GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
מוטי אביצרור: אני אומר לכם שאם המצב יירד לרמה של היישוב, ראש רשות לא יכול להתמודד עם זה.
יצחק גאגולה: למה אתה מתכוון בבדלנות?
יצחק גאגולה: האם חרדי זה נקרא בדלנות?
מוטי אביצרור: חלילה.
מוטי אביצרור: הקהילה החרדית חיה פה, והיא חלק מהשלטון במקום.
מוטי אביצרור: אני מתכוון למשהו אחר לגמרי.
מוטי אביצרור: אתה רוצה ללמד יהדות?
מוטי אביצרור: לך לבית הספר הממלכתי ותלמד יהדות, תלמד אהבת המקום, אהבה בין אדם לאדם.
מוטי אביצרור: תכניס את הערכים פנימה, ואל תעשה הפרדה תחת כותרת של עולה.
מוטי אביצרור: זה דבר חמור מאוד, זה גורם ליצירת פערים.
מוטי אביצרור: לא יכול להיות שבאותו משרד רוצים לצמצם פערים, ומצד שני מנציחים אותם.
מוטי אביצרור: מחר בבוקר יבוא אדם ויגיד לראש הממשלה שהוא יתן לו מיליארד שקל, בתנאי שראש הממשלה ייתן לו לעשות פעולה שנוגדת את תהליך האינטגרציה.
מוטי אביצרור: ראש הממשלה צריך להסכים לזה?
מוטי אביצרור: ישנה רשת "שובו", והיא מאושרת על ידי משרד החינוך.
מוטי אביצרור: אם אתה רוצה, תפתח מסגרת של אחר צהריים ב"שובו", אין לי בעיה עם זה, ואז תתן שם תגבורים לימודיים, אבל אל תפתח אותה בבוקר כמסגרת נפרדת.
מוטי אביצרור: זה תהליך שיוציא את המשפחות האלה גם מפה אחר כך.
מוטי אביצרור: אני נזהר מאוד מלדבר על חילונים וחרדים, כי אני לא רוצה להכנס לסוגייה הזו.
מוטי אביצרור: אני מדבר על ההפרדה תחת כותרת שהיא מאוד בעייתית.
מוטי אביצרור: אני חושב שזו סוגייה שצריך להתמודד איתה, ולא דומה בית ספר אזורי, לרמה של בית ספר מקומי בתוך יישוב.
מוטי אביצרור: זה דיון נפרד.
מוטי אביצרור: אני מדבר על הרמה המקומית שלנו, שבה אסור לתת לתהליכים כאלה להתקיים.
מוטי אביצרור: זה לא התפקיד שלי כראש רשות להתמודד עם זה.
מוטי אביצרור: התפקיד שלי אחר.
נעמי בלומנטל: אפילו שמר אביצרור ניסה לומר את הדברים בזהירות, נדמה לי שהבעיה היא שיש לחץ של הורים שרוצים שילדיהם יילכו למסגרת בדלנית, ואז היא פחות אינטגרטיבית, וזה גורם כאן לבעיה פנימית, שכאילו יש ילדים כאלה ויש ילדים כאלה.
נעמי בלומנטל: זאת בעיה אמיתית שאתם צריכים להתמודד איתה במקום.
נעמי בלומנטל: אתם יכולים להנחות אותנו מהם הכיוונים שהחלטתם לקחת.
נעמי בלומנטל: אני מבינה שיש ויכוח פנימי כאן לגבי איזה כיוון לקחת.
מוטי אביצרור: אין ויכוח פנימי.
נעמי בלומנטל: אני לא מומחית גדולה בחינוך, אבל אני שואלת את עצמי, אם יש ילד מצטיין, האם אני מוציא אותו מהמערכת ושם אותו בכיתה נפרדת של מצטיינים, ואז אני נותן לו את מירב האפשרויות, אבל כל שאר הילדים כאילו נדחקים לאחור, או שאני מנסה יחד איתו למשוך את כולם למעלה.
מוטי אביצרור: כמו ששר החינוך קיבל החלטה אמיצה לחזק את יישובי הפיתוח בזה שילדים לא יצאו למסגרות בחוץ, אני חושב שהוא צריך לקבל גם החלטות אמיצות בעניין, שאם יש כרגע קבוצת עולים שרוצה יותר תגבור לימודי בתחומי המדעים, הוא צריך לאפשר את זה במסגרת בתי הספר, כדי לחזק את בתי הספר, ולא לאפשר מסגרות נפרדות בתוך יישובים.
מוטי בטיטו: הנושא של "שובו", זה לא נובע מתוך תפיסה של בדלנות, אלא זה נובע מכך שלדעתי מדינת ישראל לא נתנה מענה לשילוב של ילדי העולים בתוך בתי הספר הרגילים, וקיימים פערים, ויש צרות.
מוטי בטיטו: כשבאים עולים לכאן ליישוב כמו ירוחם, אני חושב שהראש הרשות והמועצה עושים את הכל על מנת למצוא מסגרת וליצור ייעול, אבל המדינה לא נותנת לנו את הפתרונות האמיתיים כדי להתמודד עם הבעיה.
מוטי בטיטו: אנחנו מתמודדים עם תושבים שלא מכירים את חברי הכנסת ואת ראש הממשלה.
מוטי בטיטו: קלטנו פה אחוז עולים גבוה מאוד, אבל דירה אחת לא נבנתה מאז, ומצב התעסוקה מאוד קשה.
