GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
בת-אל אנניה: להורים בכלל לא היה מושג איך להתמודד עם כל הטראומה הזאת של חיים במדינה מפותחת ומודרנית, ופתאום לוקחים להם גם את הילדים.
בת-אל אנניה: הילדים עצמם לא רק שהם לא מבינים היכן הם נמצאים, פתאום הם מוצאים את עצמם מנותקים מההורים, והם במצב שהם לא יכולים לקבל תמיכה ואהבה מההורים שלהם, כי מנתקים אותם מהמשפחות שלהם.
בת-אל אנניה: רשויות הרווחה וכל מי שאחראי לזה, חשבו שהם פועלים לטובה.
בת-אל אנניה: הם באמת ובתמים חושבים שהם עושים לנו טובות.
סופה לנדבר: לא בדיוק בתמימות, זה נקרא תמימות מכוונת.
בת-אל אנניה: אני רוצה להיות נאיבית.
סופה לנדבר: אל תהיה עדינה, משום שזה פשע לקחת את הילדים ולהעביר אותם לפנימיות.
סופה לנדבר: האם כשמישהו צריך לפרנס את עצמו, הוא צריך לעשות את זה על גב של העלייה מאתיופיה?
יעל סגל מקליס: זו גם התפיסה שהם לא מסוגלים לגדל את הילדים, ושאנחנו יודעים יותר טוב מה נכון לילדים שלהם, ואנחנו נאפשר להם לחיות בדרך יותר נכונה וטובה.
יעל סגל מקליס: שוב, אנחנו מדברים על משהו גורף.
יעל סגל מקליס: אני לא אגיד נתונים כי אני עלולה לטעות.
יעל סגל מקליס: אבל, רוב ילדי העולים התחנכו בפנימיות.
חנה סלוצקי: את צריכה להדגיש פנימיות חינוכיות.
חנה סלוצקי: יש הבדל בין פנימיות, אתם לא מבחינים.
חנה סלוצקי: אני חושבת שנעשה פה עוול בוועדה.
חנה סלוצקי: יש הבדל עצום בין סוגי פנימיות, בין משרדים.
מרינה סולודקין: אני מבינה את מה שהיא אומרת משום לגבי המשפחה האתיופית, זה שבירה של המשפחה בשלבים הראשונים של הקליטה.
יעל סגל מקליס: אני מדברת על משהו עקרוני הרבה יותר, אני מדברת על גישה רווחת, עקרונית וגורפת.
יעל סגל מקליס: הרי לא נעשתה בדיקה.
יעל סגל מקליס: כשבת-אל מספרת עליה ועל עוד אלפי ילדים כמוה, לא נעשתה בדיקת מסוגלות הורית להורים.
יעל סגל מקליס: העניין לא הגיע לבית משפט, לא התקיימה ועדת רווחה, לא הגיעו תלונות, ואני לא מדברת על פנימיות לילדים בסיכון.
יעל סגל מקליס: אני מדברת על תפיסת עולם, ותפיסת העולם הזאת לא פסה עדיין מהעולם אצלנו.
יעל סגל מקליס: אני אגיע לאבחנות ולדקויות, אבל אני בכוונה מתחילה מנקודת המבט הזאת כי אני אומרת שיש תפיסה שכולנו לוקים בה - גם אני - שאנחנו חושבים שהורים שאין להם כסף, ויש להם הרבה ילדים, אז הם קודם כל לא אחראים כי למה הם עושים כל כך הרבה ילדים אם אין להם כסף?
יעל סגל מקליס: אחר כך, הם באו ממדינה שהיא פרימיטיבית ושהיא כך וכך.
יעל סגל מקליס: קודם כל אפריורי אנחנו מניחים הנחה שאנחנו יודעים יותר טוב, ושאנחנו ניתן להם את החינוך היותר טוב בפנימיות הדתיות.
יעל סגל מקליס: אבל, לזה עוד לא הגעתי, אנחנו מדברים על פנימיות חינוכיות.
יעל סגל מקליס: למה אני אומרת את זה?
יעל סגל מקליס: כי כשאכנס לגופו של עניין ואדבר על המקרים, אז אין לי ספק וגם בצדק, שיבוא משרד הרווחה ויגיד לי שזה לא שחור או לבן, ושבמקרה הזה האימא באמת היתה כזאת, והאבא היה כך, ולילד היו בעיות כאלה וכאלה.
יעל סגל מקליס: ונכון, אני מסכימה.
יעל סגל מקליס: אבל אני אומרת - רגע, לפני שאנחנו מגיעים למקרים הפרטניים שהם מורכבים הרבה יותר כשאנחנו מדברים על הוצאה של ילדים בצווים של בית משפט ופנימיות בסיכון וכו' - אני לא מדברת על פנימיות חינוכיות - אז באמת הדברים הרבה יותר מורכבים, ונצטרך להיכנס יותר לעומק, הם לא שחור או לבן, זה מקרים גבוליים וכו'.
מרינה סולודקין: יש לנו שלושה מקרים ובכולן מדובר במשפחות חד-הוריות.
מרינה סולודקין: אין לאישה בעל, אין תא משפחתי נורמאלי, ואנחנו גם לוקחים את הילדים.
יעל סגל מקליס: כי אם אין לה בעל אז כבר יש הנחות יסוד מסוימות.
מרינה סולודקין: אנחנו נשמע גם את חנה.
