GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אורנה הירשפלד: אין ספק שאנחנו מחויבים לרגישות ודיוק של העובדים לאורך כל התהליך ואני חושבת שחובה עלינו ללמוד את הדברים, להתבונן בהם ולא לעצום את עינינו ולראות איפה צריך---
מרינה סולודקין: מתי העבירו את הילדה לסביבה נורמלית?
אורנה הירשפלד: אני לא יכולה להתייחס למקרה לגופו, אינני מכירה אותו.
אורנה הירשפלד: איני מכירה לפרטיו.
מרינה סולודקין: מתי אנחנו ראינו את זה?
מרינה סולודקין: לפני חודש וחצי.
אורנה הירשפלד: דיברתם עם גב' חנה סלוצקי, אני מבינה שהיה מסוכם שהדברים ידוברו באופן פרטני ביניכם לבין חנה סלוצקי, לכן אני לא חושבת שזה נכון לי להגיב, כי אני לא מכירה את המקרה לגופו.
אורנה הירשפלד: אני יכולה לדבר ברמה של עקרונות.
אורנה הירשפלד: הדברים שנאמרו על ידי חנה, אני חושבת שאנחנו כרשויות הרווחה מחויבים לפעול בתוך רגישות לתרבות ורגישות לדברים כאלה.
אורנה הירשפלד: בזה בכלל אין לי ספק.
אורנה הירשפלד: ויחד איתכם ללמוד את הדברים ולעשות לטובת הילדים ולטובת המשפחות.
סופה לנדבר: אני לא מסכימה.
סופה לנדבר: אנחנו בכלל לא צריכים להתערב, אבל בזמן שאנחנו כבר מתערבים, אנחנו דורשים תשובה מיידית.
סופה לנדבר: אני חושבת שנגרם למשפחה נזק, אני חושבת שסובבו את המשפחה.
סופה לנדבר: איך יכול להיות משפחה ממוסקבה, ממרכז התרבות של רוסיה, להגיע למשפחה חרדית?
סופה לנדבר: זה בכלל עולם אחר, זה עולם שלא מתאים לילדה הזאת ואני חושבת שמי שאחראי על הסיפור הזה צריך לתת כאן דין וחשבון.
סופה לנדבר: הילדה שואלת שאלה בפגישות עם אמא אם 'אני אגיע לגיהינום בגלל שאני נפגשת איתך', עם אמא.
סופה לנדבר: 'בגלל שאת לא שומרת, אז', יש אינדוקטרינציה.
מרינה סולודקין: אנחנו מדברים בכלליות, אבל עם כל הכלליות, יש פרט ומה שאנחנו אומרים, כל עוד לא מחזירים את הילדה לסביבה הטבעית, אנחנו כאן בכנסת נעשה את הכול.
מרינה סולודקין: אם לא יקרה אחרת, גם נלך לבית הדין הגבוה לצדק.
מרינה סולודקין: בגלל שכאן אני חושבת שרומסים ברגל גסה את כל הזכויות וגם מכניסים למוח של הילדה שאמא, אחות וסבתא הן גוֹיות.
מרינה סולודקין: אנחנו לא ניתן לזה יד ואני מאוד מבקשת מרשויות הרווחה לעסוק ברצינות.
סופה לנדבר: תקבעי ישיבה נוספת כבר.
סופה לנדבר: אנחנו רוצים שתוך שבוע ימים יגמרו את הסיפור.
מרינה סולודקין: בעוד שבועיים.
מירה בינרט: ההנמקה שהאמא היא שהכניסה אותה לממסד החרדי היא לא הוגנת והיא אחיזת החבל משני קצותיו.
מירה בינרט: כי אמא, שכבר הוכיחה במשך השנים שהיא לא קומפטנטית, אי אפשר להסתמך על בחירה שלה.
מרינה סולודקין: אבל זה נוח, בגלל זה מסתמכים.
מרינה סולודקין: אני מבקשת עוד משפחה, המשפחה של סרגיי וסבטלנה, בבקשה.
סרגיי: (מדבר ברוסית- דבריו מתורגמים לעברית).
סרגיי: מדובר על הבת שלו, שהיא כיום בת 21.
סרגיי: היא נכנסה להיריון.
סרגיי: הבחור, האב של התינוק, לא טיפל בה ובתינוק שלו.
סרגיי: נאמר לו שהיא צריכה להירשם בשירותי רווחה, בלשכה לשירותים סוציאליים, ולהיות תחת השגחה של עובדי רווחה, על מנת שאחרי זה, כשתיוולד התינוקת, היא תוכל לקבל את כל הזכויות וכל ההטבות שמגיעות לאמא חד הורית על פי חוק.
סרגיי: מיד אחרי שהיא ביקרה בפעם הראשונה אצל שירותי הרווחה, בתקופה שהיא עוד היתה בהיריון, עוד לפני שנולד התינוק, נאמר לה בפירוש 'יש לך שתי בררות, או שאת מיד, על המקום, חותמת על מסמך שמיד אחרי הלידה את מוותרת על זכויותייך כאמא ומסכימה למסור את הילד לאימוץ', כל זה עוד לפני שהיא ילדה.
סרגיי: 'או שמיד אחרי הלידה, אנחנו ניקח אותך לאיזה מוסד סגור בחיפה'.
מרינה סולודקין: הוא בירוחם.