מוטי בטיטו: העולים אומרים שנושא החינוך בראש מעייניהם, ומדובר על עולים שאין להם שום מושג ביהדות, אבל הם רוצים לתת את החינוך לילד, את המקסימום שרק אפשר.
מוטי בטיטו: חה"כ בלומנטל הביאה את הדוגמא להצטיינות במתימטיקה של התלמיד הרוסי, וזה המצב, וזה נתון עובדתי.
מוטי בטיטו: אם יהודים מהתפוצות מסכימים להשקיע, מתוך הכרה של קירוב נושא היהדות, ומשרד החינוך נתן גושפנקא לכך, הוא לא עשה את זה משום שעמד שם מישהו מש"ס או מיהדות התורה.
מוטי אביצרור: אין קשר.
מוטי בטיטו: יש מחקרים שמצביעים שזו דרך נכונה.
מוטי בטיטו: אם יש דבר כזה, וזו תופעה ארצית, כנראה שיש צורך חיוני מאוד, במיוחד כלפי מגזר העולים.
מוטי בטיטו: יכול להיות שאנחנו לא כל כך יודעים את התכנים באופן פרטני, מה באמת מלמדים שם, כדי שנוכל לפרט את זה כאן, אבל באופן כללי אפשר ללמוד מזה שיש צורך בדבר הזה.
מוטי בטיטו: אי אפשר לשלול את זה במחי יד.
מוטי אביצרור: חס וחלילה, אבל אני רוצה להסביר את זה בתשובה לכיוון אחר.
מוטי אביצרור: יש לי בשכבת גיל 65 תלמידים בבית הספר הממלכתי, שזה בית הספר התיכון אורט.
מוטי אביצרור: אני מודיע לך שאם אני לוקח שלושים מתוכם ומשקיע בהם למצויינות, אביא כל אחד מהם להתקבל לרפואה ולמשפטים, אבל אאבד את השני שליש הנותרים, ואתה תמצא אותם ברחוב, ואולי עובדי אחזקה.
מוטי אביצרור: אתה צריך למפות ולתת יותר תקציבים, לתת לכל ילד להתפתח ביכולות שלו.
מוטי אביצרור: אותם אלה מהתפוצות שרוצים לפתח את הערכים היהודיים, יכולים להכנס לבתי הספר הממלכתיים, ללמד יהדות בתוך בית הספר, אבל לתגבר את בית הספר במקצועות שההורה דורש, ואז כל בית הספר ממריא כלפי מעלה.
מוטי אביצרור: המטרה שלנו להשאיר את החזקים פה, היא כדי שהם ירימו את כל המערכת.
רחל שיפר: דווקא הם מבטיחים שם תגבור בלימודי המדעים.
מוטי אביצרור: במקום שייתנו לשם את המשאבים, אתה מוציא החוצה.
נעמי בלומנטל: יש כאן בירוחם בית ספר של הרשת?
מוטי אביצרור: כן.
נעמי בלומנטל: וכמה תלמידים לומדים שם?
מוטי אביצרור: שישים תלמידים.
רחל שיפר: בית ספר לא יתקיים אם לא ישלחו לשם תלמידים.
מוטי אביצרור: התפקיד שלי כראש רשות, על פי חוק, זה לתת את השירותים למשרד החינוך, ולא להוביל את המהלך הפדגוגי.
מוטי אביצרור: אנחנו פה מובילים את המהלך הפדגוגי בירוחם.
מוטי אביצרור: אם אנחנו מובילים אותו, לא צריך לשאול אותי שום דבר?
מוטי אביצרור: יש פה בעיה בסיסית.
מוטי אביצרור: או שאני מוביל פה, לטוב ולרע, או שאני לא מוביל.
מיכאל נודלמן: גם אצל ההורים יש בעיה.
מוטי אביצרור: אני מקיים דיונים עם ההורים, אני יושב איתם ביחד.
מוטי אביצרור: מה שקרה בירוחם לא קרה במקרה, זה קרה עם ההורים, אבל במקום שיתגברו אותם, לבוא ולעקוף אותי, זה לא פתרון למצב.
נעמי בלומנטל: הבעיה באמת קשה.
נעמי בלומנטל: ראש הרשות אומר שאילו התלמידים במערכת הרגילה היו מקבלים את המירב, הן מבחינת מחשבים, הן מבחינת קידום בלימודי המדעים, הם לא היו מחפשים אפיק אחר.
נעמי בלומנטל: זה בעצם מה שקורה, וזאת הטענה של ראש הרשות למשרד החינוך מצד אחד, ומצד שני, הוא שואל למה נתתם להם בכלל אישור.
נעמי בלומנטל: עונה משרד החינוך שהוא לא יכול לכפות על ההורים, ומה שההורים מחליטים, זה מה שקובע.
נעמי בלומנטל: אני מאמינה שראש הרשות מבטא את פניית התושבים, בכך שבתי הספר הממלכתיים יקבלו הרבה יותר ממה שהם מקבלים כרגע.
נעמי בלומנטל: מר קאליש, בבקשה.
אלכס קאליש: אני עובד בתיכון "ספיר" כמורה וכמגשר תרבותי, שזה תפקיד יחסית חדש.
אלכס קאליש: אני מסכים במאה אחוז עם מר אביצרור, לגבי בתי הספר הסקטוראליים.
