GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יהודה זרצקי: הצעתי הצעה, חבל שלא יצאה לפועל, ואני חושב שהיום הפושריות של המנהל הכללי של המשרד יכול להביא אותנו למצב שאנחנו, יחד עם 'הבית הישראלי' נביא השנה, נעודד, E-Learning זה הדברים שאנחנו עושים, שיטה של למידה מרחוק, שיושבת כיתת ילדים של ישראלים שנקרא לזה 'ירדו' בחוץ לארץ, במיאמי, ויושבת כאן כיתה בארץ, ולומדים יחד על הדגל, על הסמל, על מדינת ישראל, על ירושלים.
יהודה זרצקי: אחר כך אנחנו עושים אירועי video-conference, שרואים אחד את השני ומדברים ההורים כאן וההורים שם.
יהודה זרצקי: מה שאנחנו רוצים רק, להביא קבוצה כלשהי מכמה מקומות של 'הבית הישראלי' שפזורים ברחבי תבל, לכאן, במהלך 2008, וכאן לעשות את מה שאנחנו יכולים לעשות, סדנאות בצורה כזו או אחרת, כדי להמריץ אותם למשוך את ההורים שלהם לארץ.
יהודה זרצקי: אנחנו מאמינים בדרך שלנו, אנחנו חושבים שאנחנו תורמים תרומה לא מבוטלת לעידוד עלייה ומבקשים רק שבין ההמלצות של הוועדה תהיה גם המלצה לגבינו, שאנחנו נהיה כאחת הזרועות שיכולות לבצע את הדברים האלה.
ארז חלפון: אני רק אענה בקצרה.
ארז חלפון: הנחיתי את מנהלת האגף, גב' מירב שגיא, להיפגש.
ארז חלפון: נקבעה פגישה כבר, מירב?
מירב שגיא: בדרך.
מירב שגיא: יש לי גם התייחסות קצרה.
ארז חלפון: הנחיתי את מנהלת האגף לשבת איתכם, יהודה, לראות את התכנית שלכם, לראות איך היא משתלבת מבחינת תבחינים, יש הוראת ממשלה, איך אתם נכנסים ואנחנו מכירים בחשיבות של הארגון ובמעשים וכמובן צריך לשבת על הדברים ואני מתנצל שזה לא קרה מאוגוסט, אבל מנהלת האגף תשב איתכם בהקדם.
ארז חלפון: לגבי ארגונים מעודדי עלייה, אנחנו יצאנו בתמיכות בעיתונים, כולם ראו, לארגונים מעודדי עלייה.
ארז חלפון: כמובן כל ארגון שיעמוד בקריטריונים מוזמן.
ארז חלפון: אנחנו רוצים לפתוח את זה שכמה שיותר ארגונים יביאו לכאן עולים.
ארז חלפון: הכוונה היא להביא לכאן עולים וכל ארגון, אנחנו נשמח שהוא יצטרף לשתי העמותות שפועלות כרגע.
ארז חלפון: נשמח.
ארז חלפון: זה אינטרס של מדינת ישראל.
ארז חלפון: אני אומר את זה פה.
ארז חלפון: : גם אני מצטרף לעשייה שלכם, כי הם הציגו לי כמה פעמים באמת את העשייה שלהם ואין ספק שאפשר לבדוק לשלב את הפעילות שלהם.
מירב שגיא: אנחנו עובדים על זה.
מירב שגיא: אנחנו בונים כרגע תכניות עבודה לשנת 2008.
מירב שגיא: מעבר לערוצי התמיכה הקיימים בפעילות של עמותות כאן בארץ, חלק מהפעילות מתבצעת בחוץ לארץ, צריך לחשוב על קונספציה אחרת.
מירב שגיא: הנושא מטופל, אנחנו עובדים, אנחנו נקדם את העניינים בינינו.
מירב שגיא: הנושא לא זר לנו ואין עוררין לגבי החשיבות של הפעילויות שמעודדות עלייה.
מיכאל נודלמן: אני שמעתי מה אמרו פה חברי הכנסת ואני צריך להגיד שהוועדה תומכת במבצע ואם יהיה צורך, אתה יודע שבוועדה יש כוח, אנחנו יכולים להיות שותפים בפעילות שלכם.
מיכאל נודלמן: דבר שני, אני רוצה להגיד, זה יפה, זה מרשים, אבל אני ביקרתי גם בארצות הברית, גם באוסטרליה פגשתי קהילות ולכל אחד, כמו שאמר חבר הכנסת מיכאלי, יש סיבה למה הוא עזב את המדינה.
מיכאל נודלמן: ברוסיה אומרים שהחינוך לא טוב ו'אנחנו רוצים חינוך יותר טוב לילדים שלנו'.
מיכאל נודלמן: יש אנשים שאומרים 'אנחנו לא רוצים שהילדים שלנו ישרתו בצבא', יש לאנשים כל מיני סיבות, וסיבות מרשימות לכל בן אדם.
מיכאל נודלמן: מה אני רוצה להגיד?
מיכאל נודלמן: זה מבצע טוב, אבל זה מבצע לא קל, עם כל ההטבות, עם כל הדברים שיש, זה גן עדן אתם עושים, אבל גם עם גן העדן הזה יהיה קשה לגייס אנשים לחזור, אפילו 10,000 איש זה לא כל כך קל, כי אנשים עזבו את המדינה לא בגלל קפריזה, לכל משפחה יש סיבה למה היא עזבה את המדינה וההטבות האלה לא נותנים.
מיכאל נודלמן: אני מכיר אנשים שבלי ההטבות הם חוזרים.
מיכאל נודלמן: הבן של המנהל הכללי של המפלגה שלי היה שבע שנים בניו יורק וחזר עם אישה ושני ילדים.
מיכאל נודלמן: חזר בלי מבצעים, בלי שום דבר.
מיכאל נודלמן: אבל אני חושב שצריכים להיות מבצעים כאלה וזה טוב שיש מבצע, אם אפילו יחזרו בגלל המבצע 5,000, 7,000, 9,000 זה יהיה הישג גדול.
מיכאל נודלמן: אנחנו גם חושבים שאתם צריכים לקרב למשימה הזו עמותות, כי לא כל הדברים יכולים לעשות שליחים שלכם או שליחים של הסוכנות.
מיכאל נודלמן: התפקיד של עמותות לעבוד שם, איפה שהפקידים של המשרדים לא יכולים לעבוד.
מיכאל נודלמן: הם יותר קרובים לתפקיד שלכם, לילדים, כמו שמר זרצקי אמר פה, וזה טוב.
מיכאל נודלמן: אני לא עושה פרוטקציה למר זרצקי ולאף אחד, אבל אני חושב, מהניסיון שלי, אני הייתי יושב ראש פורום ציוני, אני יודע מה יכול לעשות ארגון ציבורי במקום שמשרד לא יכול לעשות שום דבר.
מיכאל נודלמן: בסוף אני רוצה, בשם כל החברים שלנו, בשם כולם, להגיד לך שאנחנו כולנו דואגים לזה שהמבצע ייתן לנו פירות טובים.
מיכאל נודלמן: בהצלחה לכולם.
מיכאל נודלמן: תודה למי שהשתתף פה ואנחנו כולנו לשירותכם.
זאב אלקין: צהריים טובים לכולם, אני מתכבד לפתוח את הישיבה.
זאב אלקין: זה כבר דיון שלישי סביב תוכנית הפעילות והתקציב של משרד הקליטה, אנחנו היום גם מצוידים כבר בעקבות הישיבה הקודמת גם באיזה שהיא טבלה כוללת תקציבית, כרגע גם מופצת בין החברים.
זאב אלקין: יש מספר מועט של עותקים מסיבות טכניות אז תנסו להתחלק.
זאב אלקין: כאמור, פרסו את התקציבים בפנינו והנקודות שרצינו לדון בהם, זה כמה מסיכומי דיון, אחד, רצינו לפתוח את הצגת התקציב, רצינו לפתוח את השאלות לנוכחים, אין לנו פה היום הרבה נוכחים, ועדיין אני נותן את האפשרות הזאת לשאול אם מישהו רוצה לשאול או להעיר על התקציב, אבל לפני שנגיע לשלב של השאלות, אנחנו התחלנו לדבר על מספרי הילדים שרשומים כאן
זאב אלקין: בדף הזה של אריה של התוכניות השונות ושאלנו את עצמנו שתי שאלות גדולות אם אתם זוכרים, זה גם פחות או יותר, אני גם עברתי על הפרוטוקול, זאת הנקודה שבה הסתיים הדיון הקודם והשאלות האלה נשארו כשאלות מנחות להיום.
זאב אלקין: השאלה הראשונה, האם אנחנו יודעים לקחת את המספרים האלה ועוד יותר טוב, גם את המספרים של התוכניות של משרד החינוך ועוד גורמים שונים שעוסקים בתחום ולדעת שאין לנו כאן מערכת שלמעשה יש בה מימד גדול של חפיפה, או בלשון אחרת, האם כשאנחנו מדברים על קבוצה גדולה מאוד של ילדים עולים, אם אין שם מצב שיש ילד אחד שהוא משתתף בשתיים או בשלוש תוכניות ומצד שני יש ילדים שלא מגיעים לשום תוכנית והם נופלים בין הכיסאות.
זאב אלקין: כשיש הרבה מאוד תוכניות, כשיש תוכנית אחת אז זה ברור, בהתאם לתקציב היא מכסה חמישים אחוז, שבעים אחוז, עשרים אחוז, עוסקת רק במקרים הקשים אם היא יודעת לאבחן אותם.
זאב אלקין: אבל כשיש מספר משרדי ממשלה שנותנים מענה לבעיות דומות בצינורות שונים, לפעמים אפילו ביחד, מחברים את הצינורות, האם במצב כזה זה לא מגיע במקרה לילדים שמקבלים, אני לא אגיד טיפול יתר כי בנושאים האלה בדרך כלל גם אין כמעט טיפול יתר.
זאב אלקין: אבל יש ילדים שמקבלים יותר ויש ילדים שאולי זה נחוץ להם לא פחות, אולי יותר והם מקבלים פחות.
זאב אלקין: זאת שאלה אחת שמופנית לאריה איך לפחות קודם כל בתוך המשרד דואגים לכך שזה לא יקרה, וגם בתיאום החוצה בין המשרד לכל אותם השחקנים, למשרד החינוך, לפרויקט הלאומי למען יהודי אתיופיה, שאמרתם בעצמכם שחלק מהדברים הוא התחיל לעסוק, אז התפנו משאבים, מול מוסד הקליטה, כל אותם הגופים שהם שחקנים משמעותיים בתחום ברמה שהמדינה מעורבת, אני בכוונה נוקט, אני לא לוקח כרגע לא את הסוכנות אפילו ובוודאי לא את המגזר השלישי כי שם לא תמיד אפשר למנוע כפילויות.
זאב אלקין: אבל אני שואל כרגע מדינה כמדינה, אז זאת שאלה אחת מה מידת התיאום בתוך המשרד ומהמשרד החוצה למוסדות אחרים שקשורים כך או אחרת לממשלה.
זאב אלקין: השאלה השנייה היא לגבי כל הקונספציה של התוכניות, ואני מעלה אותה כשאלה תיאורטית.
זאב אלקין: האם זה נכון לפעול בכל פעם בתוכניות מסוימת אד הוק, כאשר לדברים הבסיסיים ביותר, בסוף הטענה שאין כסף.
זאב אלקין: או שהיה יותר נכון מצד המדינה, לאסוף את כל הכסף לקופה אחת גדולה, לא משנה איך יקראו לזה, פרויקט לאומי לעזרה לילדים עולים, אני כרגע לא נוגע בסוגיה של השיוך, לאיזה משרד ממשלתי הכסף שייך במקום, משרדי ממשלה כשהם רוצים הם יודעים לשים אותו ביחד, זאת לא השאלה, יש פתרון טכני לזה, ואז לצאת באיזה שהיא תוכנית על מערכתית שרואה אל מול עצמה את כל הילדים ומנסה לחלק את המשאבים בהתאם ולא בצורה פרטיקולארית כל פעם כן או לא.
זאב אלקין: אלה הן שתי שאלות גדולות שאני אשמח לשמוע התייחסות אליהם גם מצד אריה ושרה וגם מצד עודי.
זאב אלקין: מספרי משתתפים, החפיפה בניהם.
זאב אלקין: אני אוסיף עוד שאלה, היא עלתה קודם אבל היא חשובה, מה מידת המעקב, היות וזה כך, איזה מעקב מחקרי מתבצע אחרי כל הפרויקטים האלה שיכול לתת לנו איזה שהיא הערכה, הפרויקט הזה כן משיג את התוצאה, הפרויקט הזה לא משיג את התוצאות מבחינת השיפורים בשטח ואז גם נפתח את כל הדברים להתייחסות החברים שהם לא מיצגים כאן משרדי ממשלה.
זאב אלקין: בבקשה אריה, אתה היית אחרון הדוברים בישיבה הקודמת.
אריה קורת: אנחנו עושים לגבי התוכניות של האגף, אני עושה הבחנה בין הסיוע האישי פרטני לבין הסיוע הקבוצתי.
אריה קורת: בדרך כלל הסיוע האישי פרטני הוא סיוע שנותן מענה לנושא של תגבור לימודי.
אריה קורת: הסיוע הקבוצתי הוא סיוע שניתן באמצעות הרשויות המקומיות שהוא סיוע לקבוצה כקבוצה ולא לפרט כפרט.
אריה קורת: בהמשך אתן דוגמאות, ואמחיש את זה.
אריה קורת: מבחינת הנושא של תגבור לימודי זה סיוע אישי פרטני כי גם התשלום הוא פר ילד שמשתתף.
אריה קורת: בסיוע קבוצתי התקציב הוא לקבוצה, גם אם זה 12 ילדים או 15, התקציב הוא אותו תקציב.
זאב אלקין: גם אם זה 100 או 50?
אריה קורת: אני נתתי דוגמה אם זה 12 או עשרים כי זה פחות או יותר מספר הילדים בקבוצה, זאת אומרת אין פרויקט קבוצתי של מאה ילדים.
אריה קורת: זה בניגוד לסיוע האישי פרטני שהוא סיוע פר ילד והתקצוב הוא פר ילד.
אריה קורת: אם יש שלושים ילד אז התקציב הוא כפול שלושים, אם משתתפים עשרים ילד אז התקציב הוא כפול עשרים.
אריה קורת: ופה אני עושה את ההבחנה הזאת, כל הפרויקטים בנושא תגבור לימודי ברובם הם סיוע אישי פרטני---
זאב אלקין: אתה יכול לסמן, יש לנו פה רשימה של 15?
אריה קורת: כן, כל חמש, זה אופק לבגרות, זה בגרות בעליה, קייטנות קיץ וחלוקת מילונים, זה בעצם סיוע פרטני, הוא ניתן לפי מספר המשתתפים.
זאב אלקין: הכול קיים ברשימה הזאת או שיש עוד דברים?
אריה קורת: פחות או יותר כן.
אריה קורת: זה סיוע פר משתתף, לגביהם אין כמעט כפל תמיכה, בוודאי שלא בתוך המשרד, ואני שמח לציין גם לא מול משרד החינוך, כי יש פה הפרדה בין קבוצות האוכלוסייה.
אריה קורת: דיברנו, באחריותם של משרד החינוך בנושא פל"א זה ביסודי, בעל יסודי זה באחריות משרד הקליטה.
אריה קורת: ויש רישום של הילדים.
אריה קורת: אנחנו כבר הגענו במשותף גם לתיאום עם הפרויקט הלאומי בישוב שבו הפרויקט הלאומי נכנס כמו בנתניה, למרות שעד עכשיו בנתניה פעל פל"א, נכון להיום פל"א מפסיק לעבוד, פרויקט פל"א לגבי ילדים יוצאי אתיופיה לא יפעל בישוב שבו פועל הפרויקט הלאומי.
אריה קורת: כנ"ל לגבי פרויקט מו"פ, נגיד פרויקט אופק לבגרות שזה בגרות דומה, מקביל לפל"א, באותם ישובים או לגבי אותם ילדים שבה הם נמצאים בפל"א, הם לא נמצאים באופק.
אריה קורת: מבחינת הסיוע הזה, כנ"ל לגבי נגיד חלוקת המילונים, החלוקה נעשית לפי דו"ח הגעת עולים, יש לנו רשימות שמיות של הילדים שהגיעו באותו שנתון ועולים לכיתה אל"ף, אלה הילדים שיקבלו מילונים.
אריה קורת: כך שמבחינה זאת יש בהחלט הפרדה בין שני הפרויקטים האלה.
זאב אלקין: זה שאין חפיפה בין פל"א לפל"א את זה אני מבין, השאלה אם אתה יכול להגיד, הרי עודי עושה דברים אחרת, הרי יש לו מערכות תמיכה שונות ואני לא מתייחס כרגע לשעות שהן בסל, הבסיסיות ביותר, אלא כל מה שמעבר לזה, השאלה אם גם שם אין חפיפה או אולי יש והיא מכוונת, אני לא אומר שאסור לילד להשתתף בשתי תוכניות.
אריה קורת: לפעמים, בדרך כלל כל הפרויקטים האלה של תגבור לימודי זה לפי המלצה של בית הספר בישוב.
אריה קורת: עכשיו, בהחלט יכול להיות מצב שמנהלת בית הספר תפנה למשרד או למשרד החינוך ויגידו הילד הזה זקוק לתגבור נוסף.
זאב אלקין: אתה אומר, שמי שדואג לאינטגרציה זה בית הספר, כלומר בית הספר הוא זה שרואה את התמונה.
עמיהוד בהט: אני רוצה להגדיר את הדברים.
עמיהוד בהט: יש פה שלוש פאזות שכדאי להתייחס לכולן.
עמיהוד בהט: יש פה פאזה אחת שאני מניח שגם אריה וגם אני לא יודעים את גודלה וזה מעורבותם של עמותות שונות וגופים פרטיים שונים שרשויות מקומיות מעסיקות אותם או מקבלות תרומות מהם לתוך תלמידים ואנחנו לא יודעים עליהם בכלל ואין להם שום נגיעה למשרד הממשלה.
זאב אלקין: אמרתי את זה, זה אמרתי שאני לא מתייחס, מה שמעניין אותי זה מה שהממשלה משתתפת, אם ממשלה מממנת עמותה זה כן מעניין אותי.
עמיהוד בהט: הדבר השני, יש לנו את כל הפרויקטים הלא פורמאליים של התגבור לקראת בגרות.
עמיהוד בהט: ואני יכול לומר שמשרד החינוך אין לו נגיעה לאף אחד מהפרויקטים האלה במובן התקצובי.
עמיהוד בהט: זאת אומרת כל התוכניות שאריה כרגע הציג אותן, למען הפרויקט הלאומי ליוצאי אתיופיה שהוא כלל ממשלתית ושאריה התייחס אליו, לא יכולה להיות חפיפה כי אנחנו מעורבים אבל לא שותפים.
זאב אלקין: זה במסגרת בית הספר?
עמיהוד בהט: כן, זה במערכת הפורמאלית, במערכת הלא פורמאלית כל התגבורים לבגרויות נעשות היום במימונו של משרד הקליטה למעט הפרויקט הלאומי האתיופי שבו אנחנו כולנו שותפים.
עמיהוד בהט: אבל יש עוד צלע אחת במשולש הזה והיא הצלע של התוכניות או התשומות של מערכת החינוך הפורמאלית לכלל התלמידים ובתוך כך גם לתלמידים העולים, לא שעות העזר, למשל ליבם או תוכניות כאלה.
זאב אלקין: לא, על זה אתה יכול לדלג, ברור לי שהתלמידים עולים, אני חושב שזה ברור לכולם, הם חלק ממערכת בית ספרית ואוטומטית נהנים מכל מה שמערכת החינוך הבלתי פורמאלית שכוללת את בית הספר מציעה.
עמיהוד בהט: אני אומר זאת כי אני חושב שתפקידו של המשרד ואנחנו התחלנו בזה גם בשנה שעברה, עשינו את זה במשותף, זה באמת לראות את כל הגורמים האלה ביחד ולהביא אותם כדי שישנה הרצף מהבוקר.
עמיהוד בהט: אנחנו עושים את זה הפרויקט הלאומי, אנחנו עושים את זה עם פל"א, אנחנו עושים את זה עם כל דבר שאנחנו שומרים על הרצף עם הבוקר.
עמיהוד בהט: ובישיבה שהייתה לנו המשותפת, מי שבעצם ניצח על כל התזמורת הזאת בארגון שלנו, הייתה יפה פס, מנהלת האגף לחינוך על יסודי כדי לראות באמת את כל השותפים ביחד, אבל אין חפיפה.
זאב אלקין: זה בתיכונים, מה אם זה חטיבות ביניים?
עמיהוד בהט: בחטיבת ביניים אותו דבר, פל"א עובד בחטיבת ביניים משרד הקליטה מפעיל אותו, אנחנו עוסקים רק בא' עד ו'.
זאב אלקין: כשדיברנו על בגרות, אמרת אני לא שם ולכן - - -
עמיהוד בהט: לא, אמרתי שהחטיבות העליונות, בגרות התכוונתי - - -
זאב אלקין: הרי בחטיבות ביניים יש לך תוכניות עזר מלבד פל"א, לא?
עמיהוד בהט: גם במערכת הלא פורמאלית לא.
זאב אלקין: מה זה מערכת לא פורמאלית?
עמיהוד בהט: תוכנית שא"ל היא תוכנית כמו שיעורי עזר רק שהיא שיעורי עזר צבועים ומוגדרים אבל הם בתוך המערכת.
זאב אלקין: כן, אתה כרגע מתייחס למיקום פיזי, אבל מבחינת המהות?
עמיהוד בהט: לא מיקום פיזי, מבחינת המהות ילד שעובר את זה, נמצא בתוכנית, זאת אומרת זה חלוקה מאוד ברור, ילד שנמצאת בתוכנית שע"ל או בתוכנית כמו עוגן וכאלה בתוך המערכת, זה נעשה על ידי צוות בית הספר בשעות תקן של בית הספר וזה שונה לגמרי וילד כזה יכול לקבל, הוא יכול להיות חבר בפרויקט הלאומי וחבר בפל"א וחבר בשתי"ל בפעולה עכשיו שנעשית שם, אז אין שום תיאום ואין שום קשר.
זאב אלקין: אני בדיוק מכוון לשם, אני יודע בדיוק למה אני עושה את זה, כי אתם התייחסתם, הרי חינוך בלתי פורמאלי יכול להיות במסגרות שונות, הוא יכול להיות בכיוונים שונים, אתה כרגע אמרת, יש לי רובד של תוכניות בחינוך הבלתי פורמאלי שהמטרה שלהם היא עזרה לימודית, הגדרת את זה.
אריה קורת: יכול להיות בהחלט שבמסגרת בית הספר הילד יקבל תגבור לימודי, אבל זה במסגרת בית הספר וזה תגבור אחר, בפיקוח אחר, במסגרת אחרת.
זאב אלקין: כי זה אולי שגרתי, אבל עדיין זו אותה מדינה.
אריה קורת: אבל פה מנהל בית הספר בא ואומר, מה שהוא מקבל במסגרת שעות בית הספר, לא מספיק לו.
אריה קורת: ילד ישראלי אחר ההורים מממנים, אבל פה אין את המימון של ההורים, ואז הסביבה נכנסת לאותה - - -
זאב אלקין: אבל גם המקור של שע"ל הוא בדיוק אותה תפיסה שמה שהוא מקבל במסגרת בית ספרית רגילה לא מספיק ונכנסת הממשלה לממן כי אל"ף היא מודעת לקשיים מיוחדים שיש לילד עולה ובי"ת מודעת שההורים לא יוכלו אולי לממן.
עמיהוד בהט: יש פה דבר אחד שכדאי לקחת אותו בחשבון שהוא רלוונטי, הפרויקטים האלה ובייחוד פל"א וגם הפרויקט הלאומי, על שניהם אני יכול לחתום, וגם אופק שאני מכיר אותו מקרוב, הם תוכניות שיש בהם גם אלמנטים חברתיים של צמצום פערים, של שעות פנאי, של אחר הצהריים, של מניעת שוטטות, זה לא רק פרופר עבודה בקטע הלימודי.
זאב אלקין: זה באמת חשוב, אני התייחסתי לפרויקטים שבכל זאת משרד הקליטה כמי שמפעיל אותם הגדיר אותם כפרויקטים לימודים.
עמיהוד בהט: נכון, אבל גם פל"א הוא פרויקט לימודי.
אריה קורת: אבל יש בו אלמנטים נוספים.
זאב אלקין: זה ברור, וגם ברורים לי ההבדלים שזה מתבצע בשעות אחרות, האחריות היא של מסגרת אחרת, כל זה ברור, אנחנו לא נפגשים כאן מפגש ראשון.
אריה קורת: גם המחויבות של הילד היא שונה, כי המחויבות של המסגרת בתוך בית הספר היא שונה מאשר המחויבות של הילד בשעות אחר הצהריים.
זאב אלקין: ברור לי, עדיין אני שואל כמדינה, אני מנסה עכשיו לקחת את זה, הרי יש בסוף מקום אחד שזה נפגש, שני מקומות שזה נפגש מלבד השולחן הזה, זה נפגש פעם אחת במימד הכללי של תקציב המדינה, כמה המדינה יכולה להשקיע בנושא הזה של ילדים עולים כי מבחינת החברים באגף התקציב של משרד האוצר פחות מעניין אותם אם זה עובר דרך אגף כזה במשרד החינוך או שזה עובר דרכך, זאת אומרת הוא סופר את זה במסגרת של כלל הוצאה לאומית.
זאב אלקין: אם תבוא אליו ותגיד תוסיף פה או שם, זה לא מעניין אותו כל כך איפה להוסיף, מבחינתו הוא רואה את סך ההקצבה.
זאב אלקין: אז זה מקום אחד שזה נפגש, במסגרת אחוז מהתקציב שהמדינה מוכנה להקדיש לנושא הזה.
זאב אלקין: והנקודה השנייה איפה שזה נפגש שוב, זה נפגש ברמת הילד הפרטני, ברמת הלקוח, בסוף אותו ילד או אותה משפחה מקבל את זה, הוא גם לא תמיד אולי עושה את ההבחנה הזאת.
זאב אלקין: הוא יודע שמלבד הסל הרגיל שאני מקבל כתלמיד ישראלי בבית הספר, אני כעולה מקבל כל מיני דברים, זה שיעורים בתוך שע"ל וזה עזרה של שעות נוספות בחינוך הבלתי פורמאלי שמגיע לדוגמה מפל"א ועוד כל מיני דברים.
זאב אלקין: שברמה של הילד, ברמת הפרט זה שוב פוגש את עצמו, כל המערכות.
זאב אלקין: השאלה שלי שניסיתי לשאול, אולי אני אסביר עוד בסיס אחד, אם היה לנו כסף לכול אז לא היה בכלל שאלה, אני יודע שאין, אני יודע שאין מספיק תקציבים לאף אחד מהגורמים האלה, אין מספיק תקציבים לחינוך בלתי פורמאלי לילדים עולים.
זאב אלקין: תכף אפשר לשאול למה פל"א פועל ב- 33 ישובים ולא ב- 44 או 55, תכף נשאל את השאלות האלה.
זאב אלקין: אבל מין הסתם זה בין השאר מגבלות תקציביות ולמה אופק לבגרות רק בשבעה ובגרות בעלייה רק בשישה ישובים וכן הלאה.
זאב אלקין: אני מניח שאם היה לו תקציב פי שניים אז הוא היה יכול לעשות שע"ל בהיקף פי שניים, לא בטוח שזה פי שתיים ילדים, יכול להיות שנשאר אותו מספר ילדים אבל מספר השעות שהם היו מקבלים היה גדל והמערכת ידעה איך לאכול את זה, והוא לא עושה את זה כי אין לו תקציב.
זאב אלקין: לכן במסגרת הזאת השאלה הזאת שאני מנסה לשאול היא כן רלוונטית, האם אין לי פה מצב שיש ילדים שמקבלים את זה מכמה כיוונים ומצד שני יש ילדים שלא מקבלים בכלל וגם הערכה כללית האם הדרך הזאת עדיפה או הדרך הזאת עדיפה.
שרה כהן: אולי אני גם אגיד כמה מילים.
שרה כהן: תראה, הנקודה שאתה נוגע בה היא נקודה, אנחנו עוסקים כרגע בטיפול בוודאי בקטע של ילדים ונוער במצבי סיכון ואני אולי אנסה להתייחס לכמה מרכיבי עבודה לפחות באופן שבו אני מנסה לקדם בתכנים שלי ובין בעצם זה אותם דברים שאני בין היתר הבאתי אותם לשולחן של ועדת שמידט כי מי שבעצם נוטלת שם חלק מראשית עבודת הוועדה.
שרה כהן: אנחנו מדברים פה על שני מושגי יסוד שאחד מהם הוא ניהול טיפול, ותוכנית אישית לילד.
שרה כהן: היום אלה שני מרכיבים מרכזיים שנכנסו לתוך בעצם בכלל תפיסת העבודה של דב שמידט, בעצם שהראיה היא בעצם מהראייה מהמקום של הילד, איפה הילד נמצא, מה הצרכים של הילדים ואיזה סוג של מענים הילד הזה מקבל ובזירה היישובית, זאת אומרת הילד גר בישוב, זאת אומרת זה לא מהמקום של רמת מטה שתדע מה קורה עם כל ילד, אלא בתוך הישוב עצמו ידעו מה קורה עם הילד לכל אורך בעצם חייו, החל ממה שקורה איתו בבית הספר בשעות הבוקר וכלה בשעות הפנאי.
שרה כהן: תפיסת העבודה שבזמנו אנחנו ניסנו לכוון אותה דרך התוכנית מסיכון לסיכוי, היא הייתה הראשונה שבצעם ניסתה ליצור תפיסת עבודה שהיא יישובית כוללנית שבאה ומגדירה הרכב מאסה קריטית של ילדים ובני נוער עולים שרוצים אחר כך להגיע לרמה של בנייה של תוכנית אישית לילד.
שרה כהן: זה לא פשוט גם בישוב מעבר לעניין של, זאת אומרת הסיבות השכיחות ביותר, כל הנושא של הצלבת מידע בין שירותים, כל הנושא של חיסיון ושמירה על סודיות ומי מעביר מידע למי.
שרה כהן: למשל כשניסו את התפיסה של רשת ביטחון שזאת הייתה תפיסה שניסתה באחד מהפיתוחים שהיו בזמנו בהג'וינט ביחד עם המשרדים השונים לבנות איזה שהוא מאגר מידע יישובי שבנוי על בסיס של ילד, גם פה זה נתקל בלא מעט קשיים של מי שבעצם ברשות המקומית מחזיק את מאגר המידע, האם הרווחה, האם החינוך ואיך בעצם מגיע המידע המוצלב.
שרה כהן: חלק מהתוכניות מהסוג הזה קורסות בגלל בעצם הסוגיה הזו שברמת הישוב כרגע, זאת אומרת קודם כל נשענים הרבה פעמים בשגגה על העניין של החיסיון כי אפשר לפתור את הבעיה של החיסיון, לדעתי הבעיה המרכזית זה חוסר הרצון של הישובים בחלק מהמקרים לגילוי נאות של מה יש להם בתוך הישוב.
זאב אלקין: אפסיק אותך ואביא לך דוגמה קלאסית מאיפה אני שואל את השאלה.
זאב אלקין: אני עוסק בילדים, אז לפחות לא היו עולים אלא היו עולים בפוטנציה וחלקם מאז עלו למדינת ישראל.
זאב אלקין: מקום אחר לגמרי, הייתה כוננות עם הנוער בחבר המדינות, כבר הרבה שנים מתבצעת גם על ידי הסוכנות היהודית והיו מקומות שפעלה אותה קבוצת ילדים שלמדה אותם דברים, רק שהגיעה לשם נציג נתי"ב, זה נקרא בית ספר יום א' ושהגיע לשם נציג סוכנות זה נקרא מועדון נוער.
אלי זרחין: מה לא טוב בזה?
זאב אלקין: בוודאי שלא טוב בזה, מבחינת מנהל המסגרת הזאת זה היה מצוין הוא הצליח להשיג לעצמו תקציבים משני מקורות והוא גם חשב שזה עד כדי כך בסדר שבזמנו הוא אפילו פנה לאנשי נתי"ב ואמר, למה אתם אומרים לי, קובעים יום לקבלת התקציב והמשכורת שאני צריך למסור לעיר מסוימת כאשר הסוכנות קובעת באותו יום במקום אחר, אני לא מסוגל לחלק את עצמי ולכן תתאמו בניכם איפה אתם משלמים והוא הפך את השלט.
זאב אלקין: מבחינתו כמסגרת פרטנית זה היה מצוין, מבחינת הוויסות הנכון של התקציבים שמדינת ישראל והתנועה הציונית יכלו אז להשקיע לחינוך היהודי ציוני לנוער הזה, לא בטוח שזה היה מצוין כי היו מקומות שקיבלו כפול והיו מקומות שלא קיבלו כלום מחוסר תקציב.
זאב אלקין: אז זה בדיוק משם נובעת השאלה הזאת.
שרה כהן: לכן כל התוכנית הלאומית כרגע הולכת בדיוק לכיוון הזה, זאת אומרת קודם כל הישוב נדרש כרגע לפרמטרים מאוד ברורים של זיהוי ומיפוי על בסיס פרטני, זאת אומרת יש מטריצה של מיפוי יישובי שנבנתה כרגע יחד עם מכון ברוקדייל, היא נוסתה בכמה ישובים והיא כרגע תיכנס באופן מובנה לכל הישובים ששמידט יכנס אליהם.
שרה כהן: המטריצה הזאת בנויה על הצלבת מידע שכל גורם טיפולי בעצם יעביר את המידע שיש לו על אותו ילד ובסופו של דבר ברוקדייל יכניס את כל המידע לתוך מערך מחשובי אצלו ובעצם יגיע לשני תוצרים, האחד תוצר שהוא פר ילד, זאת אומרת הוא ידע לאותו ילד את האפיון של הבעיות והצרכים והמענים שהוא נכון להיום מקבל כבר בישוב.
שרה כהן: התוצר השני זה בנייה של פרופילים או קטגוריות של בעיות בישוב, זאת אומרת יכול מאוד להיות שמה שיצא בסופו של דבר שפתאום יסתבר שבאותו ישוב יש פתאום מאסה קריטית של ילדים לקויי למידה לדוגמה ואין אף מענה למשל שניתן ללקויי למידה והרשות מסיעה את כל הילדים לקויי למידה לקבל איזה שהוא פתרון במקום מחוץ לישוב.
שרה כהן: ואז בעצם זה חוזר לאג'נדה היישובית לבוא ולהגיד, אוקיי, החסכים שלכם הם כאלה וכאלה, אז זה בעצם הרציונאל.
זאב אלקין: למעשה התגובה שלך, בעיניי לפחות איך שאני מפרש אותה, אומרת שאני לפחות לא מטורף.
שרה כהן: אני רוצה חלק להחזיר את זה לחלק מהתוכניות, שתי תוכניות למשל בסיסיות, עוד משהו, מרבית התוכניות שאני עושה אותן, לפחות מבחינת הנושא של נוער בסיכון, יש לי תביעה ודרישה לקבל את שמות הילדים.
שרה כהן: עכשיו, גם פה זה לא הלך פשוט, אבל אני מקבלת אותם ובוודאי במקום המקומי אני מקבלת, למשל שאנחנו עושים תוכנית ממוקדת שכונה יש לנו את תמונת המצב של הילדים שמשתתפים בתוכנית הכוללנית.
שרה כהן: יש שתי תוכניות בסיסיות שאנחנו אפילו הגדלנו והגענו למצב של ייעול טיפול ורמה כל כך מדויקת שזה סיכויים במשפחה תומכת.
שרה כהן: כי מה שאנחנו עושים, אנחנו מגיעים כבר למצב ששירות מבחן לנוער מנהל לנו כל חודש את ההיקפים של הילדים ברמה של סתירה אישית של ילד וכל חודש הוא גם מוציא לי דו"ח שבנוי על הצלבה של נתונים שמגיעים הן מהעמותה המפעילה והן משירות מבחן לנוער מקציני מבחן לנוער.
שרה כהן: ומוציאים כל חודש דו"ח אקסל שבו אני יודעת כמה ילדים נמצאים בתוכנית, איזה ילדים נשרו, איזה ילדים לא ממשיכים טיפול, זאת אומרת כל דבר בעצם הוא ברמה מובנית וגם יש לנו דרך, מעבר לזה ששתי התוכניות בנויות על אותה אג'נדה של תוכנית אישית לכל ילד.
שרה כהן: יחד עם הילד ומשפחתו בונים תוכנית שהיא תוכנית אישית שגם הילד וגם הוריו וקצין המבחן והעמ"י המלווה אותו חותמים על אותה תוכנית והילד צריך בעצם לעמוד באיזה שהוא תהליך מובנה של הישגים באותה תוכנית.
שרה כהן: וההבניה של התוכנית האישית היא בעצם כוללת את הזיהוי של הצרכים שלו, לדוגמה אם יש לך שלושה או ארבעה שליליים אז כרגע אתה צריך בעצם להפחית את השליליים ובאיזה שליליים למשל להפחית.
שרה כהן: למשל איזה סוג של פעולות פנאי היית רוצה, זאת אומרת אם אתה רוצה למשל גיטרה או קבוצת תיאטרון ואיזה סוג של תרומה לקהילה אתה מוכן בעצם לעשות וזה מגיע לרמה שאנחנו יודעים על כל ילד גם בתוכנית סיכוי וגם במשפחה תומכת, אנחנו יודעים מה תמונת המצב.
זאב אלקין: ברור שכמובן במקרה שלך הרבה יותר קל לעשות את זה.
שרה כהן: הרבה יותר קל כי אנחנו מדברים כאן על היקפים הרבה יותר מצומצמים, האוכלוסייה שאני מגיעה אליה היא אוכלוסיה שאנחנו מזהים אותה כילדים ונוער בסיכון למרות שזה לא בכלל התוכניות אנחנו מצליחים לעשות את זה, אבל הכוונה שלנו זה בסופו של דבר להגיע למקסימום של מידע ותכנון טיפול פרטני לכל ילד שנכנס לאחת מהתוכניות.
שרה כהן: עכשיו, התוכניות הן לא רק של משרד הקליטה, זה מה שחשוב להגיד, שכל התוכניות שאני מציינת אותם כרגע, גם אם לדוגמה התקציב ניתן באמצעותנו ואנחנו יוצרים איזה שהוא מהלך של ליווי, זאת אומרת ועדת היגוי מלווה, זה תוכניות שמרבית השותפים בהם הם משרדי ממשלה נוספים, כמעט כל תוכנית שהיום אני גם עושה איתה עם עמותה או עם ארגון, אני מכניסה לשולחן של הדיונים גם את המשרד הממשלתי הרלוונטי שצריך לקחת אחריות לנושא כי כאן זה חלק מתוך התפיסה הבסיסית בכלל של היחידה שלי לגבי הבניית תוכניות, זה איך יוצרים מתוך מערכת אוניברסאלית תפיסת עבודה רגישת תרבות שמוטמעת לאורך זמן.
שרה כהן: זאת בעצם, אני לא מחליפה את האחרים אבל אני כן יוצרת את הכר ליצירה של פיתוח תוכניות מהסוג הזה.
שרה כהן: אלה הדברים שאנחנו גם כרגע מכניסים לתוך תוכנית שמידט, אנחנו גם רוצים להכניס את אותם מאפייני עבודה גם בתוכנית החומש לעולי אתיופיה ולגבי הקבוצה של הילדים והנוער שגם אם יהיה כאן תקציב בסופו של דבר ממשלתי מספק לכל המהלך של אותה בעצם הבנייה של תפיסת עבודה, של זיהוי פרטני של כל אחד ואחד מהילדים והצעירים שיכנסו לתוכנית ובעצם הבנה של מה צריך כל אחד מתוכם ובמה הוא משתתף ובמה הוא לא.
אלי זרחין: אני חושב שזה לא הוגן לדבר בחדר זה על ילדים עולים, מבחינת התקציב זה לא קיים מושג כזה, מבחינת העבודה יש ילדים יוצאי אתיופיה ויש שאר הילדים וזה לא הוגן לשים את כולם על שולחן אחד, יש המון תקציבים ליוצאי אתיופיה, ואני לא מדבר עכשיו נכון או לא נכון.
אלי זרחין: יש בישראל היום רק בחינוך כ- 15 אלף ילדים שעלו מאתיופיה ונולדו כאן במשפחות יוצאי אתיופיה שלפחות אחד מההורים עולה מאתיופיה.
אלי זרחין: יש כאלה 380 אלף דוברי רוסית, שבניהם 270 אלף הם ילידי ברית המועצות.