מרינה סולודקין: אנחנו עובדים איתה בשיתוף פעולה בנושאים מאוד מאוד כואבים, ויש לנו יחסים טובים.
יעל סגל מקליס: מעבר לפרובלמאטיות שיש, והמשפחות הן באמת לפעמים משפחות מתקשות במקרים כאלו ואחרים שעליהם נדבר, יש משהו שאנחנו לא יכולים להתעלם ממנו.
יעל סגל מקליס: צריך להציף אותו ולהוציא את השלד הזה מהארון החוצה, ולומר שיש התייחסות פטרנליסטית מתנשאת, יודעת טוב יותר את טובת הילד כאשר הילד מגיע מעולם תרבותי אחר ומתחנך לפי כלים חינוכיים אחרים.
יעל סגל מקליס: זו הנחה שאני מרשה לעצמי להניח אותה מהמציאות, ומהעובדה שאנחנו ארגון שטח שפועל ונחשף להורים האלה, ונחשף לבתי המשפט ולהתייחסות של רשויות הרווחה.
יעל סגל מקליס: יכול להיות מקרה שבו אולי נגרם עוול יותר גדול, או אולי באמת לא נגרם עוול והכוונות הן טובות ביותר.
יעל סגל מקליס: אבל, כדי שנוכל להקטין את התופעה הזאת ולהתמודד איתה, צריך קודם כל להודות שיש התייחסות שעליה אני מדברת, ואפשר לטפל בזה.
יעל סגל מקליס: היתה התייחסות פעם לגבי קורבנות עבירות מין שהחברה כולה ראתה בהן תורמות לאשמה שלהם.
יעל סגל מקליס: ההתייחסות השתנתה בעקבות מודעות ציבורית ובהכשרות של שופטים, וסיקור תקשורתי.
יעל סגל מקליס: היום שופט שנותן לעבריין עבירות מין עונש של שנה וחצי, מקבל סיקור תקשורתי גדול, והוא יודע שהוא צריך לבדוק ולהיזהר כי הוא תחת זכוכית מגדלת.
יעל סגל מקליס: אני גורסת שהשינוי יבוא דרך מודעות והכשרות, גם לגורמי הרווחה שאני מניחה שהם גם עוברים הכשרות.
יעל סגל מקליס: אבל, אולי צריך להגביר את ההכשרות האלה.
יעל סגל מקליס: יש גם צורך בהכשרות לשופטים.
יעל סגל מקליס: כששופטת אומרת לי: האימא לא הלכה לבקר את הילד בפנימייה, אז איזה אימא היא?
יעל סגל מקליס: אני אומרת לה: כשמוציאים לה את הילד בכוח, מבחינתה ולתפיסתה הילד כבר לא באחריותה, וזה לא מקטין לרגע את האהבה שלה, את הרצון שלה שהילד יהיה בבית.
יעל סגל מקליס: צריך להבין שיש פה עניינים תרבותיים כמו שהורים אתיופים ששולחים את הילדים לצבא, הם פחות באים לבקר, הם פחות באים למסעות.
יעל סגל מקליס: זה לא בגלל שפחות איכפת להם מהילדים.
יעל סגל מקליס: השינוי יהיה ברגע שהשופטת תבין שהיא צריכה להסתכל לא בדרך שבה היא מסתכלת על הילדים שלה, אלא להבין שהאנשים האלה באו ממציאות אחרת.
יעל סגל מקליס: לפחות כמה דורות המציאות הזאת תמשיך להיות שלטת, ולכן ההתייחסות שלכם צריכה להיות אחרת.
יעל סגל מקליס: אני אומרת את הדברים מתוך כוונה פרודוקטיבית, לנסות לחשוב איך אנחנו משפרים.
יעל סגל מקליס: זה לא מתוך כוונה להטיל אצבע מאשימה על גורם כזה או אחר.
מרינה סולודקין: תודה רבה לך.
מרינה סולודקין: עו"ד אנניה, האם את רוצה להוסיף על הדברים?
בת-אל אנניה: לא, תודה.
יעל סגל מקליס: אני אוסיף עוד משפט אחד שהוא חשוב לי כעורכי דין שנותנת ייצוג משפטי.
יעל סגל מקליס: לכל הדברים שדיברתי עליהם עד עכשיו אני מוסיפה את העובדה שמתחילים הליכים בירוקרטים או בוועדות החלטה בדינאמיקה הזאת שעליה דיברתי.
יעל סגל מקליס: אליהם נוספים אחר כך הליכים משפטיים, כשההורים ברובם לא מיוצגים בבתי המשפט.
יעל סגל מקליס: הם לא יודעים את ההשלכות של ועדת החלטה, והמלצות של ועדת החלטה.
יעל סגל מקליס: הם לא יודעים מה המשמעות של הכרזה על קטין נזקק, על צווי השגחה.
יעל סגל מקליס: אין להם מושג מה מתנהל שם.
יעל סגל מקליס: הם נזעקים כאשר כבר לפעמים מגיעים שוטרים ולוקחים את הילדים בכוח מהבית.
יעל סגל מקליס: לכן, אנחנו כעמותת "טבקה" מתעתדים להגיש גם הצעת חוק שתחייב ייצוג של הורים בהליכים של השמה חוץ ביתית.
יעל סגל מקליס: זה דיני נפשות.