אלכס קאליש: לפני שנתיים רציתי לפתוח פה בית ספר סקטוראלי, וכשנכנסתי לבית הספר "ספיר", שיניתי את התפיסה.
אלכס קאליש: יש פה בעיה אחרת – אני מבין הורים שרוצים לשלוח את הילדים לבית ספר רוסי, כדי שילמדו בשפה הרוסית ובמתודה הרוסית.
מיכאל נודלמן: איפה הם לומדים עברית?
אלכס קאליש: לבית הספר שלנו יש בעיה אחרת, שחסרות לנו שעות אולפן לעולים חדשים.
אלכס קאליש: יש כ-80 תלמידים עולים חדשים, וחצי מהם צריכים לקבל שיעורים נוספים.
נעמי בלומנטל: הגב' שיפר דיברה על כך, ואני מבינה שיש לנו הבטחה ממשרד החינוך להקצאה מיוחדת לשיעורי עזר.
אלכס קאליש: לגבי טיפול פסיכולוגי, אין לנו פסיכולוג דובר רוסית.
אלכס קאליש: בשנה שעברה היה, עכשיו אין.
אלכס קאליש: הילדים זקוקים לזה, ואין מי שייתן טיפול.
אלי בר-חן: לגבי הבעיה שהועלתה פה, בכל ועדת היגוי אנחנו שומעים שיש ילדים בבתי ספר שגמרו את המכסה של הלימוד, ולא יודעים עברית, ואז נוצרות כל הצרות הנובעות כתוצאה מזה.
אלי בר-חן: איפה משרד החינוך?
אלי בר-חן: משרד החינוך לא נותן שעות עברית לילדים עולים?
אלי בר-חן: ואז יש לנו בעיות כל כך קשות שאי אפשר לפתור אותן?
אלי בר-חן: בבקשה, אנא מכם, לעשות משהו בנושא.
אלי בר-חן: יש לנו בעיה נוספת.
אלי בר-חן: יש לנו קצת תקציב במשרד הקליטה, ואז אנחנו מגלים שאין מבנים ציבוריים.
אלי בר-חן: אומרים לנו שנעבוד במסגרת בתי הספר.
אלי בר-חן: בית הספר סגור אחר הצהריים, וזה סיפור להפוך אותו לבית ספר קהילתי.
אלי בר-חן: אנא מכם, לפתוח את בתי הספר אחר הצהריים.
אלי בר-חן: מדברים על "מופת", למה "מופת" צריך להיות משהו מיוחד במינו?
אלי בר-חן: או תוכנית של נסים כהן?
אלי בר-חן: תהפכו את זה לנחלת כלל עם ישראל.
אלי בר-חן: לא צריך לחכות שארבעה-חמישה הולכים לנסים כהן, כאשר לכולם יש בעיות במתימטיקה ואנגלית.
אלי בר-חן: צריך להפוך את זה לנחלת הכלל.
אלי בר-חן: מה הבעיה?
אלי בר-חן: בקשר למגשרים, יש לנו בבאר-שבע, על כל העדה הקווקזית, מגשר אחד.
אלי בר-חן: כנ"ל בשדרות.
רחל שיפר: יש שתי נשים במשרה וחצי, יותר מאשר יש לכל עיר במדינת ישראל.
נעמי בלומנטל: אנחנו לא דנים עכשיו על באר-שבע, אלא רק על ירוחם.
אלי בר-חן: אם בירוחם יש מספיק מגשרים, תבורכו.
אלי בר-חן: אצלנו חסרים מגשרים.
אלי בר-חן: יש מועצה של חברי רשויות, ראשי ערים בנגב.
אלי בר-חן: מתי דרשתם שיהיה בית ספר למשפטים באוניברסיטת בן-גוריון?
נעמי בלומנטל: מר בר-חן, יש לנו זמן מאוד מוגבל.
אלי בר-חן: דיברתם על פיתוח הנגב.
אלי בר-חן: אותו בן ירוחם לא יגיע לירושלים ללמוד משפטים.
אלי בר-חן: צריך להוריד מפעלים בטחוניים לנגב.
אלי בר-חן: דרשתם את זה?
נעמי בלומנטל: הגב' ראובני, בבקשה.
בת שבע ראובני: אני רוצה לומר שני משפטים לגבי התשובה, ולחזור לנושא שלנו.
בת שבע ראובני: מר בר-חן דיבר מתוך מצוקה של מפגש עם כל יישובי הנגב בוועדות ההיגוי, כשהדברים עולים, ותבינו שגם אנחנו כואבים את חוסר היכולת התקציבית.
בת שבע ראובני: יחד עם זאת, הייתי אומרת שירוחם מצטיינת בזה שהיא קרובה ויושבת בלב לבו של המרכז העסקי, כפי שמר אביצרור הציג את זה.
בת שבע ראובני: מה כן אפשר לשפר?
בת שבע ראובני: אחד הדברים הוא לנצל את הסטודנטים, ולבנות סל של תגמולים, בין אם זה סטודנטים עולים, ואנחנו נבחן את זה, ובין אם זה סטודנטים ישראלים, יחד עם פתרונות דיור, משהו יצירתי פה בתוך ירוחם, סבסוד הנסיעה מאוניברסיטת בן גוריון לירוחם.
בת שבע ראובני: להפוך לסטודנט את המגורים בירוחם לכדאיים, ולנצל אותו לכל מיני תגבורים אחר הצהריים או בתוך בית הספר.
