GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
שלומי עמר: אני רוצה, כמו שהבחורה אמרה, לבוא קצת לפני.
שלומי עמר: אני חושב שיש לנו המון מה לעשות לפני שאנחנו מגיעים למצב הזה.
שלומי עמר: יש שני סוגי ילדים, יש ילדים שהם ממש בסיכון במשפחה, כי מרביצים להם, כי יש סמים, ניצול מיני ודברים כאלה, ובזה אני חושב שאף אחד פה לא מתנגד לזה שצריך להוציא את הילדים.
מרינה סולודקין: אין ויכוח בכלל.
שלומי עמר: אבל לרוב הילדים שאנחנו רואים ואנחנו נתקלים, יש בעיות בדרך כלל כלכליות.
שלומי עמר: שאין שום סיבה להוציא את הילדים מהבית.
מרינה סולודקין: אין שום סיבה.
שלומי עמר: אין שום סיבה להוציא את הילדים מהבית.
מרינה סולודקין: תדגישי לפרוטוקול.
שלומי עמר: צריך לתת פתרון כלכלי, חינוכי, חברתי, קהילתי, לילדים האלה, אבל להוציא אותם מהמשפחות, זה רק מרחיק את הילדים ואחר כך, אם הם לא מוצאים את עצמם בתוך בתי הילדים, אז חוזרים עוד פעם לאותו בלגן, והילדים של הילדים עוד פעם באותה בעיה.
שלומי עמר: מה שצריך לעשות, ואנחנו עושים את זה בכל מיני מקומות, בטבריה, שיש לנו אחראים שם על כל המתנס"ים בעיר, זה הקמת מועדוניות, אבל מועדוניות בצורה יותר גדולה, היקפית ואנחנו לא בכל מקום זוכים לשיתוף פעולה עם הרווחה.
שלומי עמר: הקמנו עכשיו גם מועדונית כזאת לעולים מאתיופיה בירושלים, בתלפיות.
שלומי עמר: היא נקראת מועדונית 'לחינוך ורווחה משלימים'.
שלומי עמר: בעצם מה הפתרונות של הדברים האלה?
שלומי עמר: יש פה ושם, אבל את הפתרון הזה צריך לעשות בצורה גורפת.
שלומי עמר: פשוט.
שלומי עמר: הילדים אחרי בית הספר מגיעים למקומות כמו מתנ"סים, יכולים להיות בתי ספר.
שלומי עמר: יש מבנים.
שלומי עמר: אני יכול להעיד שיש מבנים.
שלומי עמר: גופים שמוכנים לתרום אוכל, יש.
שלומי עמר: אני כבר אומר גם לכם, אנחנו עובדים עם 'מאיר פנים', יש גוף חדש בשם שח"ק.
שלומי עמר: יש המון תורמים שעושים את זה.
שלומי עמר: יש בנות שירות לאומי.
שלומי עמר: אני חושב ששמענו שגם מקצצים עוד פעם בשירות הלאומי, זו גם אחת מהבעיות שעושים, אבל עקרונית יש בנות שירות לאומי.
שלומי עמר: אפשר לתת מסגרות לילדים האלה, לפחות עד השעה שמונה.
שלומי עמר: אני מבטיח לכם, אני עובד איתם כבר כמה שנים, ילד שקיבל ארוחת צהריים מסודרת, חמה, בשרית, ארוחת צהריים וקיבל אחר כך פעילות ושיעורי בית וחוגים, אז הוא מגיע קודם כל רגוע לבית, זה כבר עשה את שלו.
שלומי עמר: זה הפתרון של כל הדברים האלה.
שלומי עמר: לא צריך להוציא את הילד וכל הבעיות, ולהורה אחר כך זה הרבה יותר קל.
שלומי עמר: אז ארוחת ערב, גם אם היא יותר קלה, למרות שאפשר למצוא גם סנדוויצ'ים לארוחת ערב, יש פתרונות.
שלומי עמר: לא צריך להגיע לכל הדברים האלה, להוציא את הילדים בכוח.
שלומי עמר: אני, כפסיכולוג במקצוע, יודע את המשבר שהילדים עוברים.
שלומי עמר: בתי הילדים עושים את המקסימום, ממש עושים עבודה יפה, ויש בתי ילדים שהילדים מגיעים לשם בגיל 4.
שלומי עמר: בעפולה עלית ראיתי עכשיו ילדה בגיל 4 מגיעה לשם, והילדה רק בוכה 'אמא, אמא' כל היום.
שלומי עמר: מה היא מבינה על תהליכים חברתיים?
מרינה סולודקין: עוד פעם, אדוני, מה השם של הארגון שלך?
שלומי עמר: רשת מוסדות 'פאני קפלן' בישראל.
שלומי עמר: יש גם בבאר שבע.
שלומי עמר: יש בכל הארץ.
שלומי עמר: זה הפתרון.
שלומי עמר: אני אומר לכם את זה מתוך ניסיון, ואפשר, ורואים את ההבדל, ורואים הבדל בין ילד שעבר את המסלול של מועדונית לילד שמסתובב ברחובות.
מרינה סולודקין: זה אחד הפתרונות שצריכים לקחת בחשבון, כשמחליטים---
שלומי עמר: התנאי הוא גם, בנוסף, שצריך, במקביל, בתוך המתנ"ס, לא צריך להרחיק, לעשות סדנאות.
