GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
קולט אביטל: החלטנו לעשות כאן מעשה ולקרוא לכל אותם הקצינים או נציגי הקצינים המצליחים והמוצלחים, להגיד להם בפניהם כמה שאנחנו מעריכים אותם, וכמה אנחנו בעצם גאים בכל בני העדה הזאת, שמשתלבת, שמשתנה, שמתקדמת בכל תחום ותחום, אם בלימודים, ואם אנחנו מדברים במקצועות ואם אנחנו מדברים על התרומה שלהם בחברה הישראלית, לשם כך התכנסנו היום, ואנחנו נמשיך לעשות כאן בכנסת כל מה שניתן כדי לחשוף גם את ההצלחות של העדה הזאת בפני הציבור הישראלי.
קולט אביטל: כאמור, אנחנו רק שומעים את הבעיות, לא שומעים עד כמה יש פה דברים נפלאים שקורים בחברה שלנו, אז רק שני מילים להגיד לכם קודם כל, תודה על מה שאתם עושים, תודה על השירות שלכם בצה"ל, זה מאוד חשוב היום כמסר לכל החברה הישראלית, אנחנו יודעים לצערנו ואנחנו נלחמים כנגד תופעת ההשתמטות אתם לא שייכים לתופעה הזאת, להיפך אתם נותנים את התשובה החיובית, אני אישית נורא שמחה לראות שבין הקצינים יש גם קצינות, וחלקכם גם כן בתוך הציבור הזה מורגש ומוכר, ברכותיי החמות מכל הלב, עלו והצליחו ושתהייה לנו רק נחת.
דוד יאסו: צהריים טובים, אדוני השר, חברי הוועדה, אני נרגש מהמעמד המיוחד הזה שמתקיים פה בכנסת, ואני רוצה קצת לשתף אתכם על מי אני מבחינתי, ויותר על הצעירים הנמצאים פה.
דוד יאסו: אני עליתי בשנת 1981 יחד עם הוריי דרך סודן כשהייתי בן 16, לא ידענו לאן ללכת אבל ידענו לאן אנחנו נגיע, כשהמטרה היתה ירושלים.
דוד יאסו: כמו כל אחד מאיתנו גם אני חלמתי כיצד תיראה ירושלים, היו לי שני חלומות שאני חייב לבצע אותם מיד כשאני מגיע לירושלים, האחד לעלות על רכב כשאני מגיע, לחרוש את ירושלים לעצור ולאכול בשר, להיכנס למסעדה ולאכול בשר, לצערי הרב הגשמתי אותו חלקית, החלום השני היה לשרת בחיל הכי קשה שיכול להיות, ואת זה באמת הגשמתי.
דוד יאסו: בשנת 1984 התגייסתי למגן ציון, הכנה לבני העדה בזמנו, ולאחר תקופת ההכנה כשהכירו לנו את כל היחידות הצה"ליות, אני ושני חברים שלי הגענו לצנחנים.
דוד יאסו: היינו הראשונים שהגיעו לצנחנים, בעצם אני לא הקצין הראשון אלא השלישי, גם החבר שלי שהיה בצנחנים הוא קצין, מתוך השלושה שניים הם קצינים.
דוד יאסו: היום אני בתפקיד סגן מפקד ביחידת ממשל בדרגת רס"ן, מתוך 10 שנים שהייתי בארץ 7 שנים שרתתי בצבא, ב- 1991 כאשר הייתה עלייה השתחררתי מצה"ל ומאז אני מתעסק בקליטת יהודי אתיופיה בכמה משרדים, במשרד השיכון, בעמידר וכרגע במשך 14 שנה במשרד הקליטה, ובתפקידים שונים כמובן, ב-1992 הקמנו בעצם, הייתה החלטה לגבי העולים שעלו ב-1991 בגילאי 19-20 לא לגייס אותם לצבא אלא צריך לשלוח אותם להשכלה גבוהה שישכילו ויצאו לעבודה, שזה רעיון מאוד חיובי ואמיתי.
דוד יאסו: אני וחלק מהחברים שלי שנמצאים פה נפגשנו ודנו בעניין ואמרנו שזה לא יכול להיות, כתבנו מכתב, המכתב הגיע למשרד הקליטה בזמנו, וההחלטה שונתה, אנחנו אמרנו שאפילו יום אחד הם צריכים להיות בצבא, הפורום הזה שינה, המפגש שלנו היה בימי שישי, קראנו למפגש פורום ימי שישי, כאמור כחלק מהקצינים הנמצאים פה שותפים בו.
דוד יאסו: ב- 1994, כשראינו שהפורום הזה שינה את ההחלטה מ- 1992, ב- 1994 התעוררה בעיה של נישואין, היה רב אחד בנתניה שהיה רושם נישואין.
דוד יאסו: אותו פורום התכנס ובאמת הגענו לרב הראשי ולכל צמרת המדינה שהיתה בזמנו וגם זה שונה, וב- 1994 קיבלנו עשרה מוקדי רישום נישואין, ואז ראינו שההתערבות שלנו עוזרת ונכנס הפורום הזה לצבא, והצבא לקח אותו בזמנו סגן ראש אכ"א, היה פורום שהתכנס פעמיים שלוש בשנה, והנושא מדיניות קליטת עולי אתיופיה, המדיניות הזו עדיין ממשיכה.