בת שבע ראובני: יושבת פה הגב' שרה ווייסלר.
בת שבע ראובני: אנחנו בתוך המשרד נבדוק אם אפשר לנייד לפה גרעין נח"ל, שיוכל לתת חיבור על ידי החיילים, כפי שבנינו מסגרת נפלאה בבאר-שבע, והיא ניסיונית, שבה אנחנו עוד בתהליך של הרצה.
בת שבע ראובני: שינוי נוהל הדיור אצלנו עובר בחינה, ועם הטיפול הנקודתי, אנחנו בוחנים בכלל את האפשרות של פתיחת אפשרויות למתן דיור ציבורי למשפחות צעירות, על פי מפתח של מקצועות.
בת שבע ראובני: למעשה ההפניה היא על בסיס סוציאלי, כשאתה מדבר על קבלת דיור ציבורי מהמדינה, ואנחנו מבקשים ובוחנים את העניין, כדי להזרים פוטנציאל והון אנושי לתוך היישובים, ולירוחם בפרט.
בת שבע ראובני: יש רק בעיה אחת פה, שאין לנו דיור ציבורי.
בת שבע ראובני: אני מעלה את זה משום שזאת בעיה.
בת שבע ראובני: לדיור הציבורי יש ייעוד בצבע, שבטח משרד השיכון יכול לבוא ולומר את זה.
בת שבע ראובני: אחד הפתרונות הטובים שהיו יכולים להיות לירוחם, זה שמי שלא מצליח לקבל דירה ציבורית, למשל זוג צעיר או זוג מדענים, שיבואו לפה, ואנחנו ניתן להם את הדיור.
בת שבע ראובני: זה גם היה משבח את הנכסים של עמידר בעיר.
נעמי בלומנטל: יושב ראש הכנסת מצטרף אלינו כאן לישיבה, ברוך הבא.
נעמי בלומנטל: עלתה עד עכשיו בעיה בקשר לחינוך, שדווקא יש כאן תלמידים מצטיינים, מבין העולים החדשים, ולוקחים אותם למסגרת של , ומתברר שזה בעייתי.
נעמי בלומנטל: הגב' ראובני, המשיכי בבקשה.
בת שבע ראובני: אני חושבת שבגדול, הכיוון צריך להיות ניצול הפוטנציאל של הסטודנטים, בין עולים לבין ישראלים.
בת שבע ראובני: למעשה, לירוחם אין בעיה להיות חדר השינה של המטרופולין באר-שבע.
בת שבע ראובני: אפשר להפוך את ירוחם לעיר השינה של באר-שבע.
בת שבע ראובני: לנושא הראשון שהועלה פה, לגבי המתחים החברתיים, אני חושבת שאנחנו לא שונים מכל הארץ, והדברים נכונים לכל מדינת ישראל.
בת שבע ראובני: יש רק דבר אחד שאולי אני מתרגמת אותו, כי אני מרגישה אותו יותר חזק – בגלל שהאזור הוא לא חזק, החשש שאוכלוסיה באה על חשבון אוכלוסיה אחרת, הוא יותר גדול מאשר במרכז הארץ, שבה יש מגוון ומקום לכולם.
בת שבע ראובני: אולי בנקודה הזאת כן צריך לטפל.
נעמי בלומנטל: אני רוצה לשאול בנקודה הזאת, אילו פעילויות נעשות, כדי לגרום לכך שעולים וותיקים יהיו ביחד בפעילויות מפעילויות שונות.
נעמי בלומנטל: השאלה היא מי יכול לקחת את זה על עצמו, איזה משרד.
בת שבע ראובני: אנחנו לוקחים את זה על עצמנו, ועושים את זה.
בת שבע ראובני: אנחנו גם עובדים על נושא של איגום תקציבים מכל מיני משרדי ממשלה.
נעמי בלומנטל: את אומרת לי שהבעיה קיימת, אבל השאלה היא מה הפתרונות שלכם, מה אתם עושים.
בת שבע ראובני: הפתרונות שלנו הם אולי לוקאליים, אבל משרד הקליטה יכול להקצות X תקציבים - -
נעמי בלומנטל: מה אתם עושים כאן בירוחם?
בת שבע ראובני: בוועדת היגוי לקליטת עליה, שיושבים בה נציגי הרשות ונציגי משרדי ממשלה, בוחנים פרוייקטים משותפים או ייחודיים לעולים, על פי הצורך, ויוצאים עם תוכנית שנתית שמוגדת לכל משרדי הממשלה.
נעמי בלומנטל: אני שואלת למשל, האם אדם בן שישים מהעולים ואדם בן שישים מהוותיקים נפגשים, האם אתם יוזמים פעילות משותפת, כדי למתן את המתחים.
בת שבע ראובני: בוודאי, יש פעילות משותפת.
קריאה: יש מועדון קשישים משותף.
בת שבע ראובני: לגבי התחלת הדיון, אני רוצה לומר שכל דבר לגופו.
בת שבע ראובני: קליטה זה תהליך, ואי אפשר לעשות את זה במטה קסם.
בת שבע ראובני: לא תמיד קשיש ישראלי או קשיש עולה יכולים למצוא שפה משותפת על איזושהי פעילות.
בת שבע ראובני: צריך להפנות את הדברים אל הגורמים המקצועיים בצורה מושכלת, כדי שהדברים ייעשו.