שלומי עמר: לא צריך להביא אותם למבנים או למוסדות סגורים, או לא יודע מה.
שלומי עמר: להורים אפשר לעשות בתוך המתנ"ס, איפה שהילדים, סדנאות לאמהות, בצורה פתוחה, חינם.
שלומי עמר: לא צריך להוציא אותם לשבועיים, גם מרצונם או שלא ברצונם.
שלומי עמר: יש מבנים בארץ שרובם, לצערי, ריקים.
שלומי עמר: אפשר אחרי צהריים להעביר את זה ואני מזמין את מחלקת הרווחה להשתמש בכל המבנים שלנו, פתוח, בחינם, תיכנסו, תשבו, תעבירו את הסדנאות.
שלומי עמר: לא צריך להוציא את האמא אפילו, ואת הילד.
רעיה ריגר: אני גם חושבת שיש פתרונות ויושבת פה גב' שרה כהן, ויש לנו פרויקט ממש שמצליח, פרויקט משפחה תומכת, ואנחנו עובדים ביחד עם משרד הקליטה ומשרד הרווחה, קציני מבחן שמשפחות שהילדים שלהם עברו על החוק, ואנחנו עובדים שנתיים ועובדים ממש בסדר, אבל כששני הצדדים עובדים בשיתוף פעולה עם הארגונים שמטפלים בעולים.
רעיה ריגר: 'במשפחה תומכת', יש הצלחה די גדולה.
יולי יואל אדלשטיין: קודם כל, אני מברך אותך על הדיון החשוב הזה וכולנו באמת מקבלים את הפניות האלה לאורך שנים, לצערי הרב.
יולי יואל אדלשטיין: אי אפשר לומר ששומעים פה דברים חדשים.
יולי יואל אדלשטיין: אני שתקתי עד עכשיו בדיון ותמיד לא נעים לי, כי ברור שיושבים עובדי מדינה ופתאום עליהם נשפכים דברים אבל אני הייתי פשוט פונה לכל האנשים שדיברו כאן עד עכשיו, גם נציגת איגוד העובדים הסוציאליים, עם כושר רטורי מרשים, גם נציגי משרד הרווחה והייתי אומר כך, כפי שאמר פה האדון ממוסדות 'פאני קפלן', אני מציע פשוט את אותו דפוס.
יולי יואל אדלשטיין: אתם צריכים לראות את כל הפעילות שאתם עושים כפעילות של לפני, כי ברגע שעובדת סוציאלית כתבה משהו ושלחה לאנשהו, זהו, זה הסוף.
יולי יואל אדלשטיין: כי עם כל הכבוד למינוי עורך דין על ידי בית משפט, הוא לא יתמודד עם עורך דין, כפי שאמרה מור, עם עורך דין שמקבל תשלום טוב ואולי עורך דין מהשורה הראשונה בעיר.
יולי יואל אדלשטיין: עם כל הכבוד, אנחנו כולנו בפרקטיקה ולא בהצהרות, לא סנגוריה ציבורית תתמודד עם רם כספי בבית משפט, עם כל הכבוד.
יולי יואל אדלשטיין: בסדר, אני מבין את הגישה המקצועית 'כל עורכי הדין טובים', ברור לגמרי.
ליאורה אברמוביץ: מתוך ניסיון בתיקים, זה לא כך.
ליאורה אברמוביץ: עורכי הדין מייצגים, תאמין לי, כראוי את המשפחות.
יולי יואל אדלשטיין: גם השופטים, עם כל הכבוד שאני רוחש לשופטי ישראל, אני תמיד זוכר שיש לי שכנה שהיא סופרת ועיתונאית וממשפחה מאוד אמידה והם עלו מארצות הברית, ותמיד היא היתה מקפידה לומר שכל פעם כשאני נכנסת למכולת ומדברת עם מישהו, אני רוצה להתחיל את השיחה מן המשפט הקובע 'אני הרבה יותר חכמה ממה שאני נשמעת לכם'.
יולי יואל אדלשטיין: וזה כלל, כשעומד עולה חדש לפני שופט, זה הכלל, הוא לא עושה רושם טוב.
יולי יואל אדלשטיין: עניין של יחס והוא טבעי, אני לא מאשים את אף אחד.
יולי יואל אדלשטיין: בזמנו עיתונאית מאחד העיתונים הגדולים שאלה אותי, בסיבוב קודם כשזעקנו על כמה מקרים כאלה, של כביכול אלימות במשפחה והוצאת הילדים, אמרה לי 'מה? יולי, עזוב, אתה לא דמגוג, מה אתה רוצה לומר, שיש יחס שונה אם אני מגיעה עם הילדה שלי (היתה לה ילדה בגיל ההתבגרות) לרופא, או ההורים שלך מגיעים לרופא?
יולי יואל אדלשטיין: עם אותם סימנים יש יחס שונה?
יולי יואל אדלשטיין: ' אמרתי לה, 'את יודעת, את פשוט לא מסוגלת להבין.
יולי יואל אדלשטיין: כשאת מגיעה ויש סימנים על הידיים, או הרגליים של הילדה ושואלים אותך, גברת, מה זה?
יולי יואל אדלשטיין: ואת אומרת 'הילדה החליקה כששיחקה כדורסל', אז בזה נגמר הסיפור, כי את לא חשודה מלכתחילה'.