יעל סגל מקליס: אם אנחנו נותנים סיוע סנגוריה ציבורית לתיקים פליליים מדרגה כזאת ואחרת, מתוך הבנה שחירות הפרט היא - - -
סופה לנדבר: האם יש לך מושג על כמה ילדים מדובר?
יעל סגל מקליס: אין לי נתונים, ואני אבקש מהרווחה נתונים.
יעל סגל מקליס: לצערי, לא הצלחנו להשיג נתונים.
סופה לנדבר: אני רוצה לקבל נתונים לגבי השאלה כמה ילדים העבירו לפנימיות חינוכית משנת 90 עד היום.
מרינה סולודקין: חנה דשבסקי מהמועצה לשלום הילד, בבקשה.
חנה דשבסקי: אני לא עובדת ישירות עם פניות ממגזר ילדים עולים מאתיופיה.
חנה דשבסקי: יש לנו עובדת שהיא דוברת אמהרית, וכמו המדיניות שלנו היא מדברת איתם בשפה שלהם.
חנה דשבסקי: אני באתי במקום עובדת מסוימת שלא הצליחה להגיע, ולקראת הישיבה אני ביררתי אצלה.
חנה דשבסקי: למען ההגינות אני חייבת להגיד שאצלנו נכון להיום, נכון לחודשים האחרונים, לא היתה אף פנייה אחת בנושא.
מרינה סולודקין: הם גם לא יודעים שאתם קיימים.
חנה דשבסקי: הם יודעים, אנחנו דווקא במגע מאוד מאוד אינטנסיבי עם השטח.
חנה דשבסקי: דווקא העובדת שלנו נמצאת בשטח כל הזמן, היא נפגשת עם ההורים.
חנה דשבסקי: היא מעבירה סדנאות על זכויות הילד, ואנחנו פועלים בעבודה מאוד מאוד אישית עם השטח.
חנה דשבסקי: אי אפשר להאשים אותנו שהם לא יודעים עלינו.
חנה דשבסקי: העולים האלה כאשר הם מגיעים למערכת הרווחה לקראת ההוצאה מהבית או בזמן ההוצאה מהבית, הם נמצאים במצב נפשי שהם אפילו לא מסוגלים לפנות אפילו בשפה שלהם - זה מה שאנחנו מרגישים ומבינים.
חנה דשבסקי: לגבי הוצאה גורפת של ילדים עולי אתיופיה לפנימיות חינוכיות אני חייבת לומר את הדבר הבא.
חנה דשבסקי: גם אז הייתי במועצה לשלום הילד, וגם אז אנחנו ניסינו להעלות את קולנו בעניין מה עושה המדינה לאוכלוסייה שלמה.
חנה דשבסקי: אני זוכרת את זה טוב מאוד.
חנה דשבסקי: עוד לא היתה אצלנו עובדת יוצאת אתיופיה, ואני הייתי גם בתקן הזה, ואני עדה ישירה לזה.
חנה דשבסקי: אנחנו נתקלנו בתגובות נורא פטרוניות כמדיניות של המדינה כלפי אנשים שבאים מבחוץ.
חנה דשבסקי: חשבתי אז ממה זה נובע, והגעתי למסקנה שהרי מדינת ישראל בנויה על אידיאולוגיה של קיבוץ גלויות.
חנה דשבסקי: ילדים שהגיעו בעלייה הראשונה הגיעו מרוסיה הסובייטית, והפרינציפ הסובייטי הוא זה ששולט עד היום באידיאולוגיה של המדינה הזאת.
מרינה סולודקין: חנה, האם את שמעת שבברית המועצות לאחר מלחמת העולם השנייה הוציאו ילדים מהבית ממשפחות נורמטיביות?
חנה דשבסקי: האידיאולוגיה הסובייטית במובן הפשוט - ילד בקיבוץ צריך לגדול.
חנה דשבסקי: בקיבוץ כולם שווים, ובפנימייה הרי כולם אמורים להיות שווים ולהתחנך על ידי פרינציפ אחד וגורף, ואז יוצא משהו אחיד, והאחיד הזה הוא הציבור במדינת ישראל.
דפני מושיוב: צריך לקרוא את הנרייטה סולד ולהבין מה מקור עליית הנוער.
דפני מושיוב: זה לא סובייטי.
חנה דשבסקי: אני עדה לכך שכמה מאות ילדים נפגעו בצורה שממש הרסה את חייהם בתחילת דרכם בפנימיות חינוכיות.
חנה דשבסקי: לא רצו לגרום להם שום עוול, והכוונות היו אידיאלים ציוניים מדרגה ראשונה ומעלה.
חנה דשבסקי: לגבי הוצאות ילדים ממשפחות אתיופיות - אנחנו יודעים שכשמדובר במשפחות מקרב עולי ברית המועצות או עולים מארצות הברית או עולים מצרפת, משפחות שהן קצת יותר נמוכות בדרגה, יש להורים בעיה להתנהל בחיים הלא פשוטים האלה, ושאצל עולים מאתיופיה הבעיה הזאת היא כפולה פי עשר.
חנה דשבסקי: אני חייבת לשאול שאלות קשות, ואני יודע שאלה שאני אשאל אותם לא יאהבו לענות לי.
חנה דשבסקי: אבל, אני רוצה לדעת כמה עובדים דוברי אמהרית יש בשירות אומנה, כמה משפחות דוברות אמהרית הצליחה מדינת ישראל לבנות כמשפחות אומנה שמיועדות לקלוט את הילדים האלה מתוך הכוונות הטובות?