נעמי בלומנטל: אנחנו באנו לכאן כדי לנסות לסייע.
נעמי בלומנטל: האם יש לכם מחסור, האם אתם צריכים תגבור?
בת שבע ראובני: המחסור הוא בתקציב לקליטה בקהילה, באופן כללי ליישובי הנגב.
בת שבע ראובני: אני מקבלת את הנגזרת שלי מתוך תקציב משרד הקליטה.
בת שבע ראובני: אם היה יותר, אפשר היה לעשות יותר.
בת שבע ראובני: אנחנו פועלים עם התקציב הנתון.
נעמי בלומנטל: מר אביצרור, בבקשה.
מוטי אביצרור: קודם כל, אנחנו מקדמים בברכה את בואו של יושב ראש הכנסת, ברוך הבא.
מוטי אביצרור: הצגתי בעיה, ולא הייתי רוצה שהדיון הזה יהיה סביב הבעיה.
מוטי אביצרור: פה צריכה להיות החלטה.
מוטי אביצרור: אנחנו לא רוצים שום דבר כרגע בנושא החינוך.
מוטי אביצרור: יש לנו תוכנית מאושרת על ידי השר, וזאת החלטת השר.
מוטי אביצרור: זה פיילוט לאומי, ואם זה יקרה כאן, זה יקרה בכל היישובים האחרים, וזאת איננה הבעיה שלנו.
מוטי אביצרור: אני מתחייב כראש רשות, לתת את המענה בתוך המערכת לכל הילדים, ולכל ילדי העולים.
מוטי אביצרור: אנחנו נתמודד עם הבעיה, גם עם בעיית שלושים ילדים מול עשרה ילדים בכיתה.
מוטי אביצרור: לגבי הפתרונות, במסגרת הטיפול הנקודתי, אנחנו עומדים להציג תוכנית בפני משרד ראש הממשלה, איך מחוללים את השינוי.
מוטי אביצרור: אני חושב שהגיע הזמן לחשוב על איך אנחנו מביאים לקשר אדם למקום.
מוטי אביצרור: מאחר שיש לנו כ-68 מבנים משותפים, שהם במסגרת חוק הדיור הציבורי, מחר הם הולכים לעבור לרשות האדם הפרטי.
מוטי אביצרור: האדם הפרטי זה אוכלוסיות חלשות, קשישות, כך שבסופו של דבר הבתים האלה יהפכו להיות פוטנציאל עתידי לכניסת אוכלוסיה חלשה נוספת.
מוטי אביצרור: אני אומר שנשדרג את כל המבנים האלה, על ידי שנהפוך את הבתים האלה למעונות סטודנטים, ולמכללה לבגרויות במסלולים מסויימים.
מוטי אביצרור: יש לנו רשימת פרוייקטים בעלי פוטנציאל חברתי כלכלי.
נעמי בלומנטל: כשאתה מדבר על שדרוג המבנים, אתה מתכוון שזה לדיור, או שזה גם מבני ציבור?
מוטי אביצרור: קודם כל, לא יעלה על הדעת שמדינת ישראל קמה יום אחד ואמרה שאין יותר דיור ציבורי.
מוטי אביצרור: לכן, צריך לבנות שנות מעבר, כמו שהקימו קרן חשיפה, שמלווה בשינוי המדיניות לחשיפה מול השוק החופשי, ולאחר מכן עברו למדינות בעולם השלישי, קרן שתחסוך בתהליכים, אז גם צריך לבנות תהליך של יצירת תשתיות, סבסוד ובנייה של בתים, בשנות מעבר.
מוטי אביצרור: הדבר השני, אנחנו אומרים שאנחנו צריכים פה מעונות סטודנטים בעלי משפחות, כי אנחנו רוצים להיות חדר שינה קהילתי.
מוטי אביצרור: יש פה אוכלוסיה מאוד קהילתית פה.
מוטי אביצרור: יש לנו את החבר'ה של "ביחד", יש לנו את בית מדרש יוצר, שמפתח דיאלוג מאוד מעניין בין דתיים לחילוניים.
מוטי אביצרור: אנחנו רוצים שאותם סטודנטים יגורו כאן, וילמדו כחונכים בתוך מערכת החינוך, ונקבל כוחות הוראה בלתי רגילים, שבעתיד, חלקם גם יישאר לגור כאן.
מוטי אביצרור: אנחנו רוצים לבנות את המסלול הזה.
נעמי בלומנטל: כדי שנהיה יותר מדוייקים, מה אנחנו צריכים היום לגבי המבנים הקיימים?
נעמי בלומנטל: אם אנחנו עושים בניה ציבורית, זה ייקח שנים.
נעמי בלומנטל: בוא נראה כרגע, מה הייתם יכולים לעשות, כדי שירוחם תקבל את אותם סטודנטים, את אותו חדר שינה של האזור, של האוניברסיטה ומדרשת שדה בוקר.
מוטי אביצרור: מדרשת שדה בוקר זאת שלוחה של בן גוריון.
נעמי בלומנטל: בסדר, אני רק רוצה לדעת מה צריך מבחינת המבנים, האם צריך את עמידר, האם צריך את משרד השיכון.
מוטי אביצרור: קודם כל, הבתים האלה לא שופצו מעל לשלושים שנה, והם ברמה הירודה ביותר שיכולה להיות.
מוטי אביצרור: אלה בתים שבושה להכנס אליהן.