מתרגמת: זו משפחה שגרה בירוחם, כלומר לחלק אחר של הארץ בכלל, מדרום לצפון.
סרגיי: אחרי שהבת נולדה, ההורים באו לבקר אותה, היו יחד איתה בבית החולים ובזמן הלידה הכול היה בסדר.
סרגיי: מיד אחרי הלידה פתאום מודיעים להם שבינתיים כבר התקיימה ישיבה של בית המשפט, שלא ההורים ולא היא, לא ידעו עליה כלום, אף אחד לא סיפר להם שתהיה ישיבת בית המשפט, שתטפל בעניינה, ולא נתנו להם שום אפשרות להציג את הצד שלהם.
סרגיי: כלומר, בלי שהם הציגו את טענותיהם, בלי שבית המשפט הקשיב להם, כבר יש החלטה של בית המשפט להעביר אותה לאותו מוסד סגור בחיפה.
סרגיי: הגיעו לבית חולים עובדים סוציאליים, עם המשטרה, ולקחו את האמא כמו מחבלת, כמו פושעת, יחד עם התינוק, לחיפה.
סרגיי: כיוון שאנחנו טיפלנו במקרה הזה, מדובר על מוסד שאתם בטח מכירים שנקרא 'שבתאי לוי', אבל למשפחה, אני חייבת להדגיש, לא הוסבר כראוי על איזה מוסד מדובר ונוצר הרושם שלוקחים אותה כמעט לבית סוהר.
סרגיי: שזה כמו בית סוהר, שהמטרה היא לקחת----
מרינה סולודקין: סבא וסבתא הם בגיל 44 ובגיל 45.
מרינה סולודקין: כאן יש עוד נקודה שאני אומרת מיד, לוקחים את הזכויות של ההורה ומיד לוקחים את הזכויות מסבא וסבתא.
מרינה סולודקין: פוגעים בהם בצורה אנושה, מזלזלים קודם כל, כל הזמן לעג ועינויים, אז אני רוצה לשאול, אנשים בגיל 44 ו-42, הם אנשים צעירים.
סופה לנדבר: אני רוצה להבין ממשרד הרווחה מה זה מוסד, את מי לוקחים לשם, מה הקריטריונים לאשפוז שם?
שלווה לייבוביץ: זה פרויקט.
שלווה לייבוביץ: ב'שבתאי לוי' יש כמה מענים לילדים.
שלווה לייבוביץ: זה פרויקט מיוחד של אמהות עם תינוקות שבעצם בא דווקא לחשוב איך עוזרים לאמא ללמוד להיות אמא בתוך המסגרת הזאת.
שלווה לייבוביץ: זאת בדיוק המטרה, שהאמא עם התינוק ביחד במסגרת---
מרינה סולודקין: ככה זה.
מרינה סולודקין: אחר כך להוציא את הילד למשפחה.
שלווה לייבוביץ: המטרה היא בדיוק דווקא להשאיר את הילד אצל האמא.
שלווה לייבוביץ: זאת המטרה של המסגרת הזאת, שביחד, גם האמא וגם הילד מקבלים את ההתייחסות בתוך המסגרת והאמא מקבלת יכולות וכוחות איך להיות אמא, כדי שהילד יחזור הביתה, וזה לתקופה מאוד קצרה.
סופה לנדבר: אבל הבחורה בגיל 21.
סופה לנדבר: אני בגיל 22 הייתי אמא.
סופה לנדבר: אני לא יודעת שמישהו היה צריך ללמד אותי להיות אמא.
מרינה סולודקין: השלטון הקומוניסטי היה יותר צודק בנושאים האלה מהשלטון הדמוקרטי.
ליאורה אברמוביץ: אני ממשרד הרווחה.
ליאורה אברמוביץ: אני חושבת שהדברים מאוד חשובים ואם יש תלונות, אני בהחלט חושבת שצריך לבדוק אותן.
ליאורה אברמוביץ: אבל אני חושבת שאנחנו עושים איזה שהוא עוול, כשאנחנו דנים במקרים בלי לדעת את כל הפרטים.
ליאורה אברמוביץ: בוודאי שכשאת היית בת 22, ילדת ילד, הכול היה כמו שמצופה, אבל אנחנו לא יודעים כאן, אני לא יודעת ומאוד קשה לי להגיב כשאני לא יודעת מה הרקע.
ליאורה אברמוביץ: יכול להיות ואני משערת שכן, שהיו אינדיקציות שהאמא צריכה עזרה ותמיכה וסיוע והדרכה איך להיות הורה.
יוסף שגל: מי מחליט את זה, שהיא צריכה הדרכה?
יוסף שגל: מי מחליט את זה?
מרינה סולודקין: שופטי ישראל.
ליאורה אברמוביץ: יש תהליך---
יוסף שגל: אני מצטער, אני שאלתי מי מחליט את זה.
ליאורה אברמוביץ: אני אשמח לענות ברמה הכללית, אני לא מכירה את המקרה הזה ולכן אני אומרת שלדעתי אנחנו עושים עוול.
סופה לנדבר: אנחנו רוצים להבין, מה הקריטריונים לאשפוז במוסד כזה?
ליאורה אברמוביץ: לא נותנים להשלים את המשפט.
ליאורה אברמוביץ: נשאלתי מי מחליט.
ליאורה אברמוביץ: אם אנשים מוכנים לשמוע, אני מוכנה לספר איך התהליך עובד.