חנה דשבסקי: כמו כן, כמה עובדות סוציאליות דוברות אמהרית יש בכל מדינת ישראל בלשכות הרווחה, ובאיזה אחוז של הילדים או של המשפחות הן מטפלות?
חנה דשבסקי: כמו כן, כמה יועצות חינוכיות דוברות אמהרית יש במערכת החינוך על גווניה – פרטית, ממשלתית, דתית?
מרינה סולודקין: אלו לא שאלות קשות.
מרינה סולודקין: זה גם העניין שלא רוצים להשתמש בכוח-אדם שישנו עכשיו.
מרינה סולודקין: מצד אחד, המדינה משקיעה הרבה כדי שתהיה אליטה אתיופית.
מרינה סולודקין: למשל, קצינים בעלי תואר ראשון.
מרינה סולודקין: מצד שני, היא לא מסוגלת להשתמש בכוח האדם הזה, ואנחנו יודעים כמה פניות יש.
סופה לנדבר: היא מסוגלת, היא לא רוצה להשתמש.
חנה סלוצקי: חברת הכנסת סולודקין, תני לי להתפרץ.
חנה סלוצקי: אנא ממך, אם אתם מכירים עובדים סוציאליים מהעדה האתיופית שמוכנים להיות פקידי סעד, אני מבטיחה לכם כולם ייכנסו לקורס פקידי סעד.
חנה סלוצקי: אנחנו מתחננים ומחפשים, האמיני לי מה שאני אומרת.
יעל סגל מקליס: למה הם לא רוצים?
יעל סגל מקליס: האם זה בגלל שהם לא מסוגלים, האם הם לא רוצים בגלל שיש להם אידיאולוגיית נגד?
מרינה סולודקין: חנה פונה כאן, אבל במשרד הקליטה נמצאת כל הרשימה של אלו שקיבלו השכלה דרך מינהל הסטודנטים.
יעל סגל מקליס: אנחנו לא רשות השמה.
סופה לנדבר: אפשר לפנות לרדיו באמהרית, ותוך כמה דקות תמצאו.
מרינה סולודקין: יושבת כאן צגה יקירתנו שעובדת ברדיו באמהרית, ואנחנו נבקש שיפנו.
מרינה סולודקין: את יכולה לתת את זה לצגה.
חנה סלוצקי: אני מוכנה לדבר עם צגה, ולתת לה הכול.
צגה מלקו: האם יהיו לך תקנים?
חנה סלוצקי: בואו נתחיל לדבר על זה שאנשים יהיו מוכנים לעסוק בתחום הזה.
יעל סגל מקליס: למה שלא יהיו מוכנים לעסוק בתחום?
חנה סלוצקי: אני מתפלא שדווקא את מעלה את הסוגיה הזאת, משום שאת העלאת את הקושי של אנשים להתמודד עם הוצאת ילדים מהבית ממשפחות עם קשיים, ממשפחות מרובות ילדים.
חנה סלוצקי: מאוד קשה לעובדים הסוציאליים מהעדה האתיופית, וקשה להם יותר להתמודד מול המשפחות האתיופיות איתן הם צריכים להתמודד.
חנה סלוצקי: זה מאוד מאוד קשה.
יעל סגל מקליס: בגלל זה הם לא רוצים לעבור הכשרה של פקידי סעד?
יעל סגל מקליס: אני לא יודעת.
יעל סגל מקליס: זה כמו להגיד קצת שנשים לא רוצות להגיע לדרגות ניהול.
חנה סלוצקי: כל עובד סוציאלי שיהיה מוכן אנחנו נכניס אותו להכשרה של פקידי הסעד.
סופה לנדבר: גם דוברי רוסית?
חנה סלוצקי: רוסית יש הרבה.
יעל סגל מקליס: תעשו עבודת איתור, זה התפקיד שלכם.
חנה דשבסקי: לדעתי, ישנה עוד בעיה מאוד כללית וגורפת במדינה שלנו.
חנה דשבסקי: כל מי שמגיע לעמדת כוח, הרוויח ביושר את הקריירה שלו והגיע לאיזושהי עמדת כוח, פתאום הופך להיות מאוד סנובי.
חנה דשבסקי: מערכות חינוך ורווחה הן שתי המערכות הכי סגורות והכי סנוביות שאני פוגשת במשרדי הממשלה.
חנה דשבסקי: אני לא מבינה מה זה מילות הקסם האלה "סודיות", "ועדת החלטה".
מרינה סולודקין: לפני כמה שנים ועדות החלטה היו גם השופט וגם התליין.
חנה דשבסקי: נכון.
חנה דשבסקי: כאשר מדובר על גורלו של הילד, על חייו ועל משפחתו, המילים האלה פשוט מיותרות.
חנה דשבסקי: ועדת החלטה חייבת להתבצע בכל מקרה עם נציג של - - -
חנה סלוצקי: זה לא ועדת החלטה, זו ועדה לתכנון תוכניות טיפול.
חנה סלוצקי: בעקבות הטענות הקשות שהיו שינו את השם, וזה ועדה לתכנון תוכניות טיפול.
חנה דשבסקי: שינו את הטרמינולוגיה.