מוטי אביצרור: מדובר ב-890 יחידות דיור.
נעמי בלומנטל: האם גרים בחלק מהן?
מוטי אביצרור: בכולן גרים.
נעמי בלומנטל: אם בכולן גרים, לאן נעביר את מי שגר שם?
מוטי אביצרור: אם מחר בבוקר אני מחליט לסבסד עבור חונכות של סטודנט, הרבה מאוד קשישים יפנו את הבית הזה לצורך העניין הזה, רק תן להם את הכדאיות הזאת.
מוטי אביצרור: אם אני מאפשר לסטודנט גם סבסוד של הנסיעה לאוניברסיטה, אז אני בעצם מאפשר לו לבוא לגור פה במחיר מוזל, לחנוך – וזה מאפשר לו הכנסה נוספת בתוך בית הספר, להגיע לאוניברסיטה במחיר מוזל, ואז יצרתי פה עוגן חזק מאוד של סטודנטים, שהסיכוי של חלקם להשאר בירוחם לאחר מכן הוא גדול.
נעמי בלומנטל: ואיפה הם יגורו?
מוטי אביצרור: המדינה צריכה לבנות דיור ציבורי.
נעמי בלומנטל: אם היא לא בונה, מה אנחנו יכולים לעשות כרגע?
מוטי אביצרור: במקום להכנס כרגע לבתים האלה ולשפץ אותם, אפשר לעשות הסבה למבנים האלה ולפנות אותם, וכנגד זה לבנות דירות עבור אותה אוכלוסיה, לחלקם זה דיור מוגן, ולחלקם זה דיור צמוד קרקע, ואז אתה משביח את כל סוגי האוכלוסיה, אתה מפצה אותם פיצוי אמיתי.
מוטי אביצרור: יש לנו תוכנית מובנית שלמה של כל התהליך הזה, ואני מוכן להציג אותו בדיון מסודר, איך אנחנו מביאים לפה כוחות טובים עתידיים שייכנסו וישתלבו בתוך מערכת החינוך, ויתגברו את העולים שרוצים מתמטיקה, מחשבים ואנגלית.
נעמי בלומנטל: יש לנו מתנה מהכנסת למועצה המקומית.
מוטי אביצרור: גם לנו יש בשבילכם מתנה מהעולים.
נעמי בלומנטל: אדוני יושב ראש הכנסת, בבקשה.
אברהם בורג: גבירתי יושבת ראש הוועדה, חבריי חברי הכנסת, ראש המועצה, עובדי המועצה, כל האורחים והמוזמנים מכל זרועות המעשה של החברה הישראלית, וגם אזרחים מן השורה שנמצאים כאן.
אברהם בורג: ההחלטה לצאת מירושלים ולבוא הנה, היא החלטה שתמיד אתה צריך להסביר אותה.
אברהם בורג: אם היינו עושים דיון בכנסת על הקליטה בירוחם, היו אומרים לנו: מה אתם נשארים בכנסת, תצאו לשטח.
אברהם בורג: אם אתה יוצא לשטח, אומרים לך: מה אתה יוצא לשטח, למה אתה לא עושה את זה בירושלים.
אברהם בורג: אני הצעתי לנשיאות הכנסת, והיא קיבלה את זה פה אחד, שאחת למושב של הכנסת, ניקח את כל ועדות הכנסת, ונתמקד באזור מסויים של הארץ, נלמד את הבעיות מכלי ראשון.
אברהם בורג: לאחר בוקר מן הסוג הזה, שבו אנחנו נמצאים כאן בשמונה מוקדים בנגב, אצל יהודים, בדואים, עולים וותיקים, מבוססים ופחות מבוססים, מכל הסוגים, אנחנו מתחילים את מליאת הכנסת בדיון מיוחד שיוקדש לנושא הזה, ויסתיים, אני מניח, בהחלטה שלנו שתאלץ את הממשלה בשלב הבא של הדיונים, להציג בפני הכנסת את התוכניות שלה, ופתרונות או יוזמות, או אפילו התנגדויות לנושאים שנעלה בפניהם בעקבות הביקור הזה בשטח.
אברהם בורג: בעיניי יש לזה חשיבות מאוד גדולה, משום שבעידן שבו הביקורת היא על ההתרחקות שבין בוחרים לנבחרים, הכנסת היא לא רק בית הנבחרים, היא בייחוד בית הבוחרים, ואנחנו צריכים לעשות את המעשה, כשכל אחד מאיתנו באופן פרטי מחובר לקהל שלו, אבל כארגון הדמוקרטי, אנחנו לא מספיק מחוברים, וזאת המשמעות של היציאה.
אברהם בורג: הייתי מאוד מבקש להגיד מלה אחת בלבד, בתור מי שעשה כמה שנים בחיים שלו בעליה ובקליטה.
אברהם בורג: ראשית, אין קליטה בלי עליה, לכן צריך להשתדל בשני הצדדים של המשוואה, אבל אסור לנו בשום פנים ואופן לבחון את הקליטה רק על פי הקשיים של היום, מחר, פתרון – המבחן האמיתי של קליטה במקום כמו ירוחם, זה האם למי שהיום נקלט כאן, יהיו ילדים שיהיו תושבי ירוחם.
אברהם בורג: זה היעד, ומשם צריך להתחיל לגזור אחורה את כל הכלים שאמורים בסופו של דבר ליצור מצב מהסוג הזה.