דוד יאסו: אני חושב שצבא ההגנה לישראל השכיל ופעל בנושא הזה, לכן ראיתי לנכון לציין את הדברים האלה גם עבור הצעירים וגם עבור הקצינים שנמצאים כאן.
דוד יאסו: אני חייב לתת לכם דוגמה אישית, באחד הימים שהייתי צריך לקום וללכת למילואים, בני אופיר, היום הוא בכיתה י"ב, אז הוא היה בטרום חובה, אמר לי אבא אתה לא הולך אתה לוקח אותי לגן, אמרתי לו אבל אני ממהר אני צריך להגיע, הוא התעקש וביקש שאקח אותו לגן, אי אפשר לסרב לילד קטן.
דוד יאסו: שאלתי אותו למה הוא מתעקש, הוא אמר כדי שהחברים שלי יראו שאבא שלי הוא חייל והוא קצין.
דוד יאסו: זה ריגש אותי מאוד.
דוד יאסו: לכם הקצינים – אני יודע שאתם עושים ימים ולילות, גם חברי הכנסת וגם השר דיברו בעניין, עלו והצלחנו בסולם הדרגות, המשיכו בצבא, כי אתם המודל לחיקוי לאלה שנמצאים פה ולאלה, מעל 20,000 צעירים שעתידים להתגייס, אני מאמין שמודל החיקוי האמיתי הוא האני, האני זה מבחינתי, זה בתוך ביתי, בני העדה שמתגייסים ולובשים מדים, וקצינים, תאמינו לי צעירים אלה יעקבו אחריכם.
דוד יאסו: ולכם הצעירים, אמרתי לכם גם אני הייתי עולה חדש גם כשהתגייסתי לצבא לא ידעתי לדבר עברית, העברית אצלכם שגורה מאוד, אתם תשאפו ותצליחו ותשתלבו בחברה הישראלי.
דוד יאסו: תודה רבה.
בני גושן: אני יליד 1974, מבאר שבע, סיימתי את הלימודים בבאר שבע, התגייסתי לצנחנים והגעתי לחיל האוויר.
בני גושן: לפני כן הייתי במסגרת תנועת נוער שעזרה לי לנתב את עצמי למקומות חיוביים אבל יכולתי להיות גם במקום אחר כשהייתי בגיל הצעירים האלה, בסך הכל אני חושב שמה שמשדרים בתקשורת, אני ממש לא מתחבר לזה, יש אומנם דברים שלא הולכים כמו שצריך אבל הצבא היא התחנה הכי חשובה, לדעתי, לא רק לעולים מאתיופיה אלא לכל עולה בכלל, זו הזדמנות טובה להיכנס למסגרת, לכל העולים מכל התפוצות, וכל אחד ימצא את הדרך שלו עד למקסימום של היכולות האישיות שלו.
בני גושן: כך אני התקדמתי לא בגלל שאני אתיופי אלא אני עשיתי את כל הדרך, בדרך הכי קשה שיכולה להיות, אני חושב שאני נמצא במקום שאני מאוד גאה להיות בו, בחיל האוויר, ארגון איכותי, אני מרגיש מסופק, אני מאמין שאני גם משפיע על חבר'ה הצעירים, אם זה בדוגמה האישית ואם זה בשיחות שאנחנו מקיימים אתם, יש הרבה מה לעשות בתחום הזה, אסור לשכוח שלא רק הצבא, יש גם מקומות אחרים, גם ההשכלה היום פתוחה יותר לחבר'ה יוצאי אתיופיה, זה מאוד יפה ומאוד תורם להתפתחות ולהתקדמות שלנו.
בני גושן: אני יכול לומר לכם שכל מה שאתם שומעים בתקשורת אינו בהכרח מדויק, יש דברים שאינם טובים אבל הדברים הם אחרת וכל אחד יכול להגיע לאן שהוא רוצה,.
בני גושן: תודה.
מיכאל נודלמן: אתה אומר שבעצם הרוב תלוי בכם, לא בממשלה ולא במדינה.
בני גושן: כן.
יונתן גטהון: אני נרגש להיות במעמד הזה ובפורום הזה, עליתי לארץ ב- 1984 במבצע משה, גר במקור בכרמיאל יחד עם ההורים, אחים ואחיות.
יונתן גטהון: אחיי הגדולים שניים שמעלי, הם גם שירתו בצבא ההגנה לישראל, אחד בתותחנים והשני שירת בצנחנים, האח הקטן ממני בשנתיים, למד בפנימיה צבאית, בית ספר פרטי, התגייס לקורס טייס הוא בעצם האתיופי הראשון שהגיע לקורס, הוא שרד שנה ומשם המשיך בחיל השריון, כיום הוא קצין ויצא ללימודים במסגרת הצבאית.
יונתן גטהון: למדתי בכפר הנוער מכיתה ט' עד י"ב, ובמהלך הלימודים הגעתי ללשכת הגיוס.
יונתן גטהון: הייתי בכיתה י', קצת צעיר מכולם שבדרך מגיעים בכיתה י"א, ואנחנו יודעים שמה שמעניין בגיל הזה זה איך להשתחרר ולחפש את החופש.
יונתן גטהון: את זה חוויתי, הגענו כמה חבר'ה ללשכת הגיוס כדי לעשות את הבחינות , לא השקענו, זלזלנו, והתוצאות לא היו משהו.