יולי יואל אדלשטיין: כשעולה חדשה אומרת, אז זה יהיה 'סליחה, לא, יודע, מה, זה', אז זהו, אז אחר כך מתחיל להתגלגל הסיפור.
יולי יואל אדלשטיין: כל ההקדמה הארוכה הזאת, רק דבר אחד, תמיד לזכור שיד קלה על ההדק כאן יכולה באמת להרוג.
יולי יואל אדלשטיין: כי אחר כך מנהלת הרווחה שכפי שהוא אומר, לא ראתה אף פעם את המשפחה, והשופטים עם כל הכבוד, ויש כבוד שאני רוחש לשופטים, ואחר כך ערעורים למיניהם, דרך חזרה כבר לא תהיה.
יולי יואל אדלשטיין: פשוט לנסות להבין את זה.
יולי יואל אדלשטיין: אני חוזר ואומר, אנחנו נתקלים בזה יום יום, ואותם סיפורי סבתא לא במובן של סיפורי סבתא, כשניגשת גברת אקדמאית, לבושה יפה ואומרת 'מה רע בי?
יולי יואל אדלשטיין: למה אני לא יכולה לגדל?
יולי יואל אדלשטיין: ' הרי ברור שאתם לא באים למשפחה נורמטיבית, ברור שיש איזה שהיא בעיה.
יולי יואל אדלשטיין: אז למה לא קודמים קודם כל הסבים והסבתות?
ליאורה אברמוביץ: קודמים.
יולי יואל אדלשטיין: אז ברמת הפרקטיקה, לא.
יולי יואל אדלשטיין: נכון, ענית יפה מאוד.
יולי יואל אדלשטיין: אין קריטריונים שונים לעולים חדשים.
יולי יואל אדלשטיין: אנחנו במדינה דמוקרטית, אני גאה בה, אין קריטריונים שונים.
יולי יואל אדלשטיין: ברמת הפרקטיקה, הם לא קודמים.
יולי יואל אדלשטיין: ברמת הפרקטיקה.
יולי יואל אדלשטיין: אתם יודעים מה?
יולי יואל אדלשטיין: אם אני אטעה, אני אתנצל פה בפני עשרה פרוטוקולים.
יולי יואל אדלשטיין: אבל ברמת הפרקטיקה הם מגיעים אלינו, כי אנחנו דוברים את השפה שלהם, מה נעשה?
יולי יואל אדלשטיין: כמו שלגברת מגיעים עולים מקרב עולי אתיופיה ואלינו פחות, כי היא דוברת את השפה שלהם.
יולי יואל אדלשטיין: זה המצב.
יולי יואל אדלשטיין: אז רק בקשה אחת, לראות שלפני שחותמים על נייר הכי פשוט והכי ראשוני.
יולי יואל אדלשטיין: : אני מצטרף לכיוון של הבנת הבעיה עם העולים ואנחנו, כעולים לשעבר, וכמלווים שלהם עד היום, באמת בגישה של הבנת הבעיות שלהם.
יולי יואל אדלשטיין: אם אנחנו מדברים פה כרגע על עובדות שמגיעות, או על תלונות שמגיעות אלינו, כאיש מקצוע הייתי מסתכל על זה הרבה פעמים, אולי צריך להסתכל בזכוכית מגדלת האם הבעיה היא בעיית תקשורת או בעיה של אינטרסים שלפעמים לא מגיעים גם לבתי משפט, אז מגיעים לכנסת, שאנחנו נעזור להם, מעבר לחוק ומעבר לבתי המשפט.
יולי יואל אדלשטיין: זה לגיטימי שייפנו אלינו, כי בשביל זה אנחנו קיימים פה, אבל הרבה פעמים אנחנו מגלים שהנוקשות בתקשורת, או חוסר הבנה של אותם עולים שמגיעים לאותן בעיות היא היוצרת את הבעיה ואנחנו מקבלים פה תמונות, או פניות של נושאים שאם למשל היו מבינים טיפה את המנטליות של אותו עולה, אולי אם ישב שם איזה עולה מאותה מדינה, הן מאתיופיה, הן מברית המועצות והן מארצות הברית, לא משנה מה, אולי היתה להם בעיה פחות חמורה.
יולי יואל אדלשטיין: אנחנו זועקים על זה פה, על מצב שיתגברו את המערכות גם בדוברי שפות וזו בעיה שאנחנו כל הזמן מתלוננים על זה, כי יש פה מערכות שלמות ש"הקליינטים" שלהם הם עולים חדשים ואין שם כמעט דוברים בשפה שלהם.
יולי יואל אדלשטיין: התקשורת עם העולים היא הבעיה, הן במובן של הבנה והן במובן של מנטליות.
יולי יואל אדלשטיין: אם מגיע באמת יהודי או יהודיה מאתיופיה שמציגה או רוצה להציג את הבעיה שלה, ובכלל מסתכלים עליה מלמעלה, ולא מבינים מה היא רוצה ואחר כך מגיעים למסקנות מוטעות.
אנניה אנדשאו: הם יודעים, הם מניחים שהם יודעים מה המצב של ההורים.
אנניה אנדשאו: : אני חי בעולם הזה, השופט הוא בן אדם.
אנניה אנדשאו: השופט הוא לא מלאך שמסתכל מה קורה מתחת לאדמה.
אנניה אנדשאו: מביאים לו תסקיר, פקיד בית המשפט שמביא לו חוות דעת נכונה, אז הוא פוסק.