חנה דשבסקי: כל יום ויום אני נתקלת בעשרות פניות של הורים שאומרים לי: החליטה הוועדה, לא הזמינו אותנו, או אנחנו קיבלנו מכתב הזמנה יומיים לאחר הוועדה, או שהיתה ישיבה בבית המשפט ולא אמרו לנו, או שהודיעו לנו בשעה תשע בבוקר, כשהישיבה היא באחת עשרה בצהרים.
יעל סגל מקליס: יש פה אבא שהוא יכול להעיד שהוא לא קיבל.
חנה דשבסקי: היחס להורים מבחינת הרשויות האלה, הוא יחס מזלזל בצורה עקבית.
חנה סלוצקי: אני מוכנה לבדוק אם יש הזמנה.
מרינה סולודקין: חבר הכנסת הרב יעקב כהן, בבקשה.
יעקב כהן: כבוד היושבת ראש, חברים, ברור הוא שאנחנו מודעים לכך שהקליטה הזאת היא אחת הקליטות הקשות, אם לא הקשה ביותר.
יעקב כהן: יש היום בעיתונות פרסומים שהם מאוד מכבידים.
מרינה סולודקין: מזה התחלנו.
יעקב כהן: כן, אני איחרתי - סליחה.
יעקב כהן: אלו דברים מאוד קשים, וזה קצת טבעי.
יעקב כהן: בואו נאמר שלא הכול בא מרשעות.
יעקב כהן: אנחנו לא באנגליה או בארצות הברית שרואים את זה טבעי.
יעקב כהן: יש דברים, ואולי במשך השנים נתארגן לזה.
יעקב כהן: השינוי במהות הרגלי האוכלוסייה הוא מאוד קיטובי.
יעקב כהן: אני נפגשתי איתם - הפרימיטיביות, וייקח זמן עד שהם יסתגלו כאן.
מרינה סולודקין: חבר הכנסת כהן, אנחנו בוועדת העלייה והקליטה לא משתמשים במילה "פרימיטיביות" - זה עיקרון.
יעקב כהן: נכון.
יעקב כהן: בוא נאמר - כמו שאנחנו היינו שישים שנה קודם.
יעקב כהן: הם אוחזים בשישים שנה לפנינו באיזה מקום, מינימום.
יעקב כהן: אנחנו התקדמנו כאן בשישים השנים האלה, והם צריכים לגשר כאן על שישים שנה.
יעקב כהן: הם מגיעים עכשיו לדרגה של ההורים שלנו ושלנו בשנים של קום המדינה.
יעקב כהן: לכן, ברור הוא שצריך לעשות הכול כדי להקל עליהם את המצוקה.
יעקב כהן: יש שני נושאים.
יעקב כהן: ישנו נושא הפנימיות - פנימייה זה לא ניתוק.
מרינה סולודקין: במקרים האלה זה כמעט ניתוק מוחלט.
יעל סגל מקליס: ילד שלא גדל בבית - זה ניתוק, גם אם הוא בא לבקר.
יעקב כהן: גם אצלנו יש ילדים שגדלים בפנימיות, ונוער שגר בפנימיות, ובחורי ישיבה שגדלים בפנימיות.
יעל סגל מקליס: זה מתוך החלטה ובחירה של ההורים.
יעקב כהן: כן.
יעקב כהן: אם ילד בא לשבת הביתה, או כל כמה ימים, אז יכול להיות שזה לטובת המשפחה והילדים.
יעקב כהן: לא שהוא יבוא פעם בחודש או פעם בחודשיים.
יעקב כהן: אם הילד בא הביתה פעם בכמה ימים, אז זה מקל על הבית, וזה לא מנתק.
יעל סגל מקליס: אבל, ההחלטה הזאת צריכה להיות של ההורים ושל המשפחה, לא של מישהו חיצוני.
יעקב כהן: נכון, יכול להיות שבזה צודקים.
יעקב כהן: אי אפשר לכפות.
יעקב כהן: אבל, בהסבר ובשכנוע ניתן לעשות זאת.
יעקב כהן: אפשר להסביר להם שהילד בא הביתה פעם בכמה ימים, ושזה בסך הכול זה יעזור להם.
יעקב כהן: המשפחות האלה הן במצוקה, וזה יקדם את הבית.
יעקב כהן: אני בדעה שאי אפשר לכפות.
יעקב כהן: ישנו נושא האימוץ, ואני מגיש היום ביחד עם היושב ראש הצעת חוק.
יעקב כהן: רבותי, חייב לבוא שינוי בכל נושא האימוץ - לא לילדי אתיופיה, אלא לילדי ישראל.
יעקב כהן: לא יכול להיות מצב שבשנות האלפיים תבוא עובדת סוציאלית הביתה, ומשהו לא ימצא חן בעיניה, והיא תחליט שצריכים להוציא את הילדים לאימוץ.
יעקב כהן: יש לי מכתב מהשבוע.
סופה לנדבר: יכול להיות שהיא גם לא ברמה, סליחה.
יעקב כהן: יכול להיות שהיא גם לא ברמה.
יעקב כהן: אני הייתי בעבר חבר בעירייה, ונתקלתי במקרים שבהם האימא משום מה הסתכסכה עם העובדת הסוציאלית, אולי בגלל שהיא פגעה בה – אני לא יודע מה.
יעקב כהן: היא הולכת לבית המשפט, ב-99% מהמקרים בית המשפט מקבל את זה.
יעקב כהן: מה זה כאן?