יונתן גטהון: בסוף כיתה י"ב, הגיע אלינו מדריך יוצא סיירת מטכ"ל שהתחיל להכין אותנו בקורסים ולימודים והסברה על המערכת הצבאית,שזה מאוד חשוב בגיל הזה.
יונתן גטהון: הוא העביר לנו מידע, ובאופן טבעי אנחנו רוצים לחקות אותו ולהיות כמוהו, בסופו של דבר רצינו כמה חבר'ה להגיע ליום גיבוש, כשקיבלתי תשובה שלילית נדלקה לי נורה אדומה למה בעצם התשובה היתה שלילית, מבחינת הנתונים שאינם מתאימים ליחידות נבחרות, שבסופו של דבר התאמצתי מאוד כדי לתקן את הטעות וזה היה קשה, כי כל המסלול הזה בלשכת גיוס עושים באופן חד פעמי ואין הזדמנות שניה.
יונתן גטהון: זה המסר שלי לצעירים הנמצאים כאן, להגיע מוכנים לשאול את השאלות הנכונות, את האחים הגדולים, את החברים הקרובים שלנו והנמצאים בסביבה שלנו, זאת כדי להגיע מוכנים ללשכת הגיוס, מבחינת התוצאה הגעתי בין הפעם הראשונה להזדמנות השניה, ההבדל היה בין שמים לארץ, בין אחד שעושה את המבחנים ללא ידיעה, ובין אחד שעובר אותם מידיעה והכנה מוקדמת התוצאה היא של שמים וארץ, בסופו של דבר התגייסתי לחטיבת הנח"ל, הנחל המוצנח, והתקדמתי לגרעין נח"ל, ומשם הגעתי לחיל חינוך ונוער, בו אני נמצא היום.
יונתן גטהון: אני מבקש להדגיש את האני מאמין שלי, שהשירות בצבא הוא בעצם המקום לעשות את קפיצת המדרגה, בעיקר למתגייסים למערך הלוחם, מבחינת הפוטנציאל שכל אחד ואחד יכול למצות את עצמו שם, המערך הלוחם זה המקום למצות.
יונתן גטהון: אני חושב, לחבר'ה שיושבים פה, אנחנו עושים הרבה מאמצים שהצעירים הנמצאים תחתנו לא יעשו את הטעויות שלנו, וכל החבר'ה שנמצאים פה, כשמזמינים אתכם לשיחות וכדומה, עושים את זה בהתנדבות מלאה, לא מתוך מחויבות, רק מתוך מחויבות להצלחה של דור העתיד, אני מאחל לבני הנוער בהצלחה.
ישראל חסון: המפגש פה מאוד רציני, פה בשולחן הזה יושב עולה מרוסיה, עולה מרומניה, עולה מבצרה – עיראק, עולה מסוריה, ועולה מגרוזיה, ואני אומר לכם כל אחד מאיתנו הלך את כברת הדרך שלו, החברה הישראלית היא חברה שלפעמים "עושה שרירים", אבל בסך הכל היא חברה שבסוף היא מתרככת.
ישראל חסון: לעולה הרומני קראו בשם "רומני גנב", למרוקאי קראו "מרוקאי סכין", לעולה מרוסיה קראו "ערבי", ולעיראקי קראו "פיג'מה".
ישראל חסון: והנה אנחנו פה ואתם פה, מה שיותר חשוב שאתם פה, ואני אומר לכם זה אולי קצת קשה אבל הוכחתם שזה אפשרי, ואני מבטיח לכם דבר אחד, שבעוד 5, 6 שנים מפגש כזה לא יצליחו לעשות אותו פה, כי הדור הצעיר פשוט יעבור את זה זה במכפלות.
ישראל חסון: ברור מה זו קצונה, זה יהיה ברור מאליו שתפקידים פורמליים, זה יהיה ברור מאליו, וזה תלוי, אני אומר לכם, ההיסטוריה של מדינת ישראל מוכיחה שזה תלוי בעיקר בכם, בעיקר בכם, ומה שאתם תרצו אתם תשיגו, אז אם תכוונו נמוך – רע, אם תכוונו גבוה – תגיעו, ושיהיה לכם בהצלחה ותמשיכו לעשות את זה בדרך הצנועה והיפה שלכם.
מיכאל נודלמן: אני מזמין את השר לתשתיות בנימין בן אליעזר, שהיה אלוף בצבא, שר הביטחון, ושר השיכון.
בנימין בן-אליעזר: ראשית אני מברך על המפגש הזה, ואני מניח את שתי ידיי על מה שאמר ישראל חסון, אני זוכר את עצמי, חברים, בגיל 12, אבא שלי בבית הסוהר בעיראק כפעיל ציוני, ואותי הבריחו לכיוון אירן, אחרי חודש וחצי מצאתי את עצמי בטהרן, קרוע, בלי מכנסיים, בלי נעליים, שרוט מכל הכיוונים, כמעט נהרגתי שש פעמים, אומצתי על ידי משפחה בטהרן, עליתי לארץ לקחו אותי משדה התעופה ישר לקיבוץ מרחביה, שלוש שנים התחנכתי במרחביה עד שהוריי באו, את המשך חיי ביליתי, חלק לפחות, במעברה שנקראת פרדסיה כדי לעזור לאבי ואמי זכרונם לברכה, ולאחיותיי.
