים.
זאב אלקין: כמה פעמים בשבוע את מגיעה למרכז?
קריאה: אני מגיעה לכאן כל פעם שזה פתוח.
קריאה: שלוש פעמים בשבוע.
קריאה: אנחנו מכינים שיעורי בית, יש לנו שיעורי עזר, חוגים ופעילויות שונות.
צבי הנדל: אם כן, הסיפור שסיפרתם הוא פלילי.
צבי הנדל: אני מזדהה אתכם במאה אחוזים אבל במדינת ישראל המטורפת אי אפשר לזרוק אדם מהבית סתם ככה.
צבי הנדל: השאלה אם הוא עשה איזה דבר פלילי.
קריאה: הנערה בת 13.
קריאה: נערות בגילאי 18 פלוס שחיו בהוסטל שהמדינה החליטה לשכור בשכונה מבוססת, התושבים יצאו נגד והוא נסגר תוך 24 שעות והנערות עברו למקום אחר.
קריאה: אם צריך הפגנה, זה מה שיעשו התושבים, אבל למה להגיע למצב כזה?
קריאה: אני לא יכול לסמוך על החוק של מדינת ישראל?
קריאה: קורה משהו, אני מתלונן ומישהו צריך לבוא לבדוק ולתת דין וחשבון.
קריאה: אני רוצה להיות בטוח בסביבה שאני חי בה.
קריאה: אנחנו בשכונת דניה רוצים לעשות פעילות אבל לא מצליחים.
צבי הנדל: אתה עובד שם על המחשב?
אברהם מיכאלי: יש לך חברים שרוצים לבוא ואין להם מקום?
קריאה: הרבה ילדים רוצים לבוא אבל אין מקום.
קריאה: גם במגרש אי אפשר לשחק כי הכדור נופל לצדדים ויש סדקים.
אברהם מיכאלי: אתה יכול לספר לנו על סדר היום שלך?
קריאה: אחרי בית הספר אני הולך הביתה לאכול.
אברהם מיכאלי: בבית יש לך מקום?
קריאה: יש מקום.
קריאה: אני הולך למרכז כי משעמם לי בבית.
קריאה: מנגיסט מנגשה: במקומות אחרים אנחנו מתחברים לתשתיות קיימות ועושים איגום משאבים.
צבי הנדל: הבניין הזה משמש לעוד דבר חוץ ממועדון?
צבי הנדל: מנגיסט מנגשה: כן.
צבי הנדל: יש את תנועת בית"ר.
צבי הנדל: בשבת לבית"ר יש כאן פעילות?
צבי הנדל: מנגיסט מנגשה: לא.
צבי הנדל: הצעירים יכולים לארגן קבוצות בגיל הביניים כדי להדריך כאן בשבת?
אבאי זאודה: בדיוק לפני שבוע דיברתי עם מנכ"ל העירייה על כך.
אבאי זאודה: אנחנו חושבים מה לעשות.
אקלה דסה: יש עוד נקודה נוספת שאני חייב להעלות אותה.
אקלה דסה: יש את מועדון בית"ר ואנחנו קיבלנו פעילויות בשעות מסוימות.
אקלה דסה: אם אנחנו רוצים להביא בני נוער אחרים שיהיו כאן, אני בבעיה כי אני לא יכול להביא אנשים כאלה לפעילות כי בית"ר יאמר שהם כאן ואני לא יכול להביא תנועות נוער אחרות.
אקלה דסה: בלוד יצרנו קשר עם בני נוער אחרים ובני הנוער שלנו יוצאים גם למקומות אחרים.
אברהם מיכאלי: יש למשל סניף של בני עקיבא עם פעילות מאוד גדולה בעיר רחובות והשאלה אם יש קשר ביניהם.
אקלה דסה: לתנועת בני עקיבא אני יכול לקחת בני נוער, אבל אם אני רוצה שהם יבואו למועדון שלי, הם לא יכולים לבוא כי המועדון לא שייך לעמותת פידל אלא שייך לבית"ר.
אקלה דסה: לגבי בני נוער בימי שישי.
אקלה דסה: אם יהיה לכם זמן, אנחנו מוכנים לארח אתכם.
אקלה דסה: יש מועדונים שהם בתל-אביב, ברחוב המסגר, ובני הנוער נמצאים שם.
צבי הנדל: בני הנוער אמרו דבר מאוד חשוב, שהם לא מרגישים שונים מאחרים.
צבי הנדל: האם יש גם בני נוער מעולי אתיופיה שהם משולבים בתנועות נוער?
צביה: תצילו את הילדים הקטנים שלנו.
צביה: כולם פוחדים לצאת מהבית ולשלוח את הילדים לשחק בחוץ.
צבי הנדל: אדוני המנכ"ל, אתה מרשה לי שלקראת יום שישי אני אצור אתך קשר ואתה תשלים את התמונה?
צביה: פעם יצאו שני קשישים ואותו אדם יצא מתחת לבניין והתפשט.