אברהם בורג: אם מעניינים את העולה תעסוקה, או תרבות, או השכלה, או חינוך, זה בדיוק כמו התושב המקומי, כי חס וחלילה שייווצר איזשהו מצב מן הסוג הזה.
אברהם בורג: בכל מקום שיש הזדמנות לעשות מהלך שמתחיל מנקודה של שוויון, צריך להשוות, ולהשוות בגבוה.
אברהם בורג: אם יש הסכמה, ודאי שאין הרבה מה להרחיב בנושא הזה, ואני רק רוצה, בשם כל חברי הכנסת בהקשר הזה, להודות לכל מי שטרח.
אברהם בורג: זה נראה כדבר מקרי שפתאום באנו והתיישבנו כאן, אבל היתה עבודה מאוד גדולה, כדי שהדבר הזה יקרה, מצד אנשי המקום, מר אביצרור ואנשיו, מצד משרדי הממשלה השונים וההתארגנויות שלהם, ממשרד ראש הממשלה, ועד למשרדים עם שלוחותיהם כאן, עובדי הכנסת שעשו ימים כלילות כדי לתאם את כל המהלך הזה, וכל מי שטרח ובא.
אברהם בורג: הרעיון הזה שייושם בסופו של דבר בכל הארץ, נולד פה בנגב.
אברהם בורג: פנה אליי שמוליק ריפמן, יושב ראש מועצת הרשות לפיתוח הנגב, ואמר לי: אברום, תביא את הכנסת לנגב.
אברהם בורג: זה התרגום של להביא את הכנסת לנגב.
אברהם בורג: יש תמיד תכונה לביקורים שאתה בא ושומע, ואחר כך שכחת.
אברהם בורג: אנחנו נעשה כל מאמץ שלפחות כל מה שבתחום ההשפעה של הכנסת יישמר בתהליך, עד אשר נקבל תשובות שיספקו את דעתנו.
אברהם בורג: עשינו את הדבר הזה למשל לגבי לוד, וזה אילץ את הממשלה לעסוק בזה.
אברהם בורג: עשינו את זה על ערים מעורבות בכלל, על עכו, לוד ורמלה.
אברהם בורג: הנגב היא דוגמא טובה מן הסוג הזה, ואני מאוד מקווה שקבלת הפנים החמה שלכם גם לא תהיה לשווא.
נעמי בלומנטל: אנחנו רוצים להודות לך.
נעמי בלומנטל: שמענו כאן שני סיפורים מאוד יפים על בני המקום שעלו לארץ והגיעו לכאן בתחילת שנות התשעים, ושניהם גרים במקום ועובדים בו בעמדות מאוד בכירות, ומאוד מרוצים כאן, כך שיש הרבה תקווה.
מוטי אביצרור: אני מודה לך על ההחלטה להוריד את הוועדות לנגב, לחבר את חברי הכנסת למקומות, כי כשדנים צריך לחוש את המקום.
מוטי אביצרור: בשבוע שעבר היה הקונגרס הציוני הישראלי הראשון, ואני חושב שמה שרואים כאן מבחינת אווירה, זה הדבר שמייחד את הנגב.
מוטי אביצרור: הגיע הזמן שנתחיל להפיץ את הציונות הזו אל המקומות האחרים בחברה הישראלית.
מוטי אביצרור: הגיע הזמן ליצור זהות, קודם כל זהות יהודית, ולאחריה את הזהות הישראלית.
מוטי אביצרור: כדי ליצור זהות, אנחנו צריכים להחליט איך אנחנו בונים את המשפחה הישראלית.
מוטי אביצרור: תהליך בניית המשפחה הישראלית מתחיל מזה שקודם כל נכיר את המשפחות.
מוטי אביצרור: הכרת המשפחות מתחילה מעצם זה שהמהלך הזה של הגעה ליישובים, לשמוע מקרוב את הבעיות ולהתמודד איתן.
מוטי אביצרור: תיאום הציפיות בינינו צריך להיות בזה שיש רצון גדול מאוד של תושבי ירוחם לקחת על עצמם אחריות ולהוביל תהליכים.
מוטי אביצרור: אני מבקש מכם שתהיו לנו לפה, ותהיו שותפים לנו להוביל את התהליכים האלה, שהם הבסיס להתחלה של תהליך של שינוי בתפיסה, ושל שינוע התהליכים עצמם.
מוטי אביצרור: ללא זה לא נצליח.
מוטי אביצרור: יש פה הרבה מאוד מוטיבציה, אמונה ורצון.
מוטי אביצרור: בואו נעשה הפעם את השינוי, ולא נשאיר עוד אכזבות ותסכולים, שמבריחים מכאן אנשים שכל כך אוהבים את המקום ורוצים לקשור אותם אליו.
מוטי אביצרור: אני רוצה להודות לך, אדוני יושב ראש הכנסת, ולאחל לך הצלחה ולכל חברי הוועדה.
מוטי קלרמן: עד שנת 1993, משרד הבינוי והשיכון בנה בניה תקציבית במדינה בכלל, גם בניית חברות, אבל ב-1993 עברה החלטת ממשלה על הקפאת הבניה במדינה, והוחלט על מפנה, שהבניה הטבעית משנת 1993 היא אך ורק בניה כלכלית על ידי חברות.