יעקב כהן: אנחנו עברנו כבר אלף שנים, מה זה חטיפות של ילדים?
יעקב כהן: וניתוק של ילדים?
יעקב כהן: רבותי, שופט אחד מחליט בזה, האם מדובר בתביעות קטנות?
יעקב כהן: ילד זה מיליון דולר אצל ההורים שלו.
יעקב כהן: האם אפשר לנתק את הילד ממשפחתו, לחרוץ גורל משפחות, ולאמלל משפחה בהחלטה של מה בכך?
מרינה סולודקין: איזה דברי טעם.
יעקב כהן: אין לזה שום היגיון והסבר, זה מתאים לתקופה שלפני 500 שנה.
יעקב כהן: זה לא מתאים להיום.
יעקב כהן: קודם כל, חייבת להיות ועדת ערעורים.
יעקב כהן: העובדת הסוציאלית היא לא כל יכולה.
יעקב כהן: על דבר כזה גורלי הייתי עושה חבר מושבעים עם שבעה אנשים.
יעקב כהן: אחרי זה, גם אם חייבים להוציא, יש להתייעץ עם המשפחה.
יעקב כהן: אולי אפשר להעביר לקרובי משפחה, ולא לנתק את הילד מהסביבה.
יעקב כהן: האם אתם יודעים מה זה לנתק ילדים?
יעקב כהן: אנחנו עברנו את זה בתקופות חשוכות.
מרינה סולודקין: האם אתה יודע שיש אימוץ סגור - סבתא שחיה והיא בריאה לא יכולה לראות את הילד.
יעקב כהן: איפה נשמע דבר שכזה?
יעקב כהן: אני קורא לכל הגורמים שעוסקים בנושא לתמוך בזה.
יעקב כהן: אנחנו מגישים את זה ביחד.
יעקב כהן: השבוע קיבלתי עוד מכתב עם סיפור דומה.
יעקב כהן: מדובר בסיפור מחריד, אבל אין עם מי לדבר - העובדת הסוציאלית החליטה.
יעקב כהן: ב-99% מהמקרים השופט מקבל את מה שהעובדת אומרת.
יעקב כהן: אני יודע מה זה עובדות סוציאליות.
מרינה סולודקין: חבר הכנסת כהן, גם על זה לא מדברים.
יעקב כהן: אני מתכוון לומר שעובדת סוציאלית זה לא שופט.
יעקב כהן: זה לא כמו שופטת בית המשפט העליון שאומרים שיש לה ניסיון כאשר היא מחליטה החלטות.
יעקב כהן: היא אדם ככל אזרח, וכל אזרח טועה.
יעקב כהן: גם אנחנו טועים, וכל אזרח טועה.
יעקב כהן: אבל, לא יכול להיות ששיקול כזה גורלי יוכרע.
יעקב כהן: רבותי, בואו לא ניסחף.
יעקב כהן: אם אנחנו רוצים לדבר על נושא האימוץ, הנושא הזה הוא גרוע מאוד, ולאו דווקא ביוצאי אתיופיה.
יעקב כהן: אנחנו נתאחד בכלל, צריך לבוא שינוי.
יעקב כהן: במקום שצריך להוציא, צריך להוציא.
יעקב כהן: אבל, לא בכזו פזיזות.
יעקב כהן: אם מדברים על פנימיות – אני גם מסכים שאי אפשר לכפות.
יעקב כהן: אבל, אנחנו צריכים לעשות את זה בשכנוע, לא לעשות ניתוק, אלא שהילד יבוא כל כמה ימים הביתה.
יעקב כהן: אצלנו מביאים את הילד כל כמה ימים הביתה, ולאט לאט הוא רואה שזה לא נורא.
יעקב כהן: עושים יום כן, ויום לא.
יעקב כהן: אני יודע איך אצלנו עובדות פנימיות.
יעקב כהן: יום אחד הוא יושב בבית, יום אחד בפנימייה.
יעקב כהן: לאחר תקופה ההורים רואים שלא קרה שום דבר.
מרינה סולודקין: הרב כהן, אנחנו נגיש את החוק.
מרינה סולודקין: יש לנו קואליציה מקיר לקיר – חילונים, חרדים, מרוקאים, רוסים, וקודם כל תימנים בגלל שהם הקורבנות הראשונים.
מרינה סולודקין: חברת הכנסת לנדבר, בבקשה.
סופה לנדבר: קודם כל, אני מצטרפת למה שנאמר כאן לפניי.
סופה לנדבר: אני קראתי הבוקר את כותרות העיתונים, וגם אותי זה מאוד מקומם.
סופה לנדבר: הפרדה בין שחורים ללבנים היא מקוממת.
סופה לנדבר: איפה אנחנו גדלנו, ובאיזה עולם אנחנו חיים?
סופה לנדבר: כולנו לא רוצים לראות את זה, ולא רוצים להרגיש את זה - צר לי על כך.
סופה לנדבר: חברת הכנסת סולודקין, אני חושבת שאנחנו צריכים לדרוש משרת החינוך לבדוק מה קרה שם בבית ספר, ולהעניש את האחראים לכך - מישהו צריך להיות אחראי.
סופה לנדבר: מה זה שהעיתונאים לא יכולים למצוא לא את המנהל ולא את היועץ?
סופה לנדבר: הם היו יכולים לעשות הפרדה, אבל לענות על שאלות קשות הם לא יכולים?
