GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
מרק בסין: היה פרדוקס, הרי קליטה מתרחשת ברשויות באמצעות משרדים, באמצעות גופים מכובדים שכל אחד עושה את עבודתו, אבל בתוך הרשויות, הנושא של רכזי קליטה, מנהלי מחלקות הקליטה, לא מוסדר עד היום במדינת ישראל.
מרק בסין: אין פונקציה כזאת המחויבת עפ"י חוק או עפ"י תקנות, ברשויות מקומיות הנושא הזה הוא וולונטרי.
מרק בסין: רשות שמעונינת ויכולה, היא ממנה מתקציבה בצורה מלאה את הפונקציה הזאת שמנסה לטפל בנושא של קליטת העלייה.
מרק בסין: למרות שקליטת עלייה זה אחריות ממלכתית באמצעות משרד הקליטה, כמו חינוך ורווחה, בחינוך וברווחה ברשויות חייב להיות אדם שמטפל בזה עפ"י החוק.
מרק בסין: בנושא של הקליטה אין פונקציה כזאת המחויבת עפ"י החוק.
מרק בסין: כאן הבעיה הראשונית.
דפני מושיוב: גם במשרד הבריאות אין פונקציה כזאת.
מרק בסין: נכון, בהחלט האחריות על הרשות בנושא הבריאות למעט תברואה ווטרינריה.
מרק בסין: גם תברואה וגם וטרינר חייבים להיות ברשות.
מרק בסין: בבני-עיש 60 אחוזים מכלל האוכלוסייה זה עולים חדשים, 47 אחוזים זה נוער.
מרק בסין: לפני שנתיים זיהינו שם בעיה של הנשרה ופנינו למשרד הקליטה ואני חייב לציין, משרד הקליטה הרים את הכפפה והשתכנע שקיימת בעיה שעלולה להתרחב ומימן נקודתית פרויקט, אבל הנושא הזה הוא נקודתי.
מרק בסין: הפרויקט הזה מטרתו לזהות את אותם נערים ונערות שנשרו מהמערכת, להחזיר אותם למערכת החינוך והצלחת הפרויקט הזה היא מאה אחוזים, אולי צריך לקחת דוגמה ולהרחיב אותה באיזושהי צורה.
מרק בסין: הבעיה לא נפתרה כי צריך את אותם נערים להשאיר במערכת החינוך ואני לא בטוח שמערכת החינוך היא מענה לנושא הזה.
מיכאל נודלמן: כבר דנו בוועדה למה נושרים הילדים, זה כי אין שפה, אין אולפן, אין שום דבר.
מיכאל נודלמן: כמה זמן ילד יכול להיות מטומטם בכיתה?
מיכאל נודלמן: חודש, חודשיים?
מיכאל נודלמן: מה זה להביא אותו חזרה?
מיכאל נודלמן: הוא צריך ללמוד שפה, אבל אם לא נותנים לו,
מרק בסין: צריך שתהיה לו כתובת למי לפנות במערכת החינוך כדי שהוא לא יחזור לרחוב.
מרק בסין: חייבת להיות כתובת במערכת החינוך.
מרק בסין: הדוגמה של פרויקט משרד הקליטה בבני-עיש אולי זו דוגמה לרשויות אחרות.
מיכאל נודלמן: גב' מושיוב:
דפני מושיוב: אולי נקודה פוזיטיבית, אנחנו כאן בוועדה דנו כמה וכמה פעמים בנושא של הטיפול בעולים, ויכול להיות שאולי הגיע הזמן לא להסתכל על הדברים בצורה מנטלית, לא לפי נושאים וקטגוריות.
מיכאל נודלמן: תאמיני, אנחנו לא רואים בצורה מנטלית.
דפני מושיוב: לא, יכולת לראות את התמונה הכוללת, וכמו שציינה שרה את דוח שמידט, שבדק אמנם את הנושא של ילדים בסיכון אבל עפ"י כל משרדי הממשלה והגורמים הנוגעים בדבר, ונעשתה עבודה מאוד רצינית שם.
דפני מושיוב: יכול להיות שצריך להציע שיהיה סוג של דוח שמידט בנושא תפקודי העלייה במדינת ישראל ויראו את התמונה הכוללת ולא יאספו נתונים באמת רק על ילדים אלא גם יאספו על משפחותיהם ויראו את הקורלציות בין הנושא של תעסוקה ושל שפה ושל חינוך ושל רווחה, של עוני שחלק גדול מהילדים האלה חיים בו.