אנניה אנדשאו: אני רוצה להרחיב את זה מעבר לאימוץ המקורי פה, קיבלנו פה גם פניות והיה לנו פה מקרה שטיפלנו אפילו בישיבה פתוחה פה, על מקרה של אימוץ של ילדה שהגיעה מברית המועצות.
אנניה אנדשאו: היה לנו סיפור עם זה, והסיפור הזה הפך לאיזה מקרה של חוסר רגישות והבנת הבעיות שיש גם בין מדינות.
אנניה אנדשאו: באיזה מובן?
אנניה אנדשאו: הגיעה לפה איזה ילדה, וזה סיפור ידוע, מבילורוסיה.
אנניה אנדשאו: ילדה שמישהי אימצה פה בארץ ופה בארץ הרשויות דרשו ממנה מסמכים כאלה להציג, שזה בלתי אפשרי.
אנניה אנדשאו: רבותיי, תבינו, על פניו, על פי המסמכים, נראה שזו לא ילדה שהוברחה משם, ילדה שהביאו אותה, הצילו אותה.
אנניה אנדשאו: ילדה יהודייה שהצילו אותה.
אנניה אנדשאו: הביאו אותה לארץ והרשויות פה דורשות, בשביל לתת למשפחה ישראלית פה לאמץ, מסמכים שהם לא הגיוניים.
אנניה אנדשאו: גם השופט הרבה פעמים כשמגיש לו משרד הרווחה את הדרישות, השופט אומר 'תתאמצו, תעשו מה שמשרד הרווחה דורש', אבל, רבותיי, גם משרד הרווחה צריך להפעיל שיקול דעת מה לבקש מבן אדם שלא יכול להמציא מסמכים כאלה.
אנניה אנדשאו: לפעמים זה כתוב בחוק, אני מכיר את החוק, אבל לא עובדים תמיד על פי מה שכתוב בשפה היבשה, יש גם את הלפנים משורת הדין ואת ההבנה.
אנניה אנדשאו: וזו הבעיה שנפוצה הרבה עם העולים.
אנניה אנדשאו: לתושב הארץ גם יש בעיות בנושאים של אימוץ וגם לו יש בעיות עם הרשויות, אבל עם העולים זה פי כמה וכמה יותר.
מוריה בקשי: אני ממחלקת חקיקה במשרד המשפטים.
מוריה בקשי: אני אומרת מראש שאני לא באה מהתחום הטיפולי וגם לא מכירה את המקרים בשטח, כי אני לא ממשרד הרווחה, אבל אני כן רוצה לציין כמה תהליכים, גם בתחום החקיקה וגם נלווים, שנעשו בשנים האחרונות ואני מקווה שהם יושלמו, כי חלקם עוד בדרך.
מוריה בקשי: הדבר הראשון זה באמת חוק השמה חוץ ביתית, שזה חוק שיסודו בוועדת רוט-לוי, ועדת משנה שישבה תחת הוועדה לזכויות הילד, בראשות השופטת רוט-לוי, שכתבה חוק שכולל הרבה מאוד סעיפים מפורטים והחוק הזה עבר איזה שהוא עיבוד לקראת חקיקה שאני מאוד מאוד מקווה שתתקבל, כאשר מאוד בלט לי בדיון כמה סעיפים שאנחנו נתנו להם דגש במהלך החקיקה הזאת, שמתייחסים לנושא של קבלת מידע ושיתוף של הורים ובני משפחה, בשפתם, נושא של רגישות תרבותית ואגב, גם גיאוגרפית.
מוריה בקשי: כלומר, ככל האפשר לא לשים ילד במרחקים גדולים מדי, כדי לאפשר את התקשורת, במידה והיא אפשרית, והכלל העקרוני שבו פותח החוק, שההוצאה מהבית היא מוצא אחרון, אחרי שנעשו ניסיונות ונבדקה אפשרות להשאיר את הילדים בתוך הבית.
מוריה בקשי: האופציה הראשונה, צריך לבדוק במדרג ההשמה, כאשר כבר מחליטים על השמה, יש שם השמה בקרב בני המשפחה.
מוריה בקשי: החוק עדיין לא הוגש.
מוריה בקשי: שר הרווחה אמור להגיש אותו, אבל הוא ממש נמצא, מבחינת נוסח, הוא מוכן.
מוריה בקשי: אני מאוד מקווה ואני יודעת שהשר הרצוג מתכוון ללכת עם זה.
מוריה בקשי: ככה הוא לפחות מסר לנו.
מרינה סולודקין: אז לא היתה קריאה ראשונה.
מוריה בקשי: לא, הוא עדיין לא הוגש כהצעת חוק ממשלתית.
אורנה הירשפלד: אבל היו שותפים לחקיקה הזאת גם משרד הרווחה.
אורנה הירשפלד: כלומר, יש הסכמה של אנשי המקצוע לכל ה---
מוריה בקשי: זה היה עם המועצה לשלום הילד וגופים מבחוץ, יחד עם משרד המשפטים ומשרד הרווחה ביחד.
מרינה סולודקין: מצוין, אבל על ועדת רוט-לוי אני שומעת כמה שנים וחוק עדיין אין.
מרינה סולודקין: בכנסת ה-17 אנחנו יושבים שנה וחצי, רוט-לוי היה בכנסת ה-16, אז קודם כל אנחנו גם נבקש משר הרווחה לקדם את החקיקה.