מרינה סולודקין: אנחנו חמש שנים, כל שנה עשרה מקרים.
מרינה סולודקין: אנחנו יודעים מי מחליט, איך מחליט, למה מחליט.
מרינה סולודקין: אם למשפחה אין עורכי דין טובים, אז כמעט אי אפשר לצאת מהמעגל הנורא הזה של רמיסת זכויות המשפחה של עולים.
מרינה סולודקין: למדינת ישראל יש ניסיון רע מאוד, עם ילדי תימן, אנחנו זוכרים---
סופה לנדבר: זה מה שאני רציתי להגיד, זה הסרט השני של ילדי תימן.
מרינה סולודקין: כן, זה הסדרה השנייה של ילדי תימן.
רומן שניידר: אני מהאגודה הישראלית למען ילדים עולים.
רומן שניידר: יש לנו קו חם, מרכז מידע וייעוץ לילדים עולים והוריהם, ואנחנו מקבלים הרבה מאוד פניות דומות למקרים שתוארו כאן, אז התופעה קיימת.
רומן שניידר: אני לא רוצה להתייחס לסטטיסטיקות, יכול להיות שזה לא חורג.
רומן שניידר: גב' חנה דשבסקי אמרה שזה כן מאוד חורג.
חנה דשבסקי: זה מאוד חורג.
חנה דשבסקי: בשנים הקודמות, לפני שנתיים היה 21% ולפני שנה היה אפילו פחות, 17%.
רומן שניידר: אני רוצה רק להגיד דבר אחד.
רומן שניידר: אנחנו מדברים על משפחות עולים, אנחנו מדברים על שתי תרבויות שונות, גם מאתיופיה, אנחנו עובדים עם כלל העולים, עם קודים תרבותיים שונים, כששני הצדדים לא כל כך מכירים אחד את השני והקשר בין השניים לא תמיד קיים ולכן מה שאנחנו חשבנו זה גם לעבוד גם עם ההורים, גם עם המשפחות.
רומן שניידר: למשל יושבת כאן משפחה וחברי כנסת שלא יודעים מה זה המוסד הזה.
רומן שניידר: גם אני לא יודע מה זה המוסד הזה.
רומן שניידר: כלומר, יכול להיות שמציגים אותו בצורה איקס וזה בכלל משהו אחר.
רומן שניידר: יכול להיות שזה בית הארחה וזה נראה כמו בית סוהר, או להיפך.
רומן שניידר: זאת אומרת, העבודה צריכה להיות דו צדדית, גם עם אלה שבאים למשפחות ומוציאים את הילדים מהמשפחות, ולא תמיד יודעים מה הקודים התרבותיים ומה זה אומר למשפחת עולים להכות בטוסיק ומה זה אומר לישראלי ממוצע.
רומן שניידר: זה לא אותו הדבר.
רומן שניידר: ואותו הדבר בצד השני, כי כשבונים גשר, עובדים עם שני הצדדים.
רומן שניידר: אי אפשר ללא גשר.
רומן שניידר: והעבודה הזאת לא נעשית, לא עם ההורים, אני חושב, ולפי מיטב ידיעתנו, של הארגון שלנו, לא עם הצד הקולט, או הצד המבצע.
רומן שניידר: בהרבה מאוד מקרים, שוב, אין לי את הסטטיסטיקות, אני חושב שמגיעים למה שמגיעים, למקרים כאלה שתוארו כאן, בגלל הדברים האלה שאף אחד כמעט (אני מסתייג לומר כמעט) לא עובד על הקודים התרבותיים.
רומן שניידר: גם על הידע.
רומן שניידר: לימדו אותנו במדינה קומוניסטית שידע זה כוח.
רומן שניידר: אין את הידע הזה, אבל אין אותו לשני הצדדים וצריך שיהיה.
חנה דשבסקי: יש לי שאלה, כמה רכזות אומנה דוברות רוסית יש במשרד הרווחה במדינת ישראל, כמה בערך?
שלווה לייבוביץ: אין לי תשובה לשאלה הזאת.
חנה דשבסקי: כמה אנשים דוברי רוסית יש בשירות למען הילד?
ליאורה אברמוביץ: כן, יש.
מרינה סולודקין: מה שאני חושבת שאנחנו צריכים כוועדה לשאול את משרד הרווחה מה האחוז של משפחות דוברי רוסית יש?
מרינה סולודקין: מה הקריטריונים למשפחות אומנה דוברי רוסית?
חנה דשבסקי: אין משפחות אומנות דוברי רוסית, אין בכלל.
חנה דשבסקי: לא קיימות.
רעיה ריגר: אני המנהלת הכללית של פורום הורים עולים.
רעיה ריגר: גם אנחנו מקבלים המון פניות ואני נתתי לחברת הכנסת מרינה סולודקין המון פניות שפנו אל הקו החם שלנו ואני רוצה להגיד שלא רק משפחות שהמצב הכלכלי שלהן נמוך.
רעיה ריגר: יש לנו מקרה שילדה ישבה שנה שלמה במקלט והמשפחה דווקא במצב כלכלי מאוד טוב, יש להם בית גדול ויש פרנסה.
רעיה ריגר: זו לא משפחה שביקשה עזרה.
רעיה ריגר: אבל הילדה ישבה שנה שלמה ואחר כך ישבה גם בפנימייה ועכשיו מקבלת סיוע של הפסיכולוג.