דפני מושיוב: וגם מקום המגורים, כי אם היום באמת ממשיכים בטייס אוטומטי להגיע בדיוק לשכונות הכי עניות במדינת ישראל, זה לא פלא שכשיוצאים החוצה לרחוב, אז את מי הם פוגשים?
דפני מושיוב: את אותם אנשים שקולטים בצורה הכי חזקה.
מיכאל נודלמן: כי אין במה לעסוק, לא נותנים להם שום עיסוק.
מיכאל נודלמן: אפילו אם היה עוני ולילדים היה במה לעסוק בזמנם הפנוי, אולי זה היה פחות.
דפני מושיוב: בחיפה למשל, בהדר, ישנה אוכלוסייה גדולה מאוד של ילדים עולים, לפני מספר שנים בדקנו ביחד עם שרה, ראינו ילדים שחיים לא עם ההורה הביולוגי שלהם, אלא עם סבא וסבתא או עם קרוב משפחה אחר, והאחוזים הם גדולים.
דפני מושיוב: נעשתה שם עבודה מאוד מעמיקה ומעקב אחר הילדים וראינו שהילדים שגרים בהדר, הם גרים בסמיכות לשוק, הם מחפשים מקום עבודה והתפתחו שם כמה כיוונים מאוד יפים.
דפני מושיוב: אבל אם המגמה היא באמת מגמה, לצערי אני אומרת את זה, פרויקטת במדינת ישראל, אז הם מתחילים בנקודת זמן מסוימת והם מסתיימים בזמן מסוים.
דפני מושיוב: אם המגמה היא מגמת הפרטה, אז גם כאן יש קושי מסוים.
דפני מושיוב: יכול להיות שצריך בין היתר לבוא ולהגיד מי הגורם המסנכרן בין כל משרדי הממשלה, איך הוא עושה את זה בצורה אפקטיבית ואיך אנחנו בודקים במדינת ישראל, כמו שאמר כב' היו"ר, את התוצאות.
דפני מושיוב: אנחנו מדברים הרבה מאוד על תשומות, אין לנו היום את הכלים לדבר על תוצאות.
דפני מושיוב: דוח שמידט הוא דוח מאוד טוב ומקצועי ואולי אפשר ללמוד ממנו לגבי קליטת העלייה.
מיכאל נודלמן: בבקשה, משרד החינוך:
דבורה מרחבי: אני רוצה להגיד כמה דברים, חלקם לא סימפטיים מאוד.
דבורה מרחבי: תקציבי משרד החינוך לילדים בסיכון לא מספיקים לסתום אפילו את האצבע בסכר.
דבורה מרחבי: המצב הוא מאוד מאוד קשה, גם של ילדים ותיקים, ישראל כמו שאני קוראת לה כישראלית, השניה והשלישית והרביעית, ותודה לאל לעולים יש לובי.
דבורה מרחבי: המצב של הילדים בסיכון בקרב העולים, האחוז שלהם הוא באמת גבוה מאוד.
דבורה מרחבי: זה דבר ראשון.
דבורה מרחבי: מצד שני, מנכ"ל המשרד כן נתן עכשיו איזה אקטואר לדבר הזה.
דבורה מרחבי: הוקמה ועדה מאוד רצינית בראשותו של מר מוטי בניהו שמרכז את כל מנהלי אגפי המשרד הרלווים לילדים בסיכון בכלל כשאודי בהט מגף קליטת עלייה, כמובן הוא חלק מהדבר הזה.
דבורה מרחבי: יש תכניות טובות מאוד למניעת נשירה של ילדים.
דבורה מרחבי: אני מסכימה שנשירה של ילדים היא ההתחלה של ההידרדרות והפשע, אין ספק.
דבורה מרחבי: אצל כל הילדים, הן הישרם, הן הוותיקים והן העולים החדשים.
דבורה מרחבי: אנחנו הקצינו יותר קציני ביקור סדיר ייעודיים לעולים עם המנטליות ועם באמת ההבנה התרבותית והגישור הבין תרבותי.
דבורה מרחבי: היום מתוך 400 קציני ביקור סדיר ברחבי הארץ שזה בערך שני שליש ממה שיש צורך בכלל, כ-40 אחוזים הם קציני ביקור סדיר שהם עולים ותיקים ובאמת עושים את הגישור המאוד חשוב הזה בין המשפחות של העולים והילדים לבין בית-הספר.
דבורה מרחבי: יש במחלקה שלנו כמה תכניות למניעת נשירה, מועדוניות משפחתיות, תכנית מלא, תכנית מניפה, תכנית אומץ.