מוריה בקשי: מאוד בלט לי בדיון כמה חשוב הנושא, למשל של קבלת מידע, שלפעמים זה בעצמו יוצר את כל הצרות, כשאנשים לא מקבלים מידע.
שלומי עמיר: השאלה אם בחוק אתם חושבים על איזה שהיא העדפה מתקנת שאנחנו כל הזמן מדברים עליה, כלפי אותן אוכלוסיות בעייתיות?
מוריה בקשי: בהחלט.
מוריה בקשי: בהרבה סעיפים אתה תראה את הרגישות התרבותית.
מוריה בקשי: אין פה עניין של העדפה, אלא יש פה עניין של לשים לב ולהיות רגישים.
מרינה סולודקין: אז אנחנו גם נעשה הסתייגויות.
מוריה בקשי: מאה אחוז, אני מציעה באמת שתקבלו ותראו אם חסר משהו, זה בדיוק הזמן.
מוריה בקשי: אני כן רוצה להגיד שכבר בדרך, לפני החקיקה הזאת, אני חושבת שנעשו כמה תהליכים ויש עוד הרבה מה לעשות, למשל הנושא של עם הפנים לקהילה וועדה של הסטת תקציבים מהשמה חוץ-ביתית יותר לחיזוק הטיפול בקהילה, הנושא של ועדת גילת של השתתפות הורים וידידים קרובים גם, להרחיב את המעגל, וזה , אגב, עמותות יכולות גם להיות.
מרינה סולודקין: ועדת גילת זה על בשרנו.
מרינה סולודקין: את לא יודעת מה היה בזמן ועדת גילת.
מוריה בקשי: אני רק אומרת את זה ואלה דברים שעדיין יש הרבה מאוד מה לעשות.
מוריה בקשי: נושא נוסף שרציתי לציין זה העניין של הייצוג המשפטי.
מוריה בקשי: הסיוע המשפטי, שהוא חלק ממשרד המשפטים, מפרש בהרחבה את החוק ובשנים האחרונות הוא נותן סיוע משפטי בכל הליכי חוק הנוער להורים שפונים אליו.
מוריה בקשי: נמסר לי עכשיו, דיברתי עם ראש הסיוע המשפטי כדי לשאול - יש כמה מאות תיקים בשנה.
מוריה בקשי: זה משהו שהוא תהליך של השנים האחרונות ובהחלט גופים שצריכים, או אנשים פרטיים, בהחלט יכולים לפנות.
מוריה בקשי: נושא נוסף זה הנושא של אפוטרופסות.
מוריה בקשי: היה תיקון בחוק שאמר שכאשר ממנים אפוטרופוס, יש קודם כל לבדוק את האפשרויות מקרב בני המשפחה.
מרינה סולודקין: לפני חמישים שנה היו צריכים, אבל רק עכשיו, בסדר.
מוריה בקשי: אני מסכימה איתך לגמרי, אבל האמת היא שגם ההיסטוריה של מדינת ישראל, כולנו יודעים, התחילה מאיזה דגש על פנימיות ופחות רגישות תרבותית וכולם כור היתוך אחד, ואני חושבת שבשנים האחרונות, אני באה מהתחום המשפטי אבל אני כן מלווה בשנים האחרונות את משרד הרווחה, נדמה לי שהרגישות התרבותית הולכת וגדלה.
מוריה בקשי: יש עוד מה לעשות, אבל יש פה איזה שהוא צעד משמעותי מאוד.
שרה כהן: אני מנהלת שירותי הרווחה במשרד הקליטה.
שרה כהן: אני חושבת שאין רק פתרון אחד.
שרה כהן: אנחנו מדברים כאן על שורה של צעדים שאני חושבת שצריכים להיעשות במספר מקומות וממה שאני רואה, לדוגמה, מהניסיון שלי בעבודה מול משרד הרווחה, אז העיבוי של אנשי מקצוע שהם דוברי שפה, כחלק מתוך מערכת השירותים האוניברסלית והגדלה של מספר משפחות האומנה שהם מקרב יוצאי הקהיליות השונות, הם חלק מתהליך.
שרה כהן: אני יודעת שיצאו כמה וכמה קריאות.
שרה כהן: זאת אומרת, הנקודה היא כאן שמשפחות, גם מקרב אוכלוסיות העולים, צריכות לרצות בכך וצריכות לבוא ולהגיד 'רוצות אנו'.
שרה כהן: זאת אומרת, אם תבואנה גם המשפחות של העולים עצמם וירצו גם הן ליטול חלק, אז עדיין יהיו משפחות שהן רק מקרב האוכלוסיות הוותיקות.
מרינה סולודקין: אנחנו נפנה לתקשורת בשפה הרוסית, אבל צריכים לתת לי מינימום---
שרה כהן: אני רוצה להוסיף עוד רכיב אחד.
שרה כהן: מהמקום שלנו, לפחות ממה שראינו במשרד הקליטה, חלק ניכר כרגע, מתוך התוכניות שאנחנו פיתחנו, נותנות רכיב מובנה למקום של עבודה עם ההורים העולים ועל בסיס גיוס של כוחות שבאים מתוך ארגונים שבאו מקרב קהיליות העולים.
שרה כהן: אני חושבת שמה שהם יכולים לתת לתוך התהליך הוא משהו שלא יסולא בפז.