רעיה ריגר: פה יושבת מתנדבת שלנו שהיתה כל הזמן עם המשפחה הזו וגם היתה בבית משפט ויש עכשיו גם מקרים שלוקחים את הילדים ולא בודקים בדיוק מה יש.
סופה לנדבר: נכנסו למשפחה, לקחו את הילדה?
רעיה ריגר: מה הסיבה?
רעיה ריגר: שראו על הילדה סימנים.
רעיה ריגר: היא אמרה, 'אני נפלתי בבית', יש להם בית גדול ויש קומה ראשונה וקומה שנייה.
רעיה ריגר: 'זה לא נכון, זה אבא נותן מכות' או 'אמא נתנה מכות' ולא עשו את הביקורת ולקחו את הילדה מיד, הילדה לא חזרה אחרי בית הספר לבית.
רעיה ריגר: ואחר כך לקחו את אבא ואמא.
מרינה סולודקין: רק אחרי עורך דין שקלאר ששם את כל הדברים במקום, הילדה---
רעיה ריגר: נכון.
מרינה סולודקין: התיק פתוח.
רעיה ריגר: עכשיו, אחרי שנה, היא חודש בבית.
מרינה סולודקין: החזירו אותה רק אחרי עורך דין שקלאר, שהוא גאון.
רעיה ריגר: אני רציתי לשאול, כשיש מקרים של ילדי עולים והמשפחות לא של ילדי עולים, מקבלים עזרה וגם מקבלים תלושים לאוכל, מקבלים בגדים ומקבלים הכול.
רעיה ריגר: יש לנו מקרה, בתל אביב, אמא חזרה הביתה אחרי ניתוח, עם שני ילדים, ואמרה לשכנה שלה 'אני עכשיו במצב קשה, אני אחרי ניתוח קשה, אני לא יכולה לעבוד, מה אפשר לעשות?' היא סיפרה לה ש'את צריכה ללכת למשרד הרווחה ואת מקבלת ככה וככה וככה'.
רעיה ריגר: היא הלכה וקיבלה.
רעיה ריגר: שום דבר.
רעיה ריגר: לקחו את שני הילדים לפנימייה ואחרי שנה וחצי, כשאנחנו טיפלנו במקרה הזה, הילדים חזרו הביתה.
רעיה ריגר: רציתי לשאול למה הקריטריונים לעולים זה לא אותם קריטריונים כמו לוותיקים?
רעיה ריגר: יש לי שאלה ואין לי תשובה ואני רוצה לקבל תשובה.
אורנה הירשפלד: אני לא יודעת שיש קריטריונים אחרים לעולים.
רעיה ריגר: אבל שתי משפחות באותו בית, באותו מצב, אחת קיבלה עזרה---
חנה דשבסקי: אני בקלות יכולה להסביר לך.
חנה דשבסקי: פשוט מאוד.
חנה דשבסקי: הסעיף התקציבי אותו סעיף תקציבי.
חנה דשבסקי: יש חוסר הבנה בין העובדת הסוציאלית ובין הקליינטים שלה, בהרבה מקרים.
מרינה סולודקין: יש עוד משפחות שרוצות לספר.
אלכס בורגר: קודם כל, מקרה ממש חריג.
אלכס בורגר: אני אבא חד הורי ואת שני הילדים שלי לקחו במשפט, בכוח, לפנימייה והילד עכשיו סובל מאוד בפנימייה, כי היו לו בעיות קטנות, אמא לא היתה טובה, אמא עזבה אותו ובגלל זה בטח שצריך להיות בעיות.
אלכס בורגר: פניתי לפסיכולוגים ואחרי הרבה זמן החליטו.
אלכס בורגר: קיבלתי תשובה שהאשם הוא אני.
אלכס בורגר: אני פניתי לוועדות, לרווחה, אני פניתי לרווחה ופתאום החליטו שאני אשם ובסופו של דבר, הילדים עכשיו נמצאים בפנימייה.
סופה לנדבר: מי החליט?
סופה לנדבר: עובדת סוציאלית החליטה?
אלכס בורגר: החליטו פסיכולוגים, פסיכיאטרים ואחר כך החליטה המנהלת של הרווחה, שבחיים לא ראתה את הילדים.
אלכס בורגר: לפני הוועדה ברווחה היתה עובדת סוציאלית אצלי בבית, הצלחתי לסדר לדוגמה חדר של הילדה, כי היא נדהמה, ואמרה 'יש לך ידי זהב', היא היתה נדהמת.
אלכס בורגר: למזלי אני הקלטתי.
סופה לנדבר: מה אתה במקצוע?
אלכס בורגר: אני עובד בתחום הרפואי כמטפל במשפחות, במצב קשה מאוד.
סופה לנדבר: כמה שנים אתה בארץ?
אלכס בורגר: 16 שנים כבר.
אלכס בורגר: הגעתי מרוסיה, מאזור מוסקבה.
אלכס בורגר: אני עובד ממש במצב קשה.
אלכס בורגר: יש לי המלצות מצוינות, אני גם עובד בית חולים רפואי והבעיה שאף אחד לא דיבר איתי ועד עכשיו אני לא יודע מה הסיבה בדיוק למה הילדים לא פה, בבית.
אלכס בורגר: כל מה שאני קיבלתי זה תשובה קצרה בטלפון, מגב' מרים פיירברג, שבדקה מסמכים והכול בסדר.
אלכס בורגר: כולם רק מסתכלים במסמכים ומסמכים.