דבורה מרחבי: בכל התכניות של המחלקה שלנו אחוז הילדים העולים הוא הרבה מעבר לפרופורציה שלהם באוכלוסייה, לא בגלל שהעדיפו את העולים, אני רוצה להגיד את זה ממקום יותר כואב, לדוגמה בבית-שמש אם יש על 10 ילדים שזקוקים למועדונית, רק מקום אחד ואני מקבלת את הילד הכי חלש מהמשפחה הכי קשה, הרבה פעמים זה באמת הילד העולה.
דבורה מרחבי: ולכן בכל התכניות שלנו יש כ-25 אחוז עד 40 אחוזים ילדים עולים, שזה בהרבה מעבר לפרופורציה.
דבורה מרחבי: עובדה שבמשרד שלי לא אוהבים לשמוע, אנחנו חסרים משאבים לטיפול בילדים בסיכון.
דבורה מרחבי: ילדים שלא מקבלים חינוך נכון ומצד שני, הורים שלא עובדים איתם במקביל ונכון במשרד העבודה הרווחה, הם ילדים בסיכון ובסופו של דבר הם יעלו למדינה הרבה יותר כסף.
מיכאל נודלמן: אבל אני רוצה לשאול, אלה שאת מסדרת, הם נורמטיביים אחר-כך?
דבורה מרחבי: הם נורמטיביים, הם גומרים בחינות בגרות.
דבורה מרחבי: אני רוצה להגיד את זה יותר בכאב ויותר ברור, יש לנו היום במערכת החינוך הרבה תרופות טובות למחלות מסוימות, אין פתרון לכל, וגם לא לילדים הפרטיים שלי, יש לנו הרבה תרופות במערכת החינוך אבל הם כמו דוגמיות.
דבורה מרחבי: כשאתה הולך לראות מועדונים זה אמנם נראה נהדר, אבל צריך פי 10 מועדוניות מאשר יש, ואין.
דבורה מרחבי: זהו.
מיכאל נודלמן: צריך להשקיע כסף בילדים, אחרי הלימודים, בזמן הלימודים.
מיכאל נודלמן: מדברים אתי בסיסמאות.
מיכאל נודלמן: אני לא מבין איך אפשר לעבוד עם ילדים עם סיסמאות?
דבורה מרחבי: דבר נוסף, אני חושבת שבמקביל צריך לעשות הרבה יותר עבודה ממה שנעשית עד כה עם ההורים.
דבורה מרחבי: אני אומרת את זה גם כעובדת חינוך ואני גם מטפלת משפחתית, עובדת סוצית, לטפל בילדים צעירים ולא לטפל במקביל ולעזור להורים שלהם – זה כמעט כנגד כל הסיכויים.
דבורה מרחבי: משרד העבודה והרווחה צריך פה לחבור עם משרד החינוך ומשרד הבריאות ומשרד הקליטה בתכנית גדולה עם תקציבים גדולים על נוער בסיכון בכלל, על ילדים או בני נוער בסיכון שחלקו, לצערי הלא מבוטל, הוא ילדים עולים.
דבורה מרחבי: גם הילדים הלא עולים בסיכון, אני מוכרחה להגיד את זה, מוזנחים מאוד.
מיכאל נודלמן: אודי יושב כמעט שנה כדי למצוא פתרון לנושא של הנשירה.
מיכאל נודלמן: אני רוצה להגיד לך תודה רבה, יש התקדמות בדברים שאתם עושים.
מיכאל נודלמן: אבל נראה שזה לא מספיק.
מיכאל נודלמן: אודי, בבקשה:
אודי בהט: תודה אדוני היו"ר הן על הרשות והן על הדברים שאמרת.
אודי בהט: היו"ר והוועדה יודעים שאנחנו מאוד מוטרדים מהתופעה ואנחנו לוקחים אותה מאוד ברצינות ואפילו יש מהלך מאוד מרכזי בתחום השפה שהמשרד הציג אותו.
אודי בהט: זה התחיל כבר בתשס"ז וילך ויגבר ויכלול את היסודי ואת החטיבות העליונות ונעשה בשיתוף הפעולה עם צה"ל.
אודי בהט: כמעט כל דבר שנעשה בתחום השפה לגבי העולים, נמצא במהלך אחר לחלוטין ואני מקווה שזה ייתן את אותותיו, הוועדה מכירה את כל הפירוט ולכן אני לא אאריך בזה.