שרה כהן: הנקודה היא כאן שצריך לעשות את זה ביחד.
שרה כהן: זאת אומרת, יחד עם ארגונים.
שרה כהן: יש כאן לפחות שני ארגונים שאני עושה איתם תוכניות שהן תוכניות משותפות, כי ברור לי שהערך המוסף שלהם בתהליך הוא ערך בהחלט משמעותי, אבל חשוב לבוא ולהגיד שזה בהחלט מהלך שצריך ליצור אותו בעבודה משותפת.
שרה כהן: גם הארגונים עצמם צריכים גם לדעת לקבל גם את המסרים המקצועיים שמגיעים מאנשי המקצוע, וגם לשנות הם עצמם תהליכים על בסיס, שוב, איזה שהוא תהליך של עבודה משותפת.
שרה כהן: התוכנית שאנחנו עושים עם גב' רעיה ריגר ועם פורום הורים עולים הוא תהליך שנבנה פיסה אחר פיסה, יחד עם שרות מבחן לנוער, הוא תהליך שמבחינתנו מכוון לעבודה עם הורים עולים.
שרה כהן: זה ברור שגב' רעיה ריגר והצוות שלה מביאים רכיבים שלמערכת הממשלתית הם לא קיימים, אבל התהליך הוא תהליך שגם מביא לאיזה שהוא סוג של שינוי בתוך המערכת הממשלתית, אבל גם מביא לשינוי בתוך הארגון עצמו.
שרה כהן: הערך המוסף הוא בסך הכול כאן מאוד ברור.
שרה כהן: אחרי עבודה עם הורים בכמה מקומות ואחרי הטסטינג הראשון, אנחנו כרגע רוצים גם להרחיב את התוכנית כי אנחנו רואים שהיא מניבה תוצרים.
שרה כהן: אני חושבת שאותו תהליך גם נכון לעשות יחד עם שירותי הרווחה בכל מה שקשור לנושא של עבודה גם במשפחות אומנה.
שרה כהן: נראה לי שכרגע הנסיבות של העבודה ביישום של ועדת שמידט, שאני גם נציגת המשרד, כחלק ממטה היישום, וגם בעקבות התהליך של 'עם הפנים לקהילה' וכל העבודה כרגע של ספר הפרויקטים של ועדת שמידט, היא על בסיס של תובנות של 'עם הפנים לקהילה'.
שרה כהן: אני חושבת שזה המקום אולי כרגע כן להכניס גם את המרכיבים האלה.
שרה כהן: שוב, זאת עבודה שנעשית בהדדיות.
שרה כהן: זאת אומרת, אם זה לא יבוא מתוך הרצון של אוכלוסיית אנשי מקצוע מקרב העולים וארגונים מקרב העולים לרצות ליטול חלק ולהבין שבתהליך הזה יש עבודה שהיא עבודה משותפת ולטנגו צריך לשניים, אז רק במקרים האלה התהליכים לדעתי ישאו פרי.
שרה כהן: : מתוך ההסבר שלך אני יכול להבין, אם לעולה יש בעיה בתחום שכרגע אנחנו מדברים עליה, והוא פונה למשרד הרווחה והוא לא מתקשר עם משרד הרווחה, כי אין לו שפה ואין לו תקשורת, האם יש לכם מנגנון שבניתם במשרד הקליטה, לאור הניסיון של עשרות שנים, איך לעבוד עם אותן בעיות, באמצעות
שרה כהן: כם אולי, באמצעות אותם ארגונים שמצדי שתפעילו אותם, אבל שיידע העולה שאם הוא בא למשרד הרווחה ויש בעיה, הוא יכול מיד להרים טלפון ולהגיד 'יש לי בעיה, תעזרו לי, כי אני לא מתַקשר איתם' ואני לא רואה את המנגנון הזה שקיים.
שרה כהן: שרה כהן אני חושבת שזה קיים בחלק מהמקומות ולא בכל מקום.
שרה כהן: : אולי זה צריך לבוא מלמעלה, לא כל מחוז יחליט לבד.
שרה כהן: בעבודה השוטפת שלו' משרד הקליטה מחזיק אנשי מקצוע במידה יחסית מאוד קטנה שהם דוברי שפה .
שרה כהן: באותם מקומות שהמקרים מגיעים אלינו למערכת שלנו, יש את העירוב של העובדים הסוציאליים של משרד הקליטה שהם דוברי שפה בעבודה מול השירותים האחרים.
שרה כהן: יש בהחלט נושאים.
שרה כהן: כיוון שהמשרד שלנו הוא לא משרד שמעסיק את העובדים הסוציאליים בפרישה שהיא פרישה רחבה, בתוקף חוק---
מרינה סולודקין: וחבל מאוד.
שרה כהן: אנחנו רואים את עצמנו כמערכת שעובדת בהשלמה להשלמות השירותים האחרות.
שרה כהן: אנחנו לא באים במקומם ומהמקום שלנו מה שאנחנו מנסים להביא זה את הערך המוסף של הגישה שהיא רגישת התרבות וגיוס כוחות מתוך הקהילה.
שרה כהן: : סליחה, אם אנשי המקצוע היו יודעים אצלם שמגיע עולה ויש להם בעיה עם העולה והם יודעים ישר לפנות אליכם איפה שהוא, אז זה היה פותר בעיה.