מרינה סולודקין: אני ראיתי כאן בכנסת את הבן שלו שלא כל כך מסתדר בפנימייה ואני חושבת שהטראומה יותר מהפנימייה מאשר כל דבר אחר.
מרינה סולודקין: הילדה מסתדרת, הילד לא.
אלכס בורגר: הילדים בני שבע ועוד מעט 13, בר מצווה.
אלכס בורגר: אני מבקש אישור לעזור.
אלכס בורגר: אני מבין שזה לא חומר העבודה של חברי הכנסת.
אלכס בורגר: מי שיכול לעזור באופן ישיר, תודה רבה.
דליה אהוד: אני נציגת איגוד העובדים הסוציאליים כאן ובמסגרת התפקיד שלי אני אמורה להתייחס לצד של העובדים הסוציאליים, כמו לצד של הלקוחות של השירות, למטופלים, כמו גם למדיניות חברתית במדינת ישראל.
דליה אהוד: הרבה דברים שנאמרו כאן, אני מסכימה.
דליה אהוד: אני מסכימה עם העובדה הבסיסית מאוד שכל חברי הכנסת הנכבדים, אני מקווה, יש עוד מעט תקציב המדינה 2008, שבאמת ישנו את פני התקציב, יש פער מאוד מאוד גדול בין צרכים למשאבים.
מרינה סולודקין: מה זה קשור?
מרינה סולודקין: לתת לכם יותר?
דליה אהוד: לא לי.
דליה אהוד: אני לא מבקשת לעצמי שום דבר ואני הייתי מבקשת אם אפשר להתגבר קצת גם על הנימה העוינת שיש פה היום בוועדה הזאת.
דליה אהוד: אני באתי מוועדה אחרת וזה לגמרי שונה מבחינת האווירה, למרות שנעשו גם שם---
מרינה סולודקין: שם גם לקחו את הילדים מהמשפחות?
דליה אהוד: חוק ההשתלות.
דליה אהוד: אני חושבת שצריך להיות איזה שהוא דיון תרבותי בינינו ולא באווירה עוינת.
דליה אהוד: יש בוודאי פנים לכאן ולכאן.
דליה אהוד: האמת בדרך כלל באמצע, לדעתי.
מרינה סולודקין: לא ללמד אותנו על תרבותיות כאן.
דליה אהוד: סליחה, אני אזרח מדינת ישראל ויש לי זכות וזה מוסד דמוקרטי.
דליה אהוד: אני באמת כואבת.
דליה אהוד: בכנות, לא בשביל הדמגוגיה, עם כל מה שאני שומעת כאן.
דליה אהוד: אחד לאחד אני מזמינה את כל אחד מהאנשים שטענו כאן טענות לפנות.
דליה אהוד: יש חוק העובדים הסוציאליים במדינת ישראל ואם נמצא, אם נמצא שהתנהלות של עובד לא היתה כשורה, יש לנו על פי חוק העובדים הסוציאליים גם מה לעשות כלפי עובד סוציאלי.
מרינה סולודקין: חמש שנים אנחנו באותו נושא.
דליה אהוד: אני לא יודעת מזה, לכן אני לא יכולה, כמו שאמרו---
מרינה סולודקין: לא רציתם לדעת ולא ידעתם.
דליה אהוד: סליחה, אני יכולה להעיד, במחוז שלי לפחות, אני במחוז הדרום, אני שומעת שיש פה מירוחם, נכון?
דליה אהוד: אני מעולם לא קיבלתי פנייה.
מרינה סולודקין: בירוחם אנחנו פנינו.
מרינה סולודקין: יש עובדת סוציאלית שאומרת 'אתם משפחות עולים, כל כך עניים, מי ייתן לכם לגדל את ילדיכם?' מתי פנינו למשרד הרווחה?
דליה אהוד: ברשותך, חברת הכנסת מרינה סולודקין.
רעיה ריגר: בירוחם היה מקרה לפני חמש שנים ששם היתה אמא צעירה מאוד שבאמת לא תפקדה, אבל היתה גם סבתא שיכלה לתפקד ולגדל ילדים, בת 45, וכשהיא באה לעובדת הסוציאלית ואמרה 'בסדר, הבת שלי לא מתפקדת, אני מסכימה.
רעיה ריגר: תנו לי את הילדים, אני מוכנה להיות משפחה אפוטרופוסית', את יודעת מה ענו לה?
רעיה ריגר: ענו לה 'מי ייתן לך? יש תור שלם לקחת את הנכדים שלך לאימוץ'.
דליה אהוד: סליחה, אני לא אמרתי שזה לא קיים, או קיים, רק אמרתי שאני לא יודעת ומה שאני לא יודעת, אני לא יכולה להיות אחראית.
מרינה סולודקין: אז את מעדיפה לא לדעת, כי אנחנו בסיפור הזה.
דליה אהוד: היתה איזה שהיא נקודה שגב' חנה דשבסקי העלתה.
דליה אהוד: יכול להיות.
דליה אהוד: יכול להיות שאנחנו כן קצת נכשלים במדינה בקליטת עלייה.
דליה אהוד: אני לא מוכנה לכסות אף אחד.
דליה אהוד: יכול להיות שאנחנו, בהחלט יכול להיות, ולא רק לגבי הקליטה של העולים.