מוטי קלרמן: המשמעויות הן שאין יותר בניה ציבורית, הכל באמצעות מכרזים של יזמות פרטית, ולמעשה, כוחות השוק אמורים לבנות את יחידות הדיור.
מוטי קלרמן: הבניה למעשה אמורה להיות עבור כל הצרכנים, גם משקיענים, גם זכאים, גם עולים, כאשר כל אחד בכל קבוצה, אמור לקבל סיוע באמצעות הכלים שנקראים משכנתאות, שגלומים בהם מענקים או הלוואות מקום.
מוטי קלרמן: משנת 1993 עד היום, קרה בירוחם דבר שהוא חריג בנוף המדיני, לפחות בעיירות הפיתוח, שכמות הדירות הריקות העמידריות הלכה וקטנה עד לאפס, מול עיירות שכנות, כמו דימונה ומצפה רמון, שעדיין יש בהן עשרות יחידות, עד 150-200 יחידות ריקות.
מוטי קלרמן: פה אנחנו מוצאים את עצמנו עם מציאות אחרת לגמרי, של שלושים יחידות סך הכל ריקות, שגם הן מיועדות.
מוטי קלרמן: אפשר להגדיר את היישוב הזה כיישוב שאין בו דירות ציבוריות ריקות.
מוטי קלרמן: יחד עם זאת, משרד הבינוי והשיכון יזם ופרסם מכרזים לבניה, על פי תוכניות העבודה.
מוטי קלרמן: לצערי, לא היו זכיינים.
מוטי קלרמן: המכרז האחרון, שיש בו קרן אור, היה מכרז של בנה ביתך, כלומר, מגרשים לבנה ביתך, שלשמחתנו נרשמו, ואני מקווה שיעמדו בזה, כ-16-17 משפחות.
מוטי קלרמן: זה גרעין התחלתי, כי ההמשך יבוא.
מוטי קלרמן: במקביל, לפי תוכנית העבודה שלנו, אנחנו אמורים לפרסם עוד מכרזים לצמודי קרקע, לבניה קבלנית, שתהיה אפשרות למעוניינים לרכוש מקבלן.
מוטי קלרמן: אני מקווה שיהיו זכיינים המתעניינים בכך, מה שלא קרה עד היום.
נעמי בלומנטל: המדינה הלכה לא אחת לנושא של מקבצי דיור.
נעמי בלומנטל: עלה כאן רעיון מכמה אנשים שחיים את היישוב, שרוצים להכניס לכאן אוכלוסיה של סטודנטים או זוגות צעירים.
נעמי בלומנטל: אין להם היום פתרון לדיור.
נעמי בלומנטל: קודם כל, לפי דעתי אתם חייבים לשפץ את הבתים האלה.
נעמי בלומנטל: נניח שהדירות תהיינה משופצות, האם באותן 890 יחידות דיור, הדיירים נשארים בדירות לפי הצפי שלכם , או עוזבים את המקום?
נעמי בלומנטל: אם הם עוזבים, אז יש שם דיור.
נעמי בלומנטל: אם הם לא עוזבים, וסביר להניח שאם הם קשישים או משפחות חד-הוריות, אין להם פתרון אחר, ואין להם אפשרות לקחת בנה ביתך או משכנתא, האם אתם יכולים ללכת על כיוון של מקבצי דיור, כדי שבאמת אפשר יהיה להביא לכאן את האוכלוסיה שרבים כאן מדברים עליה?
מוטי קלרמן: לנו אין שום תוכנית אופרטיבית לבצע פינויים מהדיור הקיים.
מוטי קלרמן: הכלים העומדים לרשותנו זה כלי המשכנתאות.
מוטי קלרמן: אנחנו הכרנו ומכירים, גם במשפחות שגרות בדיור הציבורי, כזכאיות לקבל סיוע והלוואות לרכישת דיור חלופי.
מוטי קלרמן: אלא מה?
מוטי קלרמן: כפי שציינת, החלק הגדול של האוכלוסיה שגרה כאן, הם לא מהחזקים, ולא הם קהל היעד שלנו.
מוטי קלרמן: אנחנו בונים גם הוסטלים לקשישים, בעיקר עבור העולים.
מוטי קלרמן: אנחנו מחוברים בזה למשרד הקליטה, לפי סדרי העדיפויות שלהם.
מוטי קלרמן: היתה תוכנית כזאת לבצע הוסטל כזה גם בירוחם, ומבחינות תקציביות זה נפל, כי סדרי העדיפויות הולכים למרכזי הכובד האחרים.
מוטי קלרמן: באשר לשיפוצים, שיפוצי מבנים נעשים במסגרת שיקום שכונות.
מוטי קלרמן: על פי החלטת שר הבינוי והשיכון עם כניסתו, נעשה ריכוז מאמץ, על בסיס התקציב הקיים, על מנת להוציא כ-10-11 שכונות שיקום בארץ.
מוטי קלרמן: זה אומר ש-50% מהתקציב הארצי, נצבע למטרה הזאת.
מוטי קלרמן: יתר ה-50% הולך לשאר שכונות השיקום הקיימות.
מוטי קלרמן: ירוחם נשארו כשיקום שכונות רגיל, לא במסגרת שדיברתי עליה.
מוטי קלרמן: כתוצאה מכך, התקציב הצטמצם ביותר מ-50%.
מוטי קלרמן: אם נבחן את העניין במסלול של עסקים כרגיל, נוכל לסיים את שיפוץ המבנים רק בעוד כעשר שנים.