מרינה סולודקין: לא יודעים אלה ולא יודעים אחרים וכל התהליכים בבתי משפט---
שרה כהן: אני לא חושבת שאפשר להגיד באופן גורף שהוא נופל בין הכיסאות.
שרה כהן: : שהיא לא תבין שאתם לא עושים, אני אומר שאפשר לשפר את זה, אגב, בלי תקציבים ובלי כלום, זה עניין של חשיבה איך לעשות את זה שגם להם יהיה יותר קל לתקשר עם העולה ואתם, כמשרד ייעודי לדבר הזה, תוכלו לעזור.
שרה כהן: שרה כהן: במרבית השירותים כרגע שאנחנו עובדים מול משרד הרווחה, יש נכונות ויש תהליך של שיתוף פעולה בכל הדברים האלה.
מרינה סולודקין: גב' שרה כהן, עם נכונות לא יכולנו לשבת כאן.
שרה כהן: אנחנו רואים בחלק ניכר מהעבודה תוצרים והישגים.
שרה כהן: היום למשל באנו מישיבה משותפת עם מר רומן שניידר ועם השירות לנערה במשרד הרווחה בנושא של נערות עולות.
שרה כהן: זה אפשרי, זה מחייב עבודה שהיא עבודה של יצירת שותפויות.
שרה כהן: : מצוין
שלווה לייבוביץ: ארבע נקודות קצרות; אחת, אנחנו מתקשים בגיוס משפחות אומנה לעולי חבר העמים.
שלווה לייבוביץ: אני חושבת שזה משהו שלא היה מקובל בחבר העמים.
מרינה סולודקין: זה את חושבת, אבל זה פרנסה גם לישראלים.
שלווה לייבוביץ: לא, משפחות האומנה הן מתנדבות והן מקבלות רק החזרי הוצאות.
שלווה לייבוביץ: תסתכלי בחוק הביטוח הלאומי, זה כתוב במפורש וזה ממש לא תפיסה---
מרינה סולודקין: תני לנו כתובת למי לפנות, אלה שמוכנים, בסדר?
שלווה לייבוביץ: כן, אני אשאיר.
שלווה לייבוביץ: הנושא השני זה התהליך שבעצם כשמקבלים החלטה על הוצאת ילדים מהבית היום זה דרך ועדות החלטה.
מרינה סולודקין: זה אנחנו עשינו, זה לא מישהו אחר.
מרינה סולודקין: אתם הוצאתם ילדים בלי ועדות החלטה.
ליאורה אברמוביץ: תמיד היו ותמיד יהיו.
שלווה לייבוביץ: אנחנו מדברים על ההליך הרגיל.
שלווה לייבוביץ: יש בעולם הליך אחר שנקרא קד"ם (קבוצות דיון משפחתיות).
שלווה לייבוביץ: אני לא יודעת מי מכיר את זה.
ליאורה אברמוביץ: אני מכירה את זה.
ליאורה אברמוביץ: אנחנו עובדים עם שירות מבחן לנוער.
שלווה לייבוביץ: אני חושבת שצריך לחשוב, לאור מה שעלה פה, את התפיסה הזאת.
שלווה לייבוביץ: אני חושבת שצריך לשקול ולחשוב ביחד איך מקדמים את הנושא של קד"ם, כי המערכת שתטפל באותם ילדים שעובדים סוציאליים חושבים שישנם קשיים, שהדיון יתקיים לא בוועדת החלטה, אלא בהליך של קד"ם.
שלווה לייבוביץ: אני חושבת שמבחינה זאת חלק מהבעיות שהועלו פה יבואו לידי פתרון, לפחות לעניות דעתי.
שלווה לייבוביץ: צריך כמובן לעבד את זה ולחשוב על זה ביחד, אבל נראה לי שזה משהו שיכול לקדם אותנו בכברת דרך.
שלווה לייבוביץ: כי זו בעצם המשפחה המורחבת והגורמים שקרובים למשפחה שידונו וייקחו גם אחריות על התהליך, כשאנשי המקצוע רק מעלים את הקשיים, את החששות, את הדאגות ואני חושבת שסך הכול מחקרים בעולם הוכיחו, לגבי אוכלוסיות של מהגרים, שזו תשובה די טובה להליך הזה.
שלווה לייבוביץ: זאת ההצעה שלי.
שלווה לייבוביץ: אני גם מאוד הייתי שמחה אם הוועדה היתה מבקרת ב'שבתאי לוי' להכיר את המקום, וגם באומנה.
שלווה לייבוביץ: מאוד חשוב לי שאתם תכירו את הנפשות הפועלות ואת המסגרות שלנו שנמצאות ואת ההתמודדות היומיומית שהיא באמת לא פשוטה.
שלווה לייבוביץ: אני בטוחה שאם יהיו גם ביקורים, גם התקשורת ההדדית תהיה קצת יותר פתוחה וקונסטרוקטיבית למען האוכלוסייה שאנחנו מטפלים בה.
סימונה ספניב: בהמשך למה ששרה אמרה, אנחנו היינו היום באמת בישיבה משותפת ואני רואה את זה כמודל מאוד מאוד מוצלח בעבודה עם משפחות עולים.