דליה אהוד: חוץ מהיותי יושבת ראש איגוד העובדים הסוציאליים במחוז הדרום, היום אני נציגה של האיגוד הארצי, אני גם מתנדבת בחמש עמותות, ארבע מהן זה סיוע לעולים חדשים ומה שאני רואה משם, אני יכולה קצת לחתום על זה שיש לנו קצת בעיה בנושא של קליטת עלייה.
דליה אהוד: ברמת העל.
דליה אהוד: אני אמרתי משפט מאוד קשה בדיון אחר שהיה לפני כמה שנים, אמרתי 'אנחנו מביאים עולים, אני לא כל כך בטוחה שאנחנו מטפלים בהם נכון' ואני מאוד מסכימה עם האדון הזה על העניין של רב-תרבותיות.
דליה אהוד: כמה אנשים, כתהליך של ההתמקצעות שלהם, לומדים על העניין של מה מייחד את העולים שמגיעים מחבר העמים.
מרינה סולודקין: לקחת את הילדים?
דליה אהוד: לגבי העניין, באופן ספציפי.
דליה אהוד: 37 שנים אני עובדת סוציאלית במקצועי.
דליה אהוד: במקצועי הקודם הייתי עיתונאית בעיתון הארץ וגם כיסיתי דרכם את הנושאים של חברה ורווחה.
דליה אהוד: חינכו אותי, ואני מאמינה עד היום ואני מאמינה שגם הקולגות שלי הולכים בדרך הזו, סידור מחוץ לבית זה לא פתרון, זה אלטרנטיבה.
דליה אהוד: זה לא פתרון.
דליה אהוד: אני הייתי שמחה גם, בשביל האיזון, אם היינו יכולים לדעת מראש, הייתי מביאה גם משפחות שסידור ילדים מחוץ לבית הציל אותם.
דליה אהוד: אבל פה, לצערי, יש רק... לא לצערי, אני שמחה לשמוע שאפשרו במה לאזרחים, אבל יש גם איזון, שנביא בפעם הבאה משפחות שיעידו ויודו על זה שהוציאו אותם.
דליה אהוד: על התהליך ידברו אנשי המקצוע.
מור ישראל: שלום לפורום הנכבד.
מור ישראל: אני מדברת בעד עצמי כאם חד-הורית לשתיים.
מור ישראל: אני 17 שנים בארץ, עליתי מבילורוסיה בזמנו והבנות שלי הן בנות שמונה ועשר כיום.
מור ישראל: המקרה שלי קצת שונה מכל היתר ובכדי לקצר ולא להכביד בפרטים אני אעבור בראשי פרקים.
מרינה סולודקין: התערבות של העובדים הסוציאליים בתהליך של גירושים.
מרינה סולודקין: זה לא מקרה אחר.
מור ישראל: אפילו לא את זה.
מרינה סולודקין: את לא נשואה, אין לו זכויות, הוא לא התחתן, אבל את הזכויות של אבא העובדת הסוציאלית שומרת בצורה מופלאה.
מור ישראל: יש תקדים וקראתי על זה ושמעתי שדווקא במקרה כזה, כאשר האם לא היתה נשואה מעולם לאבא של הילדים, יש תקדימים משפטיים לדרוש מה שנקרא באופן חוקי 'החזר הוצאות גידול הילדים'.
מור ישראל: זה בדיוק מה שעשיתי ואז נפתחה תיבת פנדורה.
מור ישראל: רק אחרי שהגשתי תביעה כספית, שנאמדת בסך רבע מיליון שקלים.
מור ישראל: הוצאות גידול רטרואקטיבית על השנים אחורה, כאשר, תסלחו לי על הביטוי, האבא תקע אותי עם שתי קטינות, עם שתי תינוקות קטנות רכות שטיפלתי בהן כמיטב יכולתי.
מור ישראל: נכון, נעזרתי במשפחה המורחבת שלו.
מור ישראל: למה לא תבעתי מלכתחילה את המזונות החוקיים?
מור ישראל: כי פשוט מאוד, הוא אמר לי 'תתבעי, תעשי מה שאת רוצה, אבל אז תשכחי מהעזרה של המשפחה המורחבת.
מור ישראל: לא אמא שלי ולא הילדים הבגירים שלי לא יעזרו לך.
מור ישראל: תעשי מה שאת רוצה, וגם אני אתנתק מהבנות'.
מור ישראל: האיום הזה, כן, החזיק שנים רבות, כי חשבתי על הבנות קודם כל, שאביהן כן נוכח בחייהן וכך עמדתי בפני דילמה שמצד אחד אני חסרת כול, אני אמנם אקדמאית, אבל בוא נגיד שהיה סיפור רומנטי, עם גבר אמיד, ש-17 שנים מבוגר ממני ויש לו 3 ילדים מנישואיו הקודמים, שכיום הם בני 22, 26 ו-28 וכך היה המצב.
מור ישראל: ההתערבות של העובדים הסוציאליים – הגעתי למצב, בשנת 2003, כשהבנות שלי היו בנות 4 ו-6, למצב כאשר היו ה"רפורמות" ההן שפגעו אנושות באמהות החד הוריות, ובמקום לקבל איזה שהיא קצבה שנתנה לי אפשרות לשרוד בכבוד וכן לגדל את הבנות שלי, פתאום, ככה, מהיום למחר, חוק, יאללה, ביי, אין כסף.
מור ישראל: יש לך חצי ממה שקיבלת עד עכשיו.