סופה לנדבר: זה לא מקובל שהם מתחמקים מכך.
סופה לנדבר: אני חושבת שצריכה לצאת היום מהוועדה דרישה לשרת החינוך, עם מחאה שלנו, משום שאלו דברים שלא צריכים להתרחש בחברה הישראלית.
מרינה סולודקין: אנחנו עושים ועדה משותפת עם ועדת החינוך.
סופה לנדבר: חבר הכנסת כהן, אני מצטרפת לחקיקה שלך.
סופה לנדבר: זה דבר שהוא מקומם אותי.
סופה לנדבר: בחברה שלנו יש כמה קודים.
סופה לנדבר: יש קודים לאליטה של החברה וקודים לפריפריה.
סופה לנדבר: אני חושבת שהקודים בחברה הישראלית צריכים להיות משותפים.
סופה לנדבר: חברת הכנסת סולודקין, צר לי.
סופה לנדבר: אבל, אם זה היה קורה עם דוברי רוסית, אז אנחנו היינו עולים על בריקאדות.
סופה לנדבר: אני חושבת שחבל על כך.
סופה לנדבר: אנחנו מוכנים להילחם יחד איתכם, משום שזה מקומם אותנו, זה דבר שהוא לא צריך להיות.
סופה לנדבר: הפרדה בין ילד למשפחתו לא יכולה לבוא במאה הזאת.
סופה לנדבר: אני רוצה להביא דוגמה עד כמה החברה שלנו סלקטיבית.
סופה לנדבר: שמעתי היום שבבני ברק היה רחוב מאוד מאוד צר, ולנשים ולגברים היה קשה לעבור אחד ליד השני.
סופה לנדבר: ההחלטה היתה לעשות רחוב לגברים.
סופה לנדבר: אני רוצה לשאול, איך יכול להיות דבר כזה?
סופה לנדבר: איך יכול להיות דבר כזה במדינת ישראל?
סופה לנדבר: יש בחברה הישראלית המון ליקויים, ואנחנו רואים שבמערכת החינוך יש מיליון ליקויים - אנחנו צריכים לעבוד על כך.
סופה לנדבר: כאשר אנשים מגיעים למדינת ישראל, הם צריכים להתקבל עם ברכה ועם חיוך על הפנים מכל המערכות.
סופה לנדבר: ילד סופג מכל הכיוונים ובמהירות רבה.
סופה לנדבר: אם הילד ילמד בבית ספר טוב, אז הוא יכול לחזור הביתה, וללמד גם את ההורים.
סופה לנדבר: חברת הכנסת סולודקין, אנחנו דיברנו, ויכול להיות שאנחנו צריכים לעשות את זה דרך חקיקה.
סופה לנדבר: בסל קליטת העלייה או בלימוד באולפנים, צריך להיות סל לימוד הורים.
סופה לנדבר: זה לא משנה מאיזה מדינה הם מגיעים, הם צריכים ללמוד מנטאליות.
סופה לנדבר: כשמעבירים צמח ממקום למקום רמת קרינת האור היא אחרת.
סופה לנדבר: הוא חולה עד אשר הוא מתרגל לתנאים החדשים.
סופה לנדבר: אותו הדבר קורה עם אדם שעובר ממדינה למדינה, אלא שזה מתרחש בהגזמה.
סופה לנדבר: אותו אדם גדל עם מנטאליות שונה, והוא צריך להיכנס חברה שונה, והוא צריך ללמוד אותה.
סופה לנדבר: כמו שמלמדים את השפה, צריכים ללמד גם את ההורים את הדברים שקורים בחברה.
מרינה סולודקין: אנחנו ניקח את זה במסקנות הוועדה.
מרינה סולודקין: כלומר, שהעולים יקבלו באולפנים הרצאות בנושא זה בשפת האם של העולים.
סופה לנדבר: הרצאות מפי פסיכולוגים, מומחים, ומפי אנשים שגדלו כאן, וכל זה בשפת האם של אותם עולים.
יעל סגל מקליס: עמותת "טבקה" נותנת הכשרה בנושא זכויות הורים במוקדי קליטה, במרכזי קליטה.
יעל סגל מקליס: אבל, אנחנו לא יכולים לבוא במקום המדינה.
סופה לנדבר: אני זוכרת שכאשר נבחרתי לכנסת בשנת 1996 בפעם הראשונה, בזמן ההכנות לתקציב במשך 24 שעות אנחנו צריכים לעלות ולרדת ולנאום.
סופה לנדבר: אני נאמתי במשך היום כמה פעמים, וזה היה כמובן קצת קשה בשבילי.
סופה לנדבר: בסוף היום הלכתי לבית המלון, וכשנרדמתי קיבלתי טלפון מהעוזרים שלי שאני צריכה לחזור לכנסת ולנאום.
סופה לנדבר: שאלתי אותם מה השעה, והם אמרו לי שהשעה שתיים בלילה.
סופה לנדבר: שאלתי אותם באיזה שפה אני צריכה לנאום, והם אמרו לי שכמובן בעברית.
סופה לנדבר: אני עניתי להם שבלילה אני לא נואמת בעברית.
סופה לנדבר: היום אני כבר נואמת בעברית בלילה וביום.
סופה לנדבר: מכל מקום, אני חושבת שצריך ללמד את העולים החדשים בשפת האם שלהם את הדברים האלמנטאריים שקורים בחברה החדשה אליה הם הגיעו.