צבי הנדל: את מרכזת את מועדון הקשישים?
צביה: כן.
מאיר הרמתי: אין כאן כביש ישיר לעדה.
מאיר הרמתי: הוא פשוט מנצל מצוקה כלכלית שקיימת.
צבי הנדל: אני רוצה להתייעץ בנושא ונראה מה אפשר לעשות.
קריאה: התופעה היא גם באושיות ולא רק כאן.
קריאה: התופעה היא תופעה.
קריאה: זה דבר שלדעתי דורש טיפול משטרתי יסודי.
מיכאל נודלמן: הרבה פעמים דיברנו בוועדת העלייה והקליטה על עולי אתיופיה, אבל הדיבורים שם הם לא כמו שרואים מה שקורה בשטח.
מיכאל נודלמן: לכן רציתי להגיע יחד עם חברי הכנסת למקום, כדי לראות מה קורה כאן.
מיכאל נודלמן: אנחנו דיברנו על מה עושים הצעירים, מה עושים צעירים שסיימו לימודים באוניברסיטה והם צריכים לקחת חלק בחינוך הילדים ובעבודה עם ילדים בסיכון.
מיכאל נודלמן: אני שמח שראיתי שיש כאן פעילויות.
מיכאל נודלמן: אתם לא צריכים להיות חלשים אלא חזקים.
מיכאל נודלמן: כאשר אתם חזקים, אתם תקבלו יותר, אבל כאשר אתם חלשים, אתם תקבלו פחות.
מיכאל נודלמן: טוב שהצעירים יתחילו לעבוד בקרב הקהילה כי בלעדיהם אי אפשר לבנות שום דבר.
מיכאל נודלמן: כל אחד מאתנו מבין שבעיית הדיור היא בעיה קשה אבל עד שהצעירים שלכם לא יתחילו לעבוד ולא יוכלו לרכוש דירות, חלק נותנת המדינה.
מיכאל נודלמן: המדינה לא יכולה לפתור את הבעיה ולכן אתם צריכים להיות חזקים.
מיכאל נודלמן: אתם לא צריכים ללכת כל הזמן למדינה ולחשוב שהיא יכולה לעשות הכל.
מיכאל נודלמן: מה שאני רואה כאן זה שאתם ביחד עם העירייה עושים מה שצריכה לעשות כל קהילה שמגיעה לישראל וזאת כדי לעזור לעצמה.
מיכאל נודלמן: יש לכם הרבה צעירים שסיימו לימודים והמספר מגיע ל-5,000 צעירים שיכולים לעזור לקהילה.
מיכאל נודלמן: השתתפתם בישיבות הוועדה ביחד עם משרד הקליטה, כאשר אמרנו שצריך לתת משרות עם משכורת לצעירים האלה שעובדים בקהילה כי רק הם יכולים לעזור לקהילה.
מיכאל נודלמן: אני לא יכול לעזור כי אני לא מכיר את המנטליות ולא יודע דברים רבים שקיימים בקהילה, אבל הצעירים יודעים ומכירים.
מיכאל נודלמן: טוב שיש לכם את הפורום הזה ואני חושב שזה צריך להוות דוגמה למקומות אחרים כי רק כך אתם יכולים לעבוד בחברה.
אברהם מיכאלי: פגשנו בכנסת את החיילים שהופיעו בוועדת הקליטה וגם להם יש פורום והוא פורום חיובי במובן של התוכן שהם הציגו.
אברהם מיכאלי: מצד אחד כל התרומות של הפרויקט הלאומי, פידל ומה ששמענו, אלה תרומות שיכולות לדעתי אולי לגבש את אותם חברים חדשים מהעדה.
אברהם מיכאלי: אני גם מוטרד מאוד מהנתק שיש בין הילדים לבין הדור הזה ולבין ההורים כי אני רואה את ההורים ואני חי אתם בעיר שלי ואני רואה כמה הם מסכנים בגלל הנתק שיש להם מהילדים.
אברהם מיכאלי: הילדים האלה הם מוצלחים והם דור העתיד, אבל ההורים נשארו מאחור ולפעמים אי הקשר שיש בין ההורים, הנתק, צריך לחשוב עליו.
אברהם מיכאלי: אתם כילדים צריכים לחשוב על ההורים שלכם כי הם אוהבים אתכם, הם רוצים אתכם ולפעמים קשה לכם לתקשר אתם.
אברהם מיכאלי: על זה צריך לחשוב אולי במסגרת הכישורים עליהם דיבר היושב-ראש, איך לעשות טוב להורים כדי שיסתכלו עליכם כילדים שלהם שמצליחים הרבה יותר טוב מהם בקליטה ושהם לא יהיו מתוסכלים.
אברהם מיכאלי: ההורים רוצים לשמר את המסורת שהביאו מאתיופיה והם רוצים לחיות בבית, אבל הילדים מתחילים לאבד קשר עם ההורים ועל זה צריך לחשוב.