מור ישראל: סתם ככה.
מור ישראל: ואני לא מחזיקה את עצמי.
מור ישראל: זה באמת מקרה מצער.
מור ישראל: מלפני 4 שנים, אני מדגישה, לא חדש, ואז פניתי מיוזמתי ללשכת הרווחה, כי ראיתי בהם כתובת רשמית לעזרה.
סופה לנדבר: איפה את גרה?
מור ישראל: אני גרתי בראשון לציון, מזה חודש וחצי אני גרה ברמלה, שזה גם סיפור בפני עצמו.
מור ישראל: בראשון, כמו שכבר הוזכר, גם לפני הרפורמה של נתניהו, לא מועדונית, לא חוגים, לא שום דבר, לא כלום.
מור ישראל: חבילה פעם בחצי שנה של מזון בסיסי.
מור ישראל: זה מקסימום העזרה.
מור ישראל: אבל נכנסתי לדיכאון מאוד מאוד עמוק, אני לא מצדיקה את עצמי, בעקבות הפגיעה בכיס שלי, ביכולת הכלכלית שלי, ופניתי לרווחה בראשון וביקשתי שתימצא לבנותיי משפחה אומנת זמנית.
מור ישראל: אני מדגישה, אומנת זמנית, עד שאני אוכל להתאושש, למצוא לי איזה שהיא עבודה נורמלית ואוכל להמשיך לפרנס את הבית הקטן שלי.
מור ישראל: לא חשבתי על תביעה נגד האבא אז.
מור ישראל: זה מה שביקשתי, אז החל התהליך.
מור ישראל: חודש לאחר מכן ויש לנו את כל המסמכים, עבר בדיוק חודש ימים, התחרטתי, חשבתי ביתר בהירות, פניתי להורים שלי לעזרה, אמרתי 'אני מתחרטת, שום תהליך, שום אומנה, אני עם הבנות שלי ממשיכה'.
מור ישראל: שום דבר.
מור ישראל: יש משפט, אנחנו מפקפקים ביכולתך ההורית.
מור ישראל: זה מה שעשית, זה מה שהבאת על עצמך, בסדר, משפט.
מור ישראל: ייצגתי את עצמי במשפט והשופטת השאירה את הבנות אצלי תחת צו משפחה.
מור ישראל: מילאתי אחר הוראות הצו וכעבור שנה, פקידת הסעד גם היתה מעורבת בזה, הצו הוסר.
מור ישראל: זה העבר "הפלילי" שלי, שעכשיו, אחרי שהגשתי תביעה כספית גדולה נגד האבא, הוא הוציא את הנושא הזה החוצה ונתפר תיק שלם סביב המקרה ההוא, כאשר רשויות הרווחה, לצערי, נותנות יד לכך.
מור ישראל: וזהו.
מור ישראל: כאשר מגיעה התביעה שלי לבית המשפט, מיד מוגשת תביעת משמורת בלעדית נגדית, בטענה שאני אם גרועה, ועורך הדין היקר, היקר להחריד שלו, הוא חבר טוב שלו, שהמשרד נמצא באותו רחוב שבו נמצא העסק של האבא, ומתחילה המלחמה נגדי ומה כבר אני יכולה לעשות?
מור ישראל: אבל אני משתפת פעולה.
מור ישראל: באה פקידת הסעד, כבקשת בית המשפט ל---
סופה לנדבר: איפה הילדים עכשיו?
מור ישראל: הילדים אצלי, אבל מה?
מור ישראל: במקום שתידון הדרישה הכספית שלי כלפי האב, אני עכשיו נאלצת להילחם בטחנות רוח כדי להוכיח את המסוגלות ההורית שלי שמוטלת בספק רב.
מור ישראל: ומה זה בדיקה למסוגלות הורית?
מור ישראל: אני רוצה לציין שמדובר בבדיקה מאוד בעייתית ורבים מהפסיכולוגים טוענים שהיא בעצם לא כלי של ממש לקבוע את המסוגלות ההורית, אלא יש מאמרים על כך שהכלים שעומדים בפני המומחים שמבצעים את הבדיקה הזאת הם מאוד בעייתיים ואמינותם מוטלת בספק.
מור ישראל: שלא לדבר שהבדיקה הזו אמורה לעלות לי 10,000 שקלים, שאין לי מאיפה להוציא, ושלא לדבר שבדיון האחרון כבוד השופטת אמרה, וזה כתוב בפסק הדין האחרון בהחלטה, ש'אם לא תעשי בדיקה כזו, בית המשפט ייאלץ להתייחס לתסקירים של העובדות הסוציאליות דאז', לא לתסקיר האחרון שהוא דווקא מדבר לטובתי, אלא לתסקירים שקדמו לו, שמוצאים כי מסוגלותו ההורית של האב גבוהה מזו של האם.
מור ישראל: מסוגלות הורית נגזרת ממסוגלות כספית.
אנניה אנדשאו: קודם כל ככה ישבתי והתרשמתי.
אנניה אנדשאו: הגענו לוועדה של הוצאת ילדים בבית, ילדי עולים, ואני רואה שרוב הדיון זה על עולים מרוסיה, וצר לי מאוד, כי באמת גם אצלנו יש הוצאת יתר של ילדים, יתר על המידה, ולהבדיל מעולים מרוסיה, הם באו מתרבות של אקדמאים שלומדים, של יודעי קרוא וכתוב, אצלנו זה עולם הפוך לגמרי, זה אנשים שלא מבינים שום דבר, לא יודעים קרוא וכתוב ולרוב לא יודעים ובוועדות החלטה הם יושבים, מדברים על הילדים שלהם והם לא יודעים על מה מדברים בכלל.