בנימין בן-אליעזר: כשאני רואה את ההיסטוריה שלכם זה מזכיר לי לא מעט את הדרך שאני עשיתי, אני רוצה לומר לכם לפחות מעדות שלי כשר הביטחון, במשך שנים שאני ראיתי אתכם בשורות הצבא, ראשית הלוחמים שלכם הם לוחמים מצוינים, הקצינים קצינים מצוינים, אומץ הלב שלכם זה דבר מוכח, נכון אתם עדיין לא נקלטתם לחלוטין, אבל הצבא כפי שאני מכיר אותו, הוא בעצם המקום היחידי במדינת ישראל ששם, אני אומר לכם, השמים הם הגבול.
בנימין בן-אליעזר: זה צבא, שהעניק לדרוזי, אני הענקתי לו את דרגת האלוף כשהייתי שר הביטחון, זה צבא שייתן לכל אחד לרוץ על פי יכולתו, ואם הבחורים שלכם יגיעו לקורס טייס והם יהיו מסוגלים לעבור אותו, הם יעברו את זה, אין בצבא, בצבא לא קיים צבע, לא קיים דת, תפוס ככל יכולתך, וזה טוב, ומבחינה זו אני שקט ורגוע, מה גם שאני מוכן לתת לכם עדות, קצינים מצוינים לוחמים מצוינים ואנשים טובים, זה דבר אחד.
בנימין בן-אליעזר: החברה האזרחית לצערי הגדול, היא לא כזאת, אני לפני כשלושה שבועות בישיבת הממשלה, ביום ראשון, דרשתי לפטר את מנהל בית הספר בפתח תקוה, אמרתי שמתייחסים אליכם כמו אזרחים סוג ז', אמרתי את זה ואני אומר את זה פה כרגע, זה לא מה שקורה בצבא, בצבא זה משהו אחר, מבחינה זו הצבא הוא מוביל, אני יודע שיש יחסי גומלין.
בנימין בן-אליעזר: אנחנו עוד לא התרגלנו לקבל אתכם כפי שאתם, ואתם אנשים נפלאים.
בנימין בן-אליעזר: אני מכיר הרבה מאוד אנשים אתיופיים, אני גם עוזר לקלוט אותם, הם מלווים אותי שנים רבות, ואני מוכרח לומר שאני רק נהנה מנועם הליכות, מסבלנות, מיופי פנימי שאין לנו אותו, אבל החברה שלנו יודעת להזדהות רק כשאתם בנכר, וכשאתם מגיעים במטוסים או ברגל, ברגע שנחתתם, תהיו בריאים ולא להתראות, זו המציאות, אנחנו עברנו את זה, החלבים עברו את זה, והעירקים עברו את זה, והגרוזנים עברו את זה, והמרוקאים עברו את זה, והרומנים עברו את זה, אתם תצליחו, אני מזהה פה, אני מסתכל עליכם ואני מסתכל גם שמה, אני מזהה פה גרעין נפלא של אנשים, אני אומר לכם שלא רחוק היום שנראה בינכם טייסים, ולאלופי משנה, ונראה שרים, ונראה סגני שרים.
בנימין בן-אליעזר: אני נפגשתי רק לפני שבוע עם שני עורכי דין מאצלכם, אני נפגש עם המון טכנאים, נפגשתי עם מהנדס, אני שמח משום שבעצם אתה מתחיל לראות שהעדה הזאת מתחילה להיכנס, זהו המצע, אין קיצורי דרך חברים, אבל אם אתם שואלים את דעתי, תסתכלו עלי, אני אחד שכמעט נהרג בדרך בגיל 12, הגיע לפה, גדל בקיבוץ, גדל במעברה, אני פעם שביעית ממלא תפקיד שר, וכל אחד ואחד מכם יכול לעשות את אותו דבר, ואני מאחל לכם את זה.
יוחאי דסה: אני תושב נתניה, משרת כבר שנתיים, אחי הגדול השתחרר לפני חודש הוא היה בצנחנים, יש לי חמישה אחים קטנים ממני, הגעתי לקורס ועברתי תפקידים, עברתי שלושה ארבעה תפקידים, טעמתי מכל דבר, הייתי ארבע חודשים בתפקיד הזה והזה ועד שהגעתי לתפקיד שרציתי אותו.
יוחאי דסה: קורס אמיר מיועד ליוצאי העדה שלנו, זה קורס שמציע לנו ופותח לנו מרחב של תפקידים, תפקידים שלא הכרתי לפני שהתגייסתי, לפני שהתגייסתי הכרתי שניים שלושה תפקידים כמו טבח, עוזר רס"ר וכדומה, וכשהגעתי לקורס אמיר ופרשו לי את התפקידים והבנתי לאיזה תפקיד אני יכול להגיע, זה שינה לי את כל התפיסה, והבנתי שאני מעוניין להתקדם בצבא ולהצליח כמה שיותר.
יוחאי דסה: לפני ארבעה חודשים סיימתי את קורס הקצינים, כרגע אני משרת בחיל האוויר כקצין תקציבי, לפני שהתגייסתי הייתי בדילמות מה אני בעצם רוצה מעצמי ולא ידעתי מה בדיוק אני רוצה לעשות בצבא, וגם במהלך הצבא, וגם עכשיו יש לי כל מיני דילמות, אבל מה שידעתי ומה שרציתי, שאני רוצה תפקיד טוב שבו אוכל למצות את עצמי ושאני אתן את ה- 100% שלי.