סימונה ספניב: מה שאני רואה, אני הייתי עובדת סוציאלית בעיריית בת-ים שנתיים, והרווחה, איך שהיא עובדת עכשיו, מאבדת מאוד אמון אצל האנשים ועד שזה לא מגיע למקרה שילד כבר נפלט לרחוב והוא לא מוצא את האבא ואת האמא ובאמת הדרך היחידה שלו היא לפנימייה והמשפחה מתפרקת עוד יותר ואי אפשר לדבר פה על שום דבר, לא כהצלחה של העלייה, לא כהצלחה של המשפחה, כי כל סיפור שיש פה, זה טראומה רצינית.
סימונה ספניב: אפילו אם הילדים יחזרו הביתה, מדובר פה על משהו שמאוד מאוד קשה לשקם.
סימונה ספניב: אז יש פה עמותות, יש פה את משרד הקליטה שיש שם צוות עובדים מאוד מאוד מוכשר ועובד.
סימונה ספניב: אנחנו באמת קוראים בפורום המשותף שלנו, את האנשים שניגשים, וטוב שהם ניגשים, את אותן משפחות לא דוברי רוסית, לא דוברי אמהרית, אלא בני תרבות.
סימונה ספניב: כי יש משהו שהוא מעבר לשפה, יש משהו שבגלל זה אני חושבת שכל פעם שאתם שואלים 'הגעתם מרוסיה?
סימונה ספניב: ' איפה מרוסיה?
סימונה ספניב: זה מוסקבה, זה באקו, כל משפחה היא מאוד מאוד שונה.
סימונה ספניב: : יש שם קצוות תרבותיים שונים.
סימונה ספניב: הרגישות התרבותית פה היא באמת כלי המשחק, כמובן עם כל המשאבים ועם כל הטיפול שצריך להיות פה, ואז באמת לא נמצא את הסטטיסטיקה שגב' חנה דשבסקי מביאה פה ולא נגיע לאותו מצב, כי טובת הילד האתיופי, הרוסי, זה להיות במשפחה שלו.
מרינה סולודקין: אמרתי לשר הרצוג שכל הילדים צריכים להיות שלו, בגלל שהוא בן של נשיא, הוא חבר כנסת.
זכי חרוב: אני מנהל כללי של עמותה שמטפלת בילדים במסגרת משפחות אומנה.
זכי חרוב: אנחנו דווקא כן פנינו ופרסמנו במקומונים ולא היתה היענות מצד העולים, משפחות העולים, לגייס משפחות אומנה.
זכי חרוב: אין ספק שצריך להיעזר פה בעמותות של עולים שיעזרו לנו לגייס משפחות.
זכי חרוב: אנחנו מאוד מאוד נשמח.
זכי חרוב: חנה דשבסקי: יש בעיה מאוד קשה בחוסר קריטריונים למשפחות אומנה.
זכי חרוב: צריך לזכור שאחוז ניכר מהאוכלוסייה זה משפחות חד הוריות ואתם מנסים להכניס את האנשים כשהם לא נכנסים בדיוק לאותה מסגרת.
שלווה לייבוביץ: גם משפחות חד-הוריות יכולות להיות משפחות אומנה.
שלווה לייבוביץ: זה דבר שמפורסם.
חנה דשבסקי: אני אומרת כדוגמה.
חנה דשבסקי: יש גם קריטריונים כלכליים, יש כל מיני וזה לא בדיוק מסתדר עם---
שלווה לייבוביץ: נכון, כי אנחנו לא רוצים שזו תהיה פרנסה, זו באמת התנדבות.
חנה דשבסקי: מה לעשות, יש הרבה אנשים שמוכנים ויש להם השכלה ויש להם לב, ואין להם דירה משלהם ואוטו משלהם או כסף מספיק.
זכי חרוב: אנחנו לא מחפשים משפחות עשירות, אני מכיר כמה משפחות עולים שאם היו פונים, בהחלט היו מתאימים.
זכי חרוב: יש פה עוד בעיה שלא תמיד ילד עולה רוצה שהוא יטופל אצל משפחת עולים אחרת, כי זה יוצר איזה שהוא קונפליקט.
זכי חרוב: גם את זה צריך לקחת בחשבון.
זכי חרוב: בעניין האתיופי, דיברתי עם כמה עובדים סוציאליים אתיופים, שאמרו לי 'זכי, בשום אופן אל תתעסק עם זה, כי ילד אתיופי שנולד במשפחה אחרת, זה יוצר קונפליקט מאוד מאוד קשה'.
זכי חרוב: צריך לקחת את זה בחשבון.
זכי חרוב: קודם כל, הפרויקט הזה של 'עם הפנים לקהילה' הוריד בצורה מאוד משמעותית את מספר הילדים שמגיעים למסגרת חוץ ביתית.
זכי חרוב: את זה צריך לדעת וזאת מגמה בהחלט חיובית וזה חשוב.
זכי חרוב: הילדים שמגיעים אלינו הם ילדים שאין שם לא סבתא ולא מישהו שהוא קרוב.
זכי חרוב: זה בדרך כלל באמת מצבים מאוד מאוד קשים, לא מצבים שעלו כאן.
זכי חרוב: מצבים מאוד קשים שפתאום האמא נעלמת ומחפשים אותה כמה חודשים, עד שבסוף אנחנו מוצאים אותה.
זכי חרוב: מצבים של הורים שהם במצב אישי מאוד מאוד קשה, לא בגלל שהם עולים.
זכי חרוב: הפתולוגיה והמצב של העולים והמצב הפתולוגי הוא לא בגלל שהם עולים.