אנניה אנדשאו: זה הליך שההורים בכלל לא חלק מהתהליך.
אנניה אנדשאו: מדובר פה בגורל של הילדים שלהם והרבה פעמים אף אחד לא טורח בכלל להביא להם מתורגמן שיוכל לתרגם להם את התהליך.
אנניה אנדשאו: הרבה פעמים הם לא מבינים בכלל מה הבעיה, איפה המסוגלות ההורית שלהם לא בסדר?
אנניה אנדשאו: הם באים מתרבות שההורים הם דבר חשוב, שחשוב לשמור על התא המשפחתי ופתאום אתה בא ואומר לבן אדם 'אתה, אין לך מסוגלות הורית'.
אנניה אנדשאו: זה נזק עצום שנגרם למשפחות.
אנניה אנדשאו: גם אחרי שמוציאים את הילדים מהבית, אף אחד, רשויות הרווחה לא יודעות להתמודד עם המשפחות, אחרי המשבר שנגרם להם.
אנניה אנדשאו: רשויות הרווחה, אף אחד לא פונה למשפחות בכלל לבדוק באיזה מצב הם נמצאים, באיזה נזק עצום.
אנניה אנדשאו: ..
אנניה אנדשאו: משפחה שהיתה מאוחדת, גורמים לשבר עצום במשפחה.
אנניה אנדשאו: וזה על מה?
אנניה אנדשאו: על אי הבנות.
אנניה אנדשאו: אנשים שלא מבינים בתרבות, לא מבינים, לא יודעים מה רוצים מהם בכלל.
אנניה אנדשאו: וזה נורא עצוב.
אנניה אנדשאו: עכשיו, עמותת טבקה, לקחנו על עצמנו השנה את כל העניין של הוצאת ילדים.
אנניה אנדשאו: אני אשמח שכל העמיתים ייפנו אם במקרה ויש להם משפחות יוצאי אתיופיה שצריכים סיוע בכל העניין הזה של הוצאת הילדים.
אנניה אנדשאו: חוץ מזה, דבר נוסף שרציתי לציין הוא שגם בבית המשפט אין ייצוג הולם להורים.
אנניה אנדשאו: אין חקיקה בכלל שנותנת ייצוג הולם להורים.
אנניה אנדשאו: ההורים לרוב לא מיוצגים בבתי משפט, הם לא יודעים בכלל מה הפרוצדורה.
אנניה אנדשאו: הם יושבים הרבה פעמים בבתי משפט, מדברים על הילדים שלהם והם לא יודעים, הם לא מבינים בכלל.
אנניה אנדשאו: למה?
אנניה אנדשאו: באים פקידי סעד ועובדים סוציאליים לטובת הילד וטוענים את הטענות שלהם בצורה מדוקדקת, בצורה מסודרת, והשופטים נוטים להאמין.
אנניה אנדשאו: אין מה לעשות, שופטים נוטים לשמוע את מה שמסודר ומתוקתק ונאמר.
אנניה אנדשאו: לכן באמת אני חושבת שצריך פה לעודד תיקון חקיקה לייצוג הולם של הורים בוועדות ובבתי משפט, גם בוועדות ההחלטה.
אנניה אנדשאו: מאוד חשוב שגם יהיו עובדים מהקהילה, אנשים שמבינים את התרבות.
אנניה אנדשאו: הרבה פעמים אפשר לפתור את הדברים גם בלי להוציא את הילדים מהבית.
אנניה אנדשאו: אבל הרבה יותר קל להוציא את הילדים מהבית מאשר להביא מישהו שמבין את התרבות ואת השפה, ולתת לו להביא את הדברים.
מרינה סולודקין: העניין ברור.
מרינה סולודקין: קודם כל תודה לך שהצגת את העניין בשם הקהילה של יוצאי אתיופיה.
מרינה סולודקין: כאן אין משפחות אתיופיות בגלל שהם לא פנו אלינו.
אנניה אנדשאו: חבל, אני לא ידעתי.
אנניה אנדשאו: אם הייתי יודעת, הייתי מביאה משפחות.
אנניה אנדשאו: יש לנו הרבה משפחות.
מרינה סולודקין: אז עכשיו יש לך כתובת.
ליאורה אברמוביץ: אני רוצה להתייחס לגבי הייצוג של ההורים.
ליאורה אברמוביץ: בחוק האימוץ יש סמכות לבית המשפט למנות להורים עורכי דין והם עושים את זה.
ליאורה אברמוביץ: לגבי בית משפט לנוער, אין באמת סעיף כזה ויכול להיות שצריך להסדיר את הנושא.
ליאורה אברמוביץ: פשוט שנדייק בעניין.
ליאורה אברמוביץ: אני אשמח לקבל את הפרטים שלך, אתם מייצגים את ההורים בהליכים האלה?
אנניה אנדשאו: כן, אנחנו מייצגים את ההורים.
שלומי עמר: אני המנהל הכללי של רשת המוסדות 'פאני קפלן' ואנחנו גם פועלים ברוב החינוך הלא פורמלי בבתי ילדים בארץ, מפעל להכשרת ילדי ישראל וכולי.