סופה לנדבר: הפרדה בין משפחה וילדים היא אסון.
סופה לנדבר: אנחנו צריכים לבדוק איך אנחנו יכולים למנוע את זה.
מרינה סולודקין: חבר הכנסת מיכאלי, בבקשה.
אברהם מיכאלי: לצערנו, הדיון היום מצטרף לעוד כמה דיונים שקיימנו פה בוועדה לגבי עולי אתיופיה.
אברהם מיכאלי: אני כבר לא יכול להיות עדין ומאופק.
אברהם מיכאלי: אנחנו חברה גזענית, נקודה.
אברהם מיכאלי: אנחנו מתנהגים כלפי העדה הזאת בצורה מחפירה, נקודה.
אברהם מיכאלי: אם היום בחדשות הבוקר עולה נושא אחד, ואתמול עלה נושא אחר, ושלשום נושא אחר - - -
מרינה סולודקין: הקהילה הגרוזינית היתה כל כך מכובדת ומוערכת בברית המועצות, ואפילו החבר סטלין היה מהחברה הזאת.
מרינה סולודקין: אני רוצה לשאול, מה אנחנו רואים כאן?
אברהם מיכאלי: אני מסכים איתך.
אברהם מיכאלי: אנחנו חברה שכבר עברה את הגזענות הזאת בשלבים שונים, והגיע הזמן שאנחנו נבין שהגיעה לפה אוכלוסייה של יהודים, שלצערנו לא מכירים בהם כיהודים.
אברהם מיכאלי: יש מחלוקת בקרב הרבנים מה לעשות איתם.
אברהם מיכאלי: האשכנזים לא מכירים בהם, והספרדים כן מכירים בהם.
אברהם מיכאלי: יש עם זה בעיה.
אברהם מיכאלי: הרבנים ביניהם לא מעלים דברים על השולחן, אבל מי שכן מנסה לעזור להם נתקל בבעיות.
אברהם מיכאלי: מה שפורסם היום בבוקר הוא קמצוץ אחד של בעיה.
יעל סגל מקליס: נכון.
יעל סגל מקליס: יש פרוצדורה שונה ומפלה בנושא רישום נישואין ליהודי אתיופיה בגלל סימן שאלה לגבי היהדות שלהם.
יעל סגל מקליס: אנחנו מדברים על עלייה ותיקה.
אברהם מיכאלי: ברוך השם, עם זה מתמודדים כרגע.
אברהם מיכאלי: הנקודה היא שאנחנו מתייחסים אליהם ביחס מתנשא.
אברהם מיכאלי: אני חי בעיר שלי עם קהילת יהודי אתיופיה, ואני יכול לומר לכם שהגיעו מאות משפחות.
אברהם מיכאלי: יש הבדלי תרבות וגישה, מה לעשות?
אברהם מיכאלי: אבל, להפוך את ההורים האלה לחסרי ישע כלפי הילדים שלהם?
אברהם מיכאלי: רבותי, אני רואה את הילדים מסתובבים ברחוב.
אברהם מיכאלי: אומרים שפותחים היום אולפן ללימודי השפה האתיופית, כי הילדים כבר לא מתקשרים עם ההורים.
אברהם מיכאלי: הילדים כמעט גדלים ברחוב, ואין להם שפה עם ההורים.
אברהם מיכאלי: הילדים כמעט לא נמצאים בבית בגלל חוסר תקשורת עם ההורים, ובגלל זה נוצרות כל הבעיות.
מרינה סולודקין: וגם חוסר כבוד.
אברהם מיכאלי: צריך לחזק את ההורים האלה שקשה להם.
אברהם מיכאלי: הילדים הרבה פעמים מסתובבים חסרי מעש ברחוב, אין להם עבודה, אין להם היכן להיות.
אברהם מיכאלי: וכך, הדברים מתגלגלים ואנחנו דנים היום בנושא החמור הזה.
אברהם מיכאלי: ההורים האלה לפעמים לא יודעים איך להסביר את עצמם, הם לא יודעים איך לתקשר עם העובדת הסוציאלית.
אברהם מיכאלי: אין להם עובדת סוציאלית שמתקשרת בשפה שלהם, הרי דיברנו על זה בוועדה הזאת כבר כמה פעמים.
אברהם מיכאלי: צריך לתת להם מגשרים או עובדים סוציאליים עובדים מקצועיים אחרים שידברו בשפה שלהם, שידעו איך לגשת אליהם.
אברהם מיכאלי: הדברים האלה מתגלגלים והופכים לכדור שלג ענק.
אברהם מיכאלי: אנחנו יכולים להתעייף מרוב מחאות, והשאלה היא האם צריך לעשות דברים הרבה יותר דרסטיים כך שהמדינה תבין.
אברהם מיכאלי: לפעמים חושבים שיהודי אתיופיה מקופחים בתקציבים.
אברהם מיכאלי: רבותי, התקציבים שמופנים ליהודי אתיופיה מהמדינה ומכל מיני עמותות הם תקציבים גדולים מאוד.
אברהם מיכאלי: הכסף הזה מתפזר, ולא הולך למטרות הנכונות.
אברהם מיכאלי: זה לא עניין של כסף, אלא זה עניין של גישה.
אברהם מיכאלי: אצלנו במדינה נהוג לתת לכל עלייה את אותו מרשם, ואת אותו פתרון - זה לא עובד כך.