אודי בהט: שיתוף הפעולה בין המשרדים השונים הוא הכרחי ומה שאמרה קודם דפני כאן בקצרה, הוא הכרחי.
אודי בהט: החלו מגעים עכשיו בין מנכ"ל משרד הקליטה, רווחה, חינוך לבין ועדה בין משרדית כהכנה לוועדת שרים בעניינים האלה.
אודי בהט: יש לזה הרבה מאוד טעם.
אודי בהט: דבר נוסף, אנחנו צריכים לעבוד כפול על רקע נתונים מאוד מאוד קשים כבר בהתחלה.
אודי בהט: צריך להבין את העניין, מערכת החינוך מתחילה את פעולתה וגם המנכ"ל פה הסביר לוועדה עם ועדת החינוך, שתי הוועדות ביחד הסבירו את זה בצורה מאוד ברורה.
אודי בהט: נתוני ההגעה הקשים הן של יוצאי אתיופיה והן של חבר העמים מחייבים אותנו לעבודה כפולה.
אודי בהט: בשנה האחרונה אנחנו מקבלים ליווי מאוד מרשים של הוועדה הזאת ואני מקווה שאותותיהן של הפעולות האלה יבואו לידי ביטוי בסופו של דבר.
מיכאל נודלמן: בבקשה מר מהרט.
דוד מהרט: אני חושב שאכן העבודה, כמו שאמרת, זה עניין של מדיניות.
דוד מהרט: אחד הדברים המוזרים במדינה שלנו שנקלטים כ-15 אחוזים מהעולים בעשור האחרון, מה שמאפיין את קליטת העלייה "הסמוך" והאלתור "ויהיה בסדר".
דוד מהרט: המוזר הוא שדווקא מדינה שנבנתה והוקמה על-ידי עולים, בכל זאת בכל פעם שמגיעה עלייה חדשה, כל משרד וכל יחידה מקצים איזושהי נישה מצומצמת, זה יטפל בילדים עד גיל כזה וההוא יטפל בגיל כזה, אני אטפל רק שהילד יעזוב את בית-הספר, אני אחכה בחוץ, אני לא אתעסק אתו כשהוא נמצא בחברה.
דוד מהרט: יש פה לדעתי איזשהו בלגן עם דרך של איזשהו כיוון לעניין של מדיניות.
דוד מהרט: במילה אחת מה זה מדיניות.
דוד מהרט: במדיניות יש מצב מצוי ויש מצב רצוי.
דוד מהרט: צריך להגיד איך אתה עובר ממצב מצוי למצב רצוי.
דוד מהרט: אבל אין למדינה איזושהי תכנית ואתה שמעת פה, כל אחד מטפל בקצה.
דוד מהרט: וכל מי שיש לו רכב יודע שטיפול מונע הרבה יותר זול מטיפול ברכב שכבר התקלקל.
דוד מהרט: אבל כשמדובר בבני-אדם, כל אחד יצטרך לענות, המטופל שלי צריך לענות על הקריטריונים הייחודיים שלי והקריטריונים גם מאוד ברורים.
דוד מהרט: מילה נוספת בנושא של יהודי אתיופיה, אני רוצה להתייחס לתופעה של המות והנוער.
דוד מהרט: אנחנו כקהילה סובלים גם מהניכור של החברה הישרת.
דוד מהרט: בני-הנוער יוצאי אתיופיה ובני המשפחה שלי אומרים לי, מה אתם מצפים מאתנו שיהיה, כאשר אנחנו כמו כל נוער שהולך לדיסקוטק, לא יכולים להיכנס לכל מקום כשהחברה דוחה אותנו, מסננים אותנו.
דוד מהרט: כדי להיכנס למועדון מסוים, צריכים להתקשר לחברים שלנו בני יוצאי אתיופיה שהיו אתנו בצבא, שיעשו לנו פרוטקציה שאנחנו ניכנס מהדלת האחורית.
דוד מהרט: הרי יש פה אנשים שהחברה מנוכרת כלפיהם והאנשים האלה שמרגישים דחויים על-ידי החברה, אחר-כך הולכים לכל מיני מקומות שמרגישים ששם אפשר להיפגש.
מיכאל נודלמן: בשבוע הבא, בוועדה הזאת יהיה דיון בנושא הזה.
דוד מהרט: לכן אני רוצה להגיד, אם לא היתה מדיניות קליטה בתחילת הדרך, עדיין לא מאוחר, גם היום אפשר לעשות שלא משרד כזה יחליט, אