GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
הרב מנחם ולדמן: יושב פה אדהו.
הרב מנחם ולדמן: אנחנו אמרנו לאביו ולאמו: תישארו בכפר.
הרב מנחם ולדמן: אנחנו לחמנו שהם לא יירדו מהכפרים.
הרב מנחם ולדמן: הוא יצא כשליח ואמר לנו: תישארו.
הרב מנחם ולדמן: אחר-כך הוא בא ולהוריו כבר לא היה לאן להגיע, כי ירו בכפר של ההורים שלו, והאשימו אותו: למה אמרת לנו להישאר, אחרת היינו באים.
הרב מנחם ולדמן: כבר שנתיים הם ממתינים באדיס-אבבה והוא בארץ כבר חמש שנים, ויש תעודות שהם נכדים ליהודים.
הרב מנחם ולדמן: דרך אגב, סעיף נכד ליהודי, לא נכד של מי ששב ליהדות פה, או התגייר – נכד ליהודי לא נבדק באתיופיה כלפי הפלשמורה.
הרב מנחם ולדמן: זו בדיקה קשה יחסית, וכל הפתח הזה לא נפתח כמעט.
הרב מנחם ולדמן: להערכתי יש זקנים רבים מעל גיל 70 שיש להם סבא יהודי עד יום מותו, אבל אף אחד לא חשב לפתוח את הבדיקה הזאת.
הרב מנחם ולדמן: לכן, כל הפרדה בתוך הקבוצה הזאת, שהיא קבוצה מזוהה וברורה של אנשים מזרע ישראל, תהיה מלאכותית ולא תפתור את הבעיה.
נגה וונדמנך: אני עורג כבר שנים, מתנדב כדי להעלות את האחים ואת משפחותינו שנשארו באתיופיה.
נגה וונדמנך: אני קודם-כל מברך על היוזמה של חבר-הכנסת זנדברג כדי שנוכל לדון על היהודים שנמצאים באדיס-אבבה, בגונדר וגם בכפרים.
נגה וונדמנך: בפסח הייתי באדיס-אבבה.
נגה וונדמנך: באותו לילה הגיעו למעלה מ-6,000 יהודים לקומפאונד.
נגה וונדמנך: בקומפאונד היו מצות וכל יתר הדברים שאוכלים בליל הסדר.
נגה וונדמנך: לא הצלחנו לחלק ביצים.
נגה וונדמנך: אדם מבוגר בן 90 מת מרעב לאחר שנלחם לקבל ביצה אחת.
נגה וונדמנך: כואב הלב.
נגה וונדמנך: במשך השבוע שהייתי שם ראיתי ילדים שמגיעים לקומפאונד.
נגה וונדמנך: אני מתבייש שאני שייך למשפחה הזאת, שאנשים באדיס-אבבה אלה הפלשים שחיים בזבל.
נגה וונדמנך: אנחנו גאים שאנחנו יהודים בדם, בעצמות.
נגה וונדמנך: אולי אנחנו שונים בצבע.
נגה וונדמנך: אין מדינה בעולם שיהודי רוצה להיבדק על-ידי הנציגות הישראלית שנמצאת במקום, שעונה לו בשלילה.
נגה וונדמנך: אצלנו באדיס-אבבה אף אחד לא נותן לי להיכנס ולהגיד מי אני בכלל, איזו משפחה יש לי בארץ.
נגה וונדמנך: איך אני אבדק?
נגה וונדמנך: ראיתי שם אדם שהיה זכאי לעלות לפני שלושה –ארבעה חודשים.
נגה וונדמנך: אביו נפטר ואחרי יומיים הביאו את הילדים.
נגה וונדמנך: אם האבא היה עולה לפני חצי שנה לארץ, הוא היה יכול לקבל סיוע רפואי ולגדל את הילדים שלו.
נגה וונדמנך: מדינת ישראל צריכה להחליט.
נגה וונדמנך: לפעמים אנחנו מרגישים שעושים את זה אולי מפני שאנחנו שחורים.
נעמי בלומנטל: אני לא מבחינה בצבע.
נעמי בלומנטל: אבל אולי רק אני, כי אנחנו הרבה ביחד.
נעמי בלומנטל: הרב מיכה פלד, בבקשה.
הרב מיכה פלד: בשנים האחרונות אני מלווה את העדה בארץ ומדי פעם גם בחוץ-לארץ.
הרב מיכה פלד: קצת לפני פסח חזרתי מאתיופיה וזכותי לראות את הפמליה המכובדת שבאמת נתנה לי את התחושה שהם באו עם כוונה חיובית מאד לבדוק באמת את המצב הקטסטרופלי של בני העדה, אחים שלנו שנמצאים באתיופיה, אם זה בגונדר או באדיס-אבבה.
הרב מיכה פלד: אינני יודע אם הגעתם לכפרים, אבל יש לכם מספיק ידיעות גם על מה שקורה בכפרים.
הרב מיכה פלד: הסבל הוא בלתי-ניתן להסבר ולתיאור אלא אם כן אדם בא בעצמו ורואה את המצב.
הרב מיכה פלד: אחרי ששמעתי את השר שרנסקי, ואני מצטרף לידידי שלמה מולה, לקרדיט שמגיע לו על הדרך שבה הוא דיבר, המלים יצאו ממש מלבו וחדרו ללב כל מי שעמד שם, עד כמה חשוב לזרז את הבאת בני אחינו שנותרו שם כשארית הפליטה.
הרב מיכה פלד: אני מאמין שכתוצאה מהביקור החיובי הזה המשפחות האלה תבואנה לארץ.
הרב מיכה פלד: על כן צריך לזרז ולקבל החלטה של כל הממונים וכל הגורמים, שחצרות יסף, גבעת המטוס ומקומות נוספים ייפתחו מחדש, מכיוון שיש הבדל גדול בין קבוצת עולים שחיה באווירה קהילתית לבין קבוצה שחיה בבנין רב-קומות בעיר.
הרב מיכה פלד: תודה רבה.
הרב מיכאל מהרט: אני רב הקהילה באשדוד.
הרב מיכאל מהרט: השנה וגם לפני שנה עשיתי פסח באדיס-אבבה לאחינו היהודים שנשארו באתיופיה.
הרב מיכאל מהרט: אני ראיתי את הסבל ואת מצבם של האחים שלנו.
הרב מיכאל מהרט: הדת היהודית לא מחפשת להביא נוצרי או ערבי , רק את האחים שלה ואת היהודים היא מעלה לארץ-ישראל.
הרב מיכאל מהרט: היהודים זכאי חוק השבות על-פי הבדיקה, אם כבר הם יהודים, למה צריך לעכב את העלייה שלהם?
הרב מיכאל מהרט: הם גרים שבעה-שמונה אנשים במקום קטן, בתנאים קשים מאד.
הרב מיכאל מהרט: אני אומר שלא צריך להתייחס אליהם בצורה כזאת.
הרב מיכאל מהרט: אם באמת יש ביניהם נוצרי, צריך לבדוק ולהחזיר אותו.
הרב מיכאל מהרט: הדת היהודית לא מקבלת נוצרים.
הרב מיכאל מהרט: אבל מי שהוא יהודי, ויש לו אחים ואחיות, צריך להעלות אותו.
נעמי בלומנטל: אנחנו נשמע עכשיו את נציגי משרדי הממשלה.
נעמי בלומנטל: נמצאת אתנו מיכל יוספוב, ואני מבקשת להגן עליה כעובדת מדינה, לפי המסורת שלנו בוועדה.
30095: תמיד יש הגנה לחזקים, אין הגנה לחלשים.
משה באטה: הבעיה היא המדיניות.
משה באטה: אם ינחו את גב' יוספוב לעשות כך, היא תעשה כך.
נעמי בלומנטל: אני מצטרפת לדברים שאומר משה באטה.
נעמי בלומנטל: לכן אני אומרת שבדרך-כלל מי שמגיע לכאן ממשרדי הממשלה עושה את המוטל עליו כמדיניות של הממשלה או של המדינה שמונחתת עליו, ואותה הוא מבצע.
אליעזר זנדברג: בואו נשמע מי אומר לעכב את הטיפול, כמדיניות.
מיכל יוספוב: קודם-כל אני רוצה לענות ליואב הס בקשר לתשובה שלא ניתנת לאנשים בארץ.
מיכל יוספוב: אנחנו מעבירים תשובות לאתיופיה ובעל הענין מקבל את התשובה באתיופיה – חיובית או שלילית.
מיכל יוספוב: אם יש לך מקרים שלא נתנו להם שם באתיופיה תשובה, תעביר אותם אליי.
מיכל יוספוב: אני יודעת על שתי המשפחות שדיברת עליהן אבל לא אדבר על כך בפורום הזה.
מיכל יוספוב: הן קיבלו מאתנו תשובה.
מיכל יוספוב: גם הבחור הבודד קיבל תשובה בכתב פה בארץ.
אליעזר זנדברג: אם הבקשה מופנית פה בארץ, הכלל היה: אתה רוצה לעלות מאתיופיה?
אליעזר זנדברג: תדאג שמישהו מהארץ יבקש בשבילך.
אליעזר זנדברג: למה מי שמבקש מהארץ לא מקבל תשובה?
מיכל יוספוב: גם מי שמבקש מהארץ מקבל מאתנו תשובות.
מיכל יוספוב: הם נמצאים אתנו בקשר, והטלפון ביחידה שלנו לא מפסיק לצלצל.
מיכל יוספוב: אנחנו מקבלים כ-80 שיחות כאלה ביום.
מיכל יוספוב: יש אדם שתפקידו לענות לפניות האלה.
יואב הס: הם מקבלים תשובות בעל-פה ולא בכתב.
יואב הס: זאת בדיוק הבעיה.
מיכל יוספוב: אנחנו נותנים להם תשובות בעל-פה, ולבן-אדם באתיופיה אנחנו נותנים תשובה בכתב.
יואב הס: זה לא לפי חוקי מדינת ישראל לא לענות בכתב.
אליעזר זנדברג: איך את מודיעה לאדם באתיופיה?
מיכל יוספוב: יש לי שליח, הוא מזמין את האיש לשגרירות ונותן לו את התשובה.
אליעזר זנדברג: איך הוא יוצר אתו את הקשר?
מיכל יוספוב: קרוב המשפחה בארץ נותן את הפרטים והבן-אדם מוזמן לשגרירות למלא טפסים, ובסוף התהליך הוא מקבל או לא מקבל.
מיכל יוספוב: הוא צריך לדעת שזה התהליך לעלייה, ואם בקשתו לא נענתה, הוא צריך לדעת מה עתידו באתיופיה.
אליעזר זנדברג: כמה זמן בממוצע עובר מרגע הגשת הבקשה ועד שהוא מקבל תשובה?
מיכל יוספוב: הממוצע הוא שלושה – ארבעה חודשים.
מיכל יוספוב: תשובה שלילית לוקחת יותר זמן מאשר חיובית, כי בתשובה שלילית אתה צריך לנמק למה אתה משיב בשלילה.
מיכל יוספוב: אתה צריך לבדוק ערוצים נוספים, שמונה דורות אחורה, של הסבא מצד האבא ושל הסבא מצד הסבתא, וכו'.
מיכל יוספוב: לכן מתעכבות התשובות השלילית כי אנחנו בודקים לעומק, כדי להיות בטוחים במאה אחוזים בתשובה שאנחנו נותנים.
אליעזר זנדברג: כמה תיקים יש היום?
מיכל יוספוב: כרגע יש כ-50 תיקים בטיפול.
אליעזר זנדברג: לצורך הענין יש שם 10,000 משפחות.
אליעזר זנדברג: אז איפה כל ה-9,950?
אליעזר זנדברג: השאלה שלי מאד פשוטה.
אליעזר זנדברג: במשך שנים האנשים נמצאים שם.
אליעזר זנדברג: לפי הנוהל המקובל, את הבקשות לעלייה מגישים כאן.
אליעזר זנדברג: אולי תגלי לי עכשיו שעבור 9,950 משפחות לא הגישו בכלל בקשה?
אליעזר זנדברג: כי אחרת אני שואל איפה הבקשות האלה נמצאות ב"פרוסס"?
מיכל יוספוב: אני אשיב לך.
מיכל יוספוב: עד היום התהליך היה שהמשפחה מגיעה לארץ ומגישה את הבקשה.
מיכל יוספוב: אחרי שהשר חזר מאתיופיה החלטנו לשנות את התהליך.
מיכל יוספוב: אנחנו נפתח שלוחה ליד השגרירות וכל מי שנמצא באתיופיה ורוצה להגיש בקשה לעלייה לארץ, יגיע לשלוחה ויגיש את בקשתו.
מיכל יוספוב: במקביל אנחנו גם מתגברים את כוח האדם בארץ ויהיו שמונה עובדים שיטפלו רק בבדיקת הבקשות.
מיכל יוספוב: נוסף לשליח שיש לנו באתיופיה יהיה לנו שם שליח נוסף.
מיכל יוספוב: יהיה גם עובד מקומי בגונדר שגם הוא יקבל בקשות.
מיכל יוספוב: זאת אומרת, אנחנו נעבוד גם בגונדר וגם באדיס-אבבה.
אליעזר זנדברג: זאת לא היתה השאלה ששאלתי.
אליעזר זנדברג: תשכחי את מחר, נדבר על אתמול.
אליעזר זנדברג: את אומרת שהיום מונחים על שולחנך 50 תיקים.
אליעזר זנדברג: אני אומר לך שיש לפחות 6,000 משפחות שממתינות.
אליעזר זנדברג: עד היום אפשר היה להגיש את הבקשה רק במשרדך.
אליעזר זנדברג: שאלתי: האם מתוך 6,000 המשפחות 5,950 לא הגישו בכלל בקשות, או איפה הבקשות שלהן?
מיכל יוספוב: הן לא הגיעו אלינו.
מיכל יוספוב: אם המשפחה לא הגיעה אליי כדי להגיש את הבקשה, איך אתה רוצה שאני אעשה משהו?
אליעזר זנדברג: הטענה שלך היא שכל אלה שנמצאים באתיופיה, חוץ מחמישים משפחות, אפילו לא ביקשו לעלות, ובגלל זה גם לא טיפלת בהן.
מיכל יוספוב: לא אמרתי את זה.
אליעזר זנדברג: איפה נמצאים התיקים שלהם?
אליעזר זנדברג: משהו פה לא ברור.
משה באטה: איך תעשו את התחקיר באזור טיגריי, למשל?
מיכל יוספוב: הם יצטרכו להגיע או לגונדר או לאדיס-אבבה.
נעמי בלומנטל: מיכל, זה לא מה שדיברנו בזמנו ואני אעלה את זה גם בפני השר.
נעמי בלומנטל: דווקא בזמנו אמרנו שלא כדאי שהאנשים יעזבו את בתיהם, ויבואו יותר לקראתם.
נעמי בלומנטל: המגמה שנסתמנה היא לנסות למנוע מהם לעזוב את בתיהם כדי שהם לא יחיו בתנאים של עזובה איומה ומחלות.
נעמי בלומנטל: אנחנו דיברנו על כך שיהיה שליח נודד שיבוא אליהם, ובמקום זה עכשיו את אומרת שהם צריכים לבוא אליכם.
נעמי בלומנטל: אם הם באים אליכם, הם כבר לא חוזרים לבתים שלהם.
30095: קודם-כל יש יותר מחמישים תיקים, כי ההורים והסבים והאחים שנמצאים פה כבר פנו למשרד הפנים.
30095: יש רשימה ואת יודעת שיש יותר מחמישים.
30095: שנית, למה אין לך התיקים של 6,000 המשפחות?
30095: כי באדיס-אבבה ובגונדר לאף אחד אין זכות להגיע לשגרירות ולהגיש בקשה.
30095: רק המשפחה פה פונה ואז, אם יש ביום אחד פנייה של עשרים משפחות, יכול להיות שגב' יוספוב הספיקה לטפל בשתיים או בשלוש בקשות.
30095: אותן שתיים – שלוש בקשות נשלחות לאדיס-אבבה, ואז העובד שנמצא שם מזמין את האנשים האלה.
30095: הוא פותח תיק, עושה תחקיר ראשון, שולח אותו לירושלים.
30095: אז אומרים: יכול להיות שיש טעות בשם או בגיל, ואז מיכל אומרת: ענת, תזמיני את המשפחה עוד פעם ותעשי לי תחקיר מחודש.
30095: ואז עוד פעם תחקיר, באים למיכל, הניירות מונחים כמה חודשים על שולחנה, ואולי אחרי שבעה – שמונה חודשים המשפחה יכולה לקבל אישור.
30095: מיכל, אני רוצה להגיד לך, אפשר לבדוק את זה.
30095: אף אחד לא קיבל תשובה שלילית או חיובית בכתב באתיופיה.
30095: אשמח מאד אם תציגי העתק של אחד המכתבים ששלחת.
מיכל יוספוב: לא אמרתי שהם מקבלים תשובה בכתב.
מיכל יוספוב: אמרתי שאנחנו מעבירים את התשובה שלנו לאתיופיה ומזמינים את המשפחה לשגרירות ונותנים לה את התשובה.
אליעזר זנדברג: לא הגישו בקשות בשם 6,000 האנשים פה בארץ?
אליעזר זנדברג: הנקודה הזאת לא הובלטה.
9315: חשוב לדעת אם האנשים קיבלו תשובה בכתב או לא.
9315: אני הייתי רוצה להתקדם קצת יותר בענין המדיניות החדשה, איך הדברים צריכים להתבצע, כדי שנוכל לעשות יותר מעקב גם בוועדה וגם כל אחד בתחום שלו.
9315: שני הקונסולים שיהיו באתיופיה, מהו גבול הסמכות שלהם לתת תשובות במקום?
9315: 2.
9315: את אומרת שהיחידה פה תתוגבר ויהיו עד שמונה עובדים.
9315: האם הבקשות של המשפחות בארץ יתקבלו רק בירושלים או שיהיו כמה מוקדים והמשפחות יוכלו להגיש את הבקשות ברחובות או גם בחיפה?
9315: 3.
9315: כמה בקשות לעלייה הוגשו מ-1 בינואר, על כמה מהן ניתנו תשובות, ולכמה מהמשפחות עדיין צריך לעשות תחקיר לפני שנותנים תשובה שלילית?
9315: 4.
9315: כמה משפחות הגישו בקשה ועדיין לא עיינו בהן באתיופיה ולא ראיינו אותם?
9315: זאת אומרת, אלה שלושה פקקים שהיינו רוצים לדעת על איזה מספרים מדובר כדי לקבוע מדיניות חדשה לגבי 6,000 התיקים.
9315: אני לא מתייחס כרגע אליהם כאל זכאי חוק השבות, או לא.
9315: כל ה-26,000 צריכים להיבדק ולקבל תשובה, אם אנחנו יודעים שבעוד שבעה-שמונה חודשים מהיום, כמו שהשר אמר, לפי המדיניות החדשה אפשר להספיק לראיין את כל המשפחות.
יונה הופמן: איך אפשר לעשות את זה עם שני עובדים באתיופיה?
יונה הופמן: הם מתמוטטים גם כך.
מיכל יוספוב: אני חוזרת: אנחנו מתגברים את העובדים באתיופיה על-ידי שלוחה שתהיה צמודה לשגרירות.
מיכל יוספוב: בשלוחה בשגרירות יישבו ארבעה-חמישה עובדים מקומיים שיקבלו את הבקשות של אלה שרוצים להגיש בקשה ולהגיע לארץ.
מיכל יוספוב: נוסף לכך, יש לי שליח ונתגבר אותם שם בעוד שליח.
מיכל יוספוב: זה באשר לאתיופיה.
מיכל יוספוב: פה בארץ אנחנו מתגברים את היחידה ויהיו עד שמונה עובדים שיישבו במשרד בירושלים.
מיכל יוספוב: זה לא אומר שקרוב המשפחה מאשדוד יבוא לירושלים.
מיכל יוספוב: יכול להיות שהוא יצטרך להגיע, ויכול להיות שלא.
מיכל יוספוב: זה בהתאם לחומר שיגיע אלינו מאתיופיה ובהתאם לחומר שנמצא אצלי היום ביחידה.
מיכל יוספוב: אם נצטרך הבהרות נוספות לגבי הבקשות, יכול להיות שנזמין את קרוב המשפחה לירושלים.
מיכל יוספוב: אם הוא יגיד שהוא לא יכול להגיע, אני אשלח את אחד העובדים לאשדוד והוא יקבל ממנו את הפרטים על המשפחה.
מיכל יוספוב: בן-אדם שאומר שהוא לא יכול להגיע, אני לא מכריחה אותו להגיע.
מיכל יוספוב: הבקשה תידון פה בארץ במסגרת חוק השבות.
אליעזר זנדברג: מי מחליט בסופו של דבר?
מיכל יוספוב: אני אחליט.
מיכל יוספוב: ואם יהיה צורך, נוסיף עוד בן-אדם או שניים שיחליטו בנושאים האלה.
אליעזר זנדברג: עוד לא החלטתם להוסיף אנשים, פרט אלייך.
מיכל יוספוב: פרט אליי – לא.
אליעזר זנדברג: מה לגבי דברים נוספים חוץ מחוק השבות, יש לכם החלטה?
מיכל יוספוב: אני כרגע קיבלתי את המדיניות לגבי חוק השבות.
מיכל יוספוב: אם יהיו קריטריונים נוספים, אנחנו נפעל על-פיהם.
מיכל יוספוב: לרב ולדמן, לגבי נכד לסבא יהודי.
מיכל יוספוב: נכד ליהודי מקבל אשרה בהתאם ומגיע במסגרת חוק השבות.
מיכל יוספוב: אנחנו בודקים את זה.
מיכל יוספוב: זה לא נכון שהערוץ הזה לא נפתח.
מיכל יוספוב: הערוץ הזה עובד כבר למעלה מעשר שנים.
הרב מנחם ולדמן: כמו שהשאר עובד.
הרב מנחם ולדמן: למה הסבא שלו לא הגיע?
30095: מה הסיבה לדוגמה שנתת, שאחותו גם מצד האבא וגם מצד האמא עלתה לפי חוק השבות כנכדה ליהודי, ואילו האח של האבא לא עולה?
30095: גם הוא זכאי לפי חוק השבות, כי אחותו עלתה וגם בני משפחה אחרים עלו לארץ על-פי חוק השבות, מפני שיש הוכחה שהסבתא מתה כיהודיה.
מיכל יוספוב: התיק לא מונח לפניי ולכן לא אוכל להשיב לך עכשיו.
אליעזר זנדברג: זו שאלה מאד מעניינת ואני מניח שזה לא הדיון האחרון בנושא זה.
אליעזר זנדברג: תרשמי לך להביא את התיק לישיבה הבאה, או שתשלחי לנו תשובה בכתב.
אליעזר זנדברג: נשמח לשמוע את התשובה לבעיה האישית הספציפית הזאת כדוגמה שעלתה כאן.
אליעזר זנדברג: אבל אני רוצה לשאול אותך שאלה אחרת.
אליעזר זנדברג: מקרים שבהם מפנים את תשומת-לבכם למצב רפואי קשה של אנשים שנמצאים שם, והכוונה למחלות שניתן לטפל ולרפא אותן בארץ, האם יש עדיפות לדברים האלה?
אליעזר זנדברג: מה מידת העדיפות שאת נותנת וכיצד זה מתבטא, אם בכלל, בטיפול שלך בבקשות?
מיכל יוספוב: מקרים של אנשים חולים הם בעדיפות ראשונה.
מיכל יוספוב: התיק מטופל ראשון.
אליעזר זנדברג: כמה זמן בממוצע לוקח לטפל בתיק כזה?
מיכל יוספוב: זה תלוי בחומר שיש לי בתיק.
מיכל יוספוב: אם אני יכולה להחליט על-פי החומר שיש לי בתיק, - - -
אליעזר זנדברג: כן, אבל זה דומה לכל תיק אחר.
אליעזר זנדברג: היות ותור ההקדמות אצלך מאד קצר, לפי מה שהתרשמתי מהתשובות שלך, אין כמעט משמעות, זה ענין של יום או יומיים.
אליעזר זנדברג: שאלתי היא במקרים היותר קשים, שהסברת שלוקח כמה זמן להחליט איזה סוג של עדיפות ובמה מתבטאת העדיפות הזאת על ציר הזמן כאשר מדובר באנשים חולים ופנייה לזרז את הטיפול בהם?
מיכל יוספוב: אם המשפחה פונה אלי ואומרת שהם קיבלו מידע שהמשפחה באתיופיה נמצאת במצב קשה והם חולים, אנחנו מעבירים הודעה לשליח שיבדוק את זה באתיופיה ואנחנו מזרזים את הטיפול.
אליעזר זנדברג: זאת אומרת, אני יכול להבין שזה ענין של ימים.
אליעזר זנדברג: זאת ההוראה או המדיניות שלך.
אליעזר זנדברג: ברגע שהתשובה מגיעה ארצה, כמה זמן נמשך הטיפול שלך?
מיכל יוספוב: זה ענין של ימים.
נגה וונדמנד: שאלה.
נגה וונדמנד: 47 משפחות, שהממשלה הקודמת בראשותו של מר בנימין נתניהו החליטה שהן זכאיות לעלות לארץ.
נגה וונדמנד: בגלל ששיקרת ואמרת שהגיל שלך הוא כזה, או בגלל שהתחתנת באדיס-אבבה, עשר שנים הם סובלים שם ואף אחד לא רואה אותם.
נגה וונדמנד: מה קורה עם התיק שלהם פה?
מיכל יוספוב: אתה מדבר אתי באופן כללי.
מיכל יוספוב: תן לי פרטים.
אליעזר זנדברג: מיכל, אני רוצה להגיע אתך לאיזה שהוא סוג של הבנה שאולי תחסוך הרבה זמן בדיון הזה וגם בדיונים אחרים.
אליעזר זנדברג: ברשותך אני ארכז כמה פניות כאלה, ואולי נשב ונראה במה מדובר.
אליעזר זנדברג: יש לך התנגדות?
מיכל יוספוב: אין לי התנגדות.
נעמי בלומנטל: כשהשר יהיה פה נוכל לשמוע יותר מהי המדיניות שלו ואיך הוא מתכוון לממש אותה.
נעמי בלומנטל: חנוך צמיר, נאמר כאן שמשום שאין אפשרויות קליטה טובות, או סבירות, יש נטייה במשרד הקליטה לעכב עלייה מאתיופיה.
נעמי בלומנטל: האם אתה יכול להתיחס לזה?
נעמי בלומנטל: דובר על כך שצריך לחסל את אתרי הקראוונים.
נעמי בלומנטל: אני רוצה שנהיה כנים עם עצמנו.
נעמי בלומנטל: אי-אפשר להחזיק את המקל בשני קצותיו.
נעמי בלומנטל: מצד אחד אתה אומר להעלות אותם ושיהיו קראוונים, ומצד שני כשהם יושבים בקראוונים אומרים איך אנשים חיים בצורה בלתי-אנושית כזאת?
נעמי בלומנטל: אפשר להגיד שהמדיניות השתנתה, שאנחנו כוועדה, בעצה אחת עם האנשים שנמצאים בשטח חוזרים מהחלטה קודמת.
נעמי בלומנטל: אני לא זוכרת שאנחנו קיבלנו החלטה כזאת.
נעמי בלומנטל: אני רק זוכרת שהיו תמיד קריאות: איך אפשר לתת לאנשים לחיות בתנאים של הקראוונים.
9315: יש החלטת ממשלה שנתקבלה חודש לפני הבחירות.
9315: כל החלטה שתתקבל עכשיו היא החלטת ממשלה חדשה, לא מדיניות.
נעמי בלומנטל: החלטה הממשלה נבעה כתוצאה מכך שקיימנו דיונים והקמנו זעקה איך אפשר לחיות בתנאים-לא-תנאים.
נעמי בלומנטל: אנחנו ביקרנו באתרי הקראוונים וראינו איך האנשים חיים שם.
נעמי בלומנטל: ברור שתנאים בסיסיים מגיעים לכל אחד, וגם אם מדובר בקראוונים אסור שיהיו בהם ג'וקים.
נעמי בלומנטל: אני רוצה לשמוע את עמדתך בענין הזה, חנוך צמיר, כי אתה חיית את זה מאד כל השנים האלה.
נעמי בלומנטל: דבר נוסף שמפריע לי מאד-מאד במשך השנים האלה הוא ההתערבות של הארגונים האמריקאים, ואני רוצה לומר זאת בנוכחותך, חבר-הכנסת זנדברג.
נעמי בלומנטל: אני מוכנה להתייחס גם לענין הקלטת, שכנראה היתה כן לקיחה מכאן של משהו שהוצג בערוץ 1 וגם קיימנו על כך ישיבה, והתברר שהרוב הם בני פלשמורה.
יונה הופמן: לא הרוב.
יונה הופמן: אנחנו בדקנו אחד לאחד.
9315: יש ששה.
נעמי בלומנטל: לא משנה, אבל אנחנו לא צריכים להכפיש עדה שלמה בגלל תופעה שאני מקווה שהיא שולית.
נעמי בלומנטל: העלינו את הבעיה בוועדה ואנחנו ננסה להתמודד אתה.
נעמי בלומנטל: עוד אין לי ממש תשובה, כי באו לנו כל מיני דברים באמצע ואני מאד מצרה על כך.
נעמי בלומנטל: חשבתי שהשר שרנסקי הקים ועדה ושנוכל להתחבר אליה בקשר לתופעה של המיסיונריות שקיימת ודווקא להפיק תועלת בשיתוף אתכם.
נעמי בלומנטל: התברר לי מהשר שרנסקי שהוועדה לא קמה.
נעמי בלומנטל: כלומר, זה היה משהו שיצא בתקשורת וזה בכלל לא דבר שקיים.
נעמי בלומנטל: לכן אני עדיין חושבת מאיזה כיוון לתקוף את הענין הזה.
נעמי בלומנטל: מאד קשה לי לקבל את התופעה שארגונים אמריקאים, עם כסף אמריקאי, בצורה מאד בוטה מתערבים במה שנעשה כאן.
נעמי בלומנטל: נראה לי שהקלטת שהגיעה מכאן לארצות-הברית נבעה כתוצאה מזה.
נעמי בלומנטל: אני לא אחראית לזה ואני לא יודעת שמשהו יצא, אני לא עובדת מדינה, אבל נראה לי שהקלטת הזאת היתה מגמה להפסיק את המעורבות שבה האמריקאים מציגים אותנו כגזענים.
נעמי בלומנטל: העובדה שכתוצאה מזה מוצג דיווח שקרי זה דבר מאד לא טוב.
אליעזר זנדברג: אני הייתי נוכח בדיון.
אליעזר זנדברג: זה לא נכון.
אליעזר זנדברג: הגופים האמריקאים לא מציגים את מדינת ישראל כגזענים.
אליעזר זנדברג: הטענה המרכזית שיש לגופים שעוזרים לפלשמורה שנמצאים שם היא שלא מפנים מספיק משאבים על-מנת להציל את אותם אנשים.
אליעזר זנדברג: כי הם עשו להם בדיקה לפני מיכל יוספוב והם כבר הגיעו למסקנה שהם שייכים לעם ישראל ולכן צריך לעזור להם, או לפחות שמבחינה הומניטארית צריך לעזור להם, כי מתוכם יש כאלה שיעלו לארץ.
אליעזר זנדברג: לכן, מהסיבות האלה הם החליטו לעזור שם.
אליעזר זנדברג: הבקורת שלהם היא כזאת.
אליעזר זנדברג: פונים היום לג'וינט ואומרים להם לעזור שם לפלשמורה, כמו שהם עושים ברחבי תבל גם ללא-יהודים גמורים ובידיעה ברורה שהם לא יהודים, כי בלי העזרה של נקודג' ואחרים לא היה לילדים אפילו ביצה, תפוח-אדמה וגזר שהם מקבלים.
אליעזר זנדברג: הם אומרים: הג'וינט יעזור.
אליעזר זנדברג: מה אומר הג'וינט?
אליעזר זנדברג: – למדינת ישראל אין מדיניות.
אליעזר זנדברג: אני לא יכול לעזור, כי אין לי הנחיה ממדינת ישראל.
אליעזר זנדברג: מכאן הכעס שלהם.
אליעזר זנדברג: הם אומרים דבר מאד פשוט: לפחות בינתיים תעזרו להם, עד שתחליטו, כי זה לא הגיוני שאנשים יגיעו לחרפת-רעב, אולי גם מוות, בלי עזרה שאפשר לתת אותה.
אליעזר זנדברג: העזרה הזאת לא הופכת אותם לבעלי זכות לעלות לישראל, אבל היא מקיימת אותם.
אליעזר זנדברג: זאת הבקורת.
נעמי בלומנטל: אחרי כל מה שמדינת ישראל עושה במאמצים רבים, האמריקאים לא מציעים אפילו מלגה למאה אנשים שיהיו בקהילת קליבלנד או בקהילת שיקאגו או בניו-יורק למשך שנה אחת.
אליעזר זנדברג: אבל נקודג' נותן להם כסף פה.
הרב מנחם ולדמן: מי נותן להם יהדות אם לא נקודג'?
נעמי בלומנטל: נקודג' מציגה אותנו כמדינה גזענית.
אליעזר זנדברג: זה פשוט לא נכון.
נעמי בלומנטל: אלה הקריאות שאנחנו מקבלים מכל רחבי ארצות-הברית, שכך מציגים אותנו, כמדינה גזענית.
יונה הופמן: 30% מהתקציב שלהם הוא באתיופיה ו-70% בארץ.
יונה הופמן: זו עמותה נהדרת.
יונה הופמן: הלוואי שכל העמותות בארצות-הברית ינהגו כך.
נעמי בלומנטל: אני באתי אליהם בטענות, וגם להם אמרתי את זה.
נעמי בלומנטל: אולי אתה לא יודע, אבל הם מוציאים את דיבתנו רעה ואני חושבת שזה מאד-מאד לא מוצדק.
נעמי בלומנטל: אנחנו מקבלים קריאות שהם מציגים אותנו ככאלה.
אליעזר זנדברג: ממש לא.
אליעזר זנדברג: יש אנשים שמאד נוח להם להגיד את זה, כי זה משרת את המטרה שלהם.
30095: אני רוצה להגיד לך, מנסיוני במשך שבע-שמונה שנים שאנחנו מובילים את הנושא הזה ועובדים אתם בשיתוף-פעולה, הם אלה שדווקא מרסנים אותנו שלא נהיה רדיקלים וקיצונים ולא נאשים את מדינת ישראל בגזענות.
30095: זה לא נכון שבכירי נקודג' התבטאו בפורום כלשהו והאשימו את מדינת ישראל בגזענות.
נעמי בלומנטל: אני אשתדל להביא דוגמאות.
נעמי בלומנטל: לפי דעתי היתה דיס-אינפורמציה בענין הזה.
30095: כשהייתי בארצות-הברית רצו לראיין אותי ולשאול אם בגלל הצבע עושים כך וכך, והם אמרו לי לא להתראיין.
נעמי בלומנטל: אני שמחה לשמוע.
9315: גם במאבק להמשך העלייה של הפלשמורה אסור להשתמש בצבע.
9315: לפי דעתי אנחנו גורמים נזק לעצמנו וגם למדינת ישראל.
9315: לא ייתכן לומר שלא מעלים את הפלשמורה בגלל שאנחנו שחורים.
9315: אפשר להתרעם על התהליך.
9315: דבר שני, יש מציאות מסוימת שכל ארגון כמו נקודג' שצריך להתקיים, מפרסם גם מאמרים לא סימפטיים.
9315: אני זוכר שהיה דיון כאן בוועדה על שהם פרסמו שבקרית-מלאכי וברחובות יש ילדים רעבים ללחם.
9315: אבל זה לא אומר שהם מאשימים את מדינת ישראל.
9315: אני לא מכיר ילד אחד יוצא אתיופיה שמת מרעב בישראל.
חנוך צמיר: הועלו פה הרבה נקודות, אבל מטבע הדברים אני אתייחס רק לחזית הקליטתית המיידית, כי הקליטה הוא תהליך ארוך שוודאי לא נדבר עליו עכשיו.
חנוך צמיר: אני אדבר על הקליטה הראשונית ועל המשמעויות של ההתארגנות החדשה של משרד הפנים מנקודת המבט של הקליטה בחודשים הקרובים.
חנוך צמיר: אני חושב שזה מה שמעניין אותנו כרגע.
חנוך צמיר: לפני שאגע בכמה נקודות אני רוצה לומר למען הפרוטוקול, שמשרד הקליטה לא פנה לאף גוף שעוסק בעלייה, לא בבקשה לעכב או להאט עליית אנשים מאתיופיה.
חנוך צמיר: נאמרו פה דברים שאינם נכונים, אינם מדויקים.
חנוך צמיר: נקודה.
חנוך צמיר: לעצם הענין, מהלך הקליטה הראשונית של השנה האחרונה מתבצע בשותפות אמיתית של משרד הקליטה והסוכנות היהודית, כשכל העולים החדשים שהגיעו החל מינואר 1999 הופנו למרכזי קליטה.
חנוך צמיר: אם תרצו, אני יכול גם להסביר מה ההיגיון המקצועי של זה, ולהערכתי יש היגיון מקצועי רב בזה, למרות דברי הרב פלד, אבל לגיטימי שתהיינה דעות מקצועיות אחרות.
חנוך צמיר: אין בידינו החוכמה הבלעדית, אבל השיקול היה מקצועי ואני חושב שהוא היה נכון.
נעמי בלומנטל: לפי דעתי אין על זה עוררין.
נעמי בלומנטל: נדמה לי שכל בני העדה חושבים שלתקופה מסוימת זה נכון.
חנוך צמיר: אני חושב שהמדיניות הזאת היתה נכונה.
חנוך צמיר: אני גם חושב שאם יתאפשר בידינו – לא בטוח שיתאפשר – להמשיך אותה, אני הייתי ממליץ המלצה מקצועית להמשיך אותה, ותיכף אסביר למה אני מתכוון.
חנוך צמיר: השותפות ממשלה – הסוכנות היהודית עובדת בצורה הבאה.
חנוך צמיר: למעשה הגופים המבצעים, או הגוף הראשוני האחראי הוא הסוכנות היהודית באמצעות מרכזי הקליטה שלה, כשאנחנו כמשרד מאד מעורבים בהחלטות היכן ומה יהיה נפח הטיפול ותוכן הטיפול במרכזי הקליטה, כשהמימון של הפעילות הזאת, רובו ככולו הוא מימון ממשלתי, וזה שונה לעומת מצבים אחרים שהיו במרכזי הקליטה של הסוכנות היהודית, ששם גם התקציב של הטיפול והקליטה היה תקציב סוכנותי.
חנוך צמיר: זה שוני משמעותי וחשוב לציין אותו.
חנוך צמיר: ההיערכות הארגונית של משרד הפנים, אני חושב שאנחנו יודעים להגיד משמעויות שלה בטווחים של החודשים הבאים, מבחינת הגעות או אישורי זכאות ומה המשמעות של הגעות באיזה שהוא תזרים של מספר חודשים קדימה.
חנוך צמיר: פה הסטטיסטיקה עובדת ואנחנו אוספים נתונים סטטיסטיים.
חנוך צמיר: אני חושב שכרגע הפתרון הנכון הוא להמשיך במדיניות מרכזי הקליטה, ואני חושב שאני יודע גם איך עושים את זה לפחות בשלב של החודשים הבאים.
חנוך צמיר: מטבע הדברים לא כל המטות במרכזי הקליטה עומדות לרשות קליטת יהודי אתיופיה.
חנוך צמיר: כרגע יש הבנה שמתוך בנק המטות במרכזי הקליטה יש כ-1,400 מטות האמורות לקלוט עולים מאתיופיה, ללא מבשרת.
חנוך צמיר: במבשרת יש כבר היום כ-1,200 נפש.
חנוך צמיר: כלומר, אנחנו מגיעים למצבור שהוא יחסית גדול, ולדעתי אפשר לפנות אותו מהר.
חנוך צמיר: כי ההיגיון אמר שאנחנו נעשה שיטת המטה החמה במרכזי הקליטה.
חנוך צמיר: ואיך חשבנו שנגיע ליכולת לבצע את השיטה הזאת?
חנוך צמיר: באמצעות השוואת המשכנתאות הניתנות למשפחות במרכזי הקליטה, שתהיינה דומות בגובהן ובתנאי ההחזר שלהן לאותן משכנתאות הניתנות למשפחות באתרי הקראוונים.
חנוך צמיר: בפועל זה לא מתקיים.
חנוך צמיר: זה הועלה כדרישה מאד משמעותית שלנו בפני משרד האוצר, והערכתי היא שהתשובה תהיה חיובית ומהר.
חנוך צמיר: כלומר, ברגע שהתשובה תהיה חיובית ומהר, אפשר יהיה לפתוח את המסלול של הפינוי ממרכזי הקליטה אל קליטת הקבע, ובצורה כזו אנחנו נמחזר את המטות בתהליך מאד מהיר.
חנוך צמיר: זו אופציה אחת.
נעמי בלומנטל: זאת אומרת שאז אין צורך באתרי הקראוונים.
חנוך צמיר: אני לא אברח מאתרי הקראוונים, כי הגיעו לימי המשיח בענין אתרי הקראוונים.
אליעזר זנדברג: לא כל דין אתר כאתר.
חנוך צמיר: תאמינו לי שאני יודע לא פחות מכל הנוכחים כאן מה מצבו של כל אתר.
חנוך צמיר: דרך נוספת לתת סבירות לאופציה של מרכזי הקליטה, מלבד מה שאמרתי - שזה מאד משמעותי, שבתהליך של כמה חודשים זה יפנה לנו הרבה מאד מטות – היא פשוט להגדיל את המכסה שהוחלט עליה בסוכנות היהודית.
חנוך צמיר: זה גם דבר שאנחנו כמשרד, ואני באופן אישי, ושלמה מולה מכיר את דעתי בענין הזה, תובע במידת הסמכות והאחריות שניתנת לי, ולמעלה מזה, מהסוכנות היהודית.
חנוך צמיר: שוב, זה נשען על ההכרה המקצועית שלי שאני חושב שלמרות הדברים שנאמרו בין השטין כאן, עדיין זה המסלול המקצועי הנכון.
חנוך צמיר: לענין אתרי הקראוונים.
חנוך צמיר: אני מציע לכל הקשורים בקליטת העדה, בשלב הזה לא להעלות את הענין.