יוחאי דסה: גם במהלך השירות וגם כשסיימתי את קורס אמיר היו חבר'ה שעזרו לי.
יוחאי דסה: הקשיים שהיו לי בצבא הם בעיקר הדילמות שהיו לי לגבי איזה תפקיד אני רוצה ומה אני רוצה לעשות עם עצמי, אחד מהקשיים שהיו לי בצבא זה איך לדבר עם המפקדים שלי, איך לבקש את התפקידים שאני רוצה, אני שוב שומע על אנשים מהאזור שלי בעיר, זה כל מה שהם רוצים זה זה וזהו, לא חושבים על לנסות לדבר איתם והם הולכים עם הראש בקיר, נפקדות ובסוף הוא לא מקבל את מה שהוא רוצה.
יוחאי דסה: לדעתי כפי ששמעתי זו לא הדרך הנכונה, הדרך הנכונה, שהצליחה לי זה ללכת ולאתר את האדם שיכול לעזור לך במקום שאתה נמצא, להסביר לו למה אתה רוצה, ולמה אתה חושב שהתפקיד שאליו אתה שואף מתאים לך, וככה אני התקדמתי וקיבלתי את התפקיד שרציתי, עם הזמן הציעו לי לצאת לקורס קצינים, המשכתי ועברתי את הקורס.
יוחאי דסה: חשיבות השירות, צבא זה המקום שיכול לעזור לך להתפתח, אתה יכול לקבל תפקידים עם הרבה אחריות שבאזרחות אתה צריך לעבוד הרבה יותר קשה.
יוחאי דסה: לחבר'ה פה, לפני שאתם מגיעים לצבא תבררו מה אתם רוצים ומה הכי מתאים לכם, לחמו עליו ותוכלו להגיע אליו.
יוחאי דסה: שיהיה בהצלחה לכולם.
חבתם גטה: פירוש השם שלי הוא אושר, נולדתי באתיופיה, אני מבקשת לפתוח ולומר שאני מתחברת למה שדוד אמר, אני גדלתי באתיופיה, באמבובר ישנו הר שהיה משמש את האתיופים לסוג עלייה לרגל, וכל שנה עולים אליו, סוג של חג ההודיה, עולים להר האמבובר ואומרים בשנה הבאה בירושלים הבנויה, אני זוכרת את עצמי בגיל 4, 5 כשעליתי עם הסבתא שלי ואמרתי כשאני אעלה לארץ ישראל אז מתכוונת לעלות ולשמור על ארץ ישראל, ובאמת לעשות הכל כדי לשמור על ארץ ישראל, חיכיתי לגיל הזה כדי להתגייס ולעשות הכל על הצד הטוב ביותר בשביל לשמור על הארץ, התגייסתי באמת מתוך אהבת המולדת.
חבתם גטה: אני התגייסתי בשנת 2003, הייתי ג'ובניקית, ולא שאני חלילה מזלזלת, אבל לא מצאתי את עצמי שם, החלטתי שאני רוצה לממש את עצמי ולהגיע לידי סיפוק, החלטתי שאני אעבור לתפקיד לוחמת, בדקתי איפה אני יכולה למצות את עצמי על הצד הטוב ביותר, החלטתי שאני הולכת למשמר הגבול, בהתחלה לא ידעתי מה אני מסוגלת לעשות, לא ידעתי שאני הולכת להיות מפקדת או סמלת, אמרתי שאני רוצה לתרום, ואחרי שהתגייסתי ונתתי מקום לפתוח את עצמי, לא יכולתי יותר לעצור, משם עשיתי את הטירונות, מרוב שכל כך אהבתי השקעתי, ומשם התקדמתי לקורס מ"כים, והייתי מפקדת בשטח, מפקדת בהדרכה, סמלת בהדרכה ומשם החלטתי להגדיל את ההשקעה שלי, ולצאת לקורס קצינים, יצאתי ועברתי אותו, עשיתי את זה מתוך אמונה שאני הפנים של הדור הבא, ואני מסתכלת גם עליכם הצעירים ואני עושה את זה מתוך שליחות ואמונה שאתם יכולים להסתכל עלי ולומר שגם אתם יכולים, גם אתם יכולים אם רק תרצו, ובאמת אין כמו הרצון, אתם יכולים להגיע לאן שאתם תרצו, וזהו, שיהיה בהצלחה.
מאיר מאמו: אני אשתדל להעביר מסר קצר שניסיתי לעלות על הכתב, עליתי ארצה בסוף 1984, אני תושב אשקלון, משרת בשירות משמר הגבול 16 שנה, בתפקידים מגוונים, בין היתר 8 שנים ביחידה מיוחדת של משמר הגבול, מתפקיד זוטר עד מפקד יחידה 4 שנים, בין היתר שימשתי כמפקד פלוגת טירונים וכמפקד אבטחה של בית ראש הממשלה לשעבר אריק שרון, וכיום אני קצין הדרכה של חטיבת משמר הגבול רמון בתפקידי הנוכחי.
מאיר מאמו: המסר המצומצם שאותו ניסתי לעלות על הכתב, הוא לנו לבני הקהילה, לנו לקצינים, לנו לחברה ולדור הצעיר הבא.
מאיר מאמו: כבוד שר הקליטה מר יעקב אדרי, שרים חברי כנסת ואורחים נכבדים, ראשית אני רוצה להודות על כך שניתנה לי ההזדמנות לשאת דברים מתוך הבנה שאוכל לשמש דוגמא וחיקוי לדור הצעיר שעתיד להתגייס לצבא, חברות וחברים יקרים, צבא ההגנה לישראל הינו פסיפס חברתי רחב היקף אשר מאגד את פני החברה הישראלית על כל גווניה, עולים וותיקים מיעוטים כרבים, ערבים כיהודים, כל אלה נדרשים לביטחון המדינה ללא הבדלי מין, גזע ולאום, אני רוצה לומר הצבא הינו המנוף העיקרי למרקם חברתי, להרחבת אופקים, לשיויון הזדמנויות ולשדרוג עצמי.
מאיר מאמו: אנו העולים שנמצאים במאבקי קליטה ורוצים להרגיש שייכות, לא נוכל להתמודד אם לא נוכל לנצל הזדמנויות, כפי שאתם רואים, חלקנו היושבים באולם במדי הצבא, באנו לומר לכם יש לאן לשאוף, כי ניתן להתקדם, כי ניתן להוביל וכי ניתן להגשים חלום, יחד עם זאת אין באמירה זו שהישגים באים בקלות וללא השקעות ומאמץ, אך אם רוצים, רוב הדברים תלויים בנו, ולא באף גורם אחר.
מאיר מאמו: קל מאוד לתלות באחרים אשמה ולעשות ויתורים עצמיים כדי לתרץ את חוסר ההצלחה שלנו, אך כל אלה לא יובילו אותנו לשום מקום מלבד לתחושת כשלון ותסכול.
מאיר מאמו: הצבא עושה המון על מנת לשלב אותנו בשירות הצבאי והחברתי ובהרבה מהמקרים מקנה מקצועות שונים מתוך ראיה ארוכת טווח לטובת העולים.
מאיר מאמו: חברות וחברים יקרים, חבלי הקליטה והעלייה הם כנראה חלק בלתי נמנע מההתנגשות הבינ-תרבותית ועלינו להבין זאת, אך תפקידנו אנו לצמצם זאת למינימום אפשרי כדי להשתלב ביתר קלות.
מאיר מאמו: בנימה אופטימית ומתוך אמונה ותקוה אני קורא לכולנו, בואו נעשה את המיטב למען כולנו.
מאיר מאמו: תודה רבה.
איתן כבל: אני מתנצל מראש, אני גם צריך לצאת דיון, אני מבקש לומר לכם כמה דברים, כל עלייה יש לה את הקשיים שלה ומי שרק הגיע אתמול הוא מסתכל על האחרים כעולים חדשים, היה פעם מערכון, היתה תכנית בטלוויזיה, תכנית לול בערוץ 1 שהיה הערוץ היחדי, ושם בצורה הומוריסטית הובא לידי ביטוי היחס לעולים, אבל לכם אני אומר, צבא הוא תמיד הזדמנות למי שרוצה, וכמי שמכיר היטב את המערכת הצבאית ומכיר לא רע את העלייה מאתיופיה, אני יכול לומר לכם, ולכם בעיקר הצעירים, הצבא עבורכם יכול להיות הזדמנות הרבה יותר גדולה מאשר כל אחד שנולד בארץ, ברך כלל, יש שם הזדמנות להתחבר להוויה הישראלית מצד אחד, ומצד שני גם היכולת לשמור, ואתם חייבים לשומר על המסורת שהבאתם אתכם, אני אדם שמאמין שכל עדה שמגיעה, לא משנה מאיפה, צריכה לשמור ולהעביר מדור לדור את המסורת ממנה היא באה , כי זה מחזק אותנו.
איתן כבל: אני פונה אליכם, אתם הצעירים, הצעירות חולפת לה הרבה יותר מהר ממה שנדמה לכם, היא חולפת מהר מהר, ואתם יושבים כאן ופתאום אתם מוצאים את עצמכם תוך זמן קצר בצבא, ובתוך מסגרות החיים, וכל אחד מכם יכול לנצל את הצבא, אני אומר לנצל במובן החיובי של המלה, אני משרת בצנחנים בחטיבה ירושלים, יש לנו קצינים אתיופים, יש לנו חיילים בתפקידים פיקודיים אתיופים, הם חלק בלתי נפרד מההויה הישראלית, אני אומר לכם יש לכם את ההזדמנות קחו אותה, אני מאחל לכל אחד מכם ולכולכם שיהיה רק בהצלחה.
אברהם מיכאלי: אדוני היושב הראש אני מצטרף לברכות על היוזמה של קיום הדיון הזה, אנחנו רואים מה ההבדל בין התקשורת והסטיגמות שמנסים להדביק ובין המציאות בפועל, אני חושב שאתם כמנהיגי העדה, מנהיגי העתיד צריכים לשדר את זה גם לכל אלה שבוחשים ובוחשים בכל מיני בעיות מסביב לעדה כל הזמן, כדי לומר להם רבותיי, תודה רבה, עזבו אותנו אנחנו נתמודד עם הבעיות האלה לבד וכמה שפחות לתת לתקשורת לחגוג עליכם, כי לפעמים בעיה קטנה הופכת לבעיית סטיגמה של כל העדה, ולעיתים לתקן את אותה הבעיה לוקח הרבה זמן והרבה אמצעים ולפעמים גם לא מצליחים לעשות אותה, אני חושב שהדור שלכם הוא הדור שיכול בהחלט לעזור גם להורים.
אברהם מיכאלי: רבותיי שתבינו, אנחנו כאלה שהגיעו לארץ ,כל אחד כילד וכל אחד שהיה ילד להורים מבוגרים, אני רואה את יהודי אתיופיה הגרים בעיר שלי, אני רואה כמה קשה להם להיקלט, אני אומר שמצד אחד, ברוך ה' הקליטה מבחינת השפה ומבחינת ההשתלבות בלימודים, הצבא והאוניברסיטאות, לכם זה קל, אבל ההורים מרגישים מתוסכלים, הם מרגישים שקשה להם, לכן אני חושב שאסור עם כל ההתקדמות שאני מאחל לכם להתקדם ושתשיגו הישגים, צריך לחשוב גם איך אפשר לעזור להורים האלה, כי להורים האלה קשה, קשה להם בגלל שהם בלי תעסוקה, גם בלי שפה, אני אומר לכם זו לא בדיחה, יש מקומות שביקשו לפתוח אולפן כדי ללמוד אמהרית, כי לא מתקשרים בין ההורים ובין הילדים והילדים רוצים ללמוד אמהרית כי קשה להם לתקשר.
אברהם מיכאלי: אני מאחל לכם בעזרת ה', הצבא כפי שתיארו פה, שתוכלו לא רק להשתלב אלא תצליחו ושתגיעו להישגים, אני מאמין בכם שגם באזרחות, הנוער שלנו, הנוער שיושב פה, מסוגל לעשות הכל, אבל אם הולכים בהרגשה של קיפוח, ואם ואם נחשש שעלינו מסתכלים מכל מיני כיוונים באופן נחות, אנחנו לא נצליח ככה להצליח, אני חושב שיש לכם את כל הנתונים ויש לכם את הכישורים כדי שתבואו ותציגו.
אברהם מיכאלי: בוועדת הקליטה אנחנו פוגשים את החברים שמופיעים, אנחנו מתרשמים שהם, ברוך ה', גם יודעים לדבר וגם להביע את עמדתם, אנחנו פוגשים אנשים משכילים מכל המקצועות ולכן יש לכם במה להתגאות, יש לכם עדה נפלאה, עדה שהיא גם עדה יהודית, אני מדגיש, מי שלא רואה בכם יהודים זו בעיה שלו ולא בעיתכם, לכן אתם צריכים לקבל את כל הגיבוי להיות פה יהודים בתוך מדינת ישראל ולא כמו הסטיגמות שמדביקים לכם, וזה מפריע לכם בהמשך.
אברהם מיכאלי: תודה רבה ליוזמים ויישר כוח.
משה כחלון: אדוני היושב ראש אני מודה לך על היוזמה הזאת שהיא יוזמה חשובה, קולט אביטל שעושה למען עולי אתיופיה, חברת הכנסת קולט אביטל שפועלת לילות וימים גם כשזה לא בתקשורת וגם שזה לא כל כך מושך, ההשקעה נעשית ותבורכי על כך.
משה כחלון: אני הגעתי לכאן כחבר השדולה, אני מבקש להמשיך את דבריו של אברהם מיכאלי, הנושא של קיפוח, גם אני גרתי בשכונה, פחות או יותר האתיופים, אבל אני למדתי דבר אחד, שלהיות מקופח זה עניין של החלטה, אתה מחליט אם אתה רוצה להיות מקופח, אף אחד לא מחליט עבורך שאתה מקופח, אתה מחליט שאתה רוצה להיות מקופח אתה מקופח, הכל לא טוב, כולם נגדי בגלל שאני כזה, או שאתה מחליט שאתה לא מקופח ואתה נאבק ומגיע למה שאתה רוצה.
משה כחלון: אני באופן אישי לא מקבל את המושג הזה, מתחמם לי הלב לראות אתכם פה עם הדרגות על הכתפיים, זו גאווה, אני מרשה לעצמי לא להיות צנוע, הבן שלי קצין וזו הגאוה שלי, קצונה זו גאוה, זה הישג, זה מנהיגות, וזו מנהיגות העתיד ואתם אם תרצו או לא תרצו תצטרכו לסחוב למעלה גם את החברה בישראל וגם את החברה שלכם, אתם תהיו הדוגמה והמופת שלהם, זה מחמם לי את הלב, חבל לי, אני מכיר קצת את המערכות האלה, גם בצבא וגם במשטרה, יש ממש הזדמנויות, אתה טוב אתה ממשיך, גם בכדורגל, בכדורגל אין פרוטקציה, אתה טוב אתה כוכב אתה לא טוב אתה בחוץ.
משה כחלון: אני מאוד מקווה, שההישגים האלה שאנחנו רואים אותם פה, גם במשמר הגבול, גם בחיל הים, גם בחילות האחרים, אני מאוד מקווה שנראה את ההשתלבות הזאת בכל התחומים, נראה אותה באקדמיה, נראה אותה ברפואה, נראה בצבא, בפוליטיקה, זה מאוד לא הגיוני שאין חבר כנסת יוצא העדה, אני מאחל מתוך תוכי.
משה כחלון: נעשית פה באמת עבודה יומיומית מבחינה פרלמנטרית, נגוסה מפעיל אותנו לגבי העלייה להוסיף להוריד, היה מאוד חשוב לי שהמסרים של המנהיגות להוביל, החבר'ה הצעירים מסתכלים למעלה ורואים אתכם, הם רואים את הדור שמוביל את הדור שמנהיג ואתם תצטרכו לסחוב כמו כולם, כמו שאמרתי גם את החברה בישראל בשנים הקרובות וגם את החבר'ה שלכם.
משה כחלון: תודה רבה ובהצלחה.
גדי יברקן: אני נרגש מהפעם הראשונה, אני מאמין שעוד מספר שנים יהיו עוד מספר אלופים ויותר מזה, לדבר על עניין הקהילה זה דבר חשוב, זה דבר שצריך לראות מה ההורים שלנו עברו ולהסתכל על השורה שיושבת מקדימה וגם על אלה שלא נמצאים, שהורים, שברובם, אני יכול להעיד על הוריי שהם, לא יודעים לקרוא ולכתוב אבל הם מסוגלים להצמיח דור כזה של בנים, להסתכל על העדה האתיופית ולהגיד שיש הבדל בין השכלה לחינוך שהיום בחברה מתעסקים בהשכלה ולא בחינוך בכלל לדאבוני.
גדי יברקן: לומר שיהודי אתיופיה בכלל בהיסטוריה שלהם שהם שליטים ששלטו עשרות ומאות שנים באתיופיה, והקהילה היהודית היא בין היחידות בעולם שהיה לה שלטון יהודי מחוץ לארץ ישראל, וזה דבר שאנחנו נתקלים ביום יום, הקהילה יכולה להציע זה בכלל לנחלת החברה הישראלית, אני בטוח, ואני לא אומר את זה כדי להחדיר מוטיבציה ובטחון, אני מכיר את זה, אני הייתי בצבא, אני סגן במילואים, ובין מה שמתארים ומה שמשקפת התקשורת לבין מה שקורה בפועל זה שמים וארץ, להסתכל על 120,000 איש שרובו הגדול הוא דור ההורים שאינו יודע לקורא ולכתוב, ועדיין מצליח להעמיד 6,000 אקדמאיים וסטודנטים ומספר כזה של קצינים, סטטיסטיקה כזאת לא קיימת בחברה הישראלית, צריך להסתכל על זה.
גדי יברקן: בפן האישי אני יכול לומר, שאף אחד מאיתנו לא התגייס כדי להוכיח למישהו, אלא אני מתחבר לדבריה של הקצינה, שזו החובה שלנו, החובה הערכית והמוסרית כיהודים להגן על ארץ ישראל, לכן אני חושב שמה שיש להציע, שחברי הכנסת שיסתכלו על זה ויאמרו וואלה זה לא עוד משהו בקהילה האתיופית ושאנחנו צריכים לקלוט אותה, אף אחד לא צריך לקלוט אותנו, זה הבית שלנו, כל אחד מאתנו צריך להרגיש שמוטלת עליו החובה ולהמשיך, אף אחד לא עושה טובה, זה הבית שלנו וזו המדינה, העניין של להיקלט, אפליה לא אפליה זה עניין של החלטה אישית, השאלה מה אני רוצה מהחיים, אני מאחל בהצלחה לכולם.
מיכאל נודלמן: כעת אני מזמין את רינה אדלר ראש מדור עלייה, ממלא מקום ראש ענף עלייה והשתלבות לומר כמה דברים.
רינה אדלר: קודם כל אני שמחה להיות פה, חלק מכם אני מכירה, ואת היתר אני מקוה להכיר כי בעוד שנה וחצי חלקכם יגיע אלינו, ואני בטוחה שתעשו נפלאות כי יש לכם את היכולת, והצבא וחיל החינוך עסוק בתקופה האחרונה בכתיבת תכנית עבודה לחיזוק בני העדה האתיופית להשתלבות בצבא ההגנה לישראל, התכנית הזאת תיגע גם בכם, התכנית הזאת יחד עם הרבה שותפים שלנו, יחד עם משרד הקליטה ואנשים שיושבים עם הקצינים ועם הרבה מאוד אנשים בני העדה.
רינה אדלר: התכנית נוגעת בכמה תחומים, אחד הוא הכנה לצבא, לראות איך נותנים לכם יותר ידע, יותר מידע, שתדעו מה אתם רוצים להיות, שתדעו מה אתם יכולים להיות, ואיך באמת מממשים את זה.
רינה אדלר: הנושא הנוסף זה האחריות של המפקדים, יהיו לכם מפקדים יום אחד, וחלק מהיושבים כאן כבר מפקדים, ואנחנו רוצים שהם ידעו איך לטפל בכם באופן מיטבי ואיך ילוו אתכם באופן מיטיבי, כי בסופו של דבר כל אחד מאיתנו כמפקד יש לו אחריות על הרבה מאוד אנשים וזו האחריות שלנו להביא אתכם למקומות הכי נכונים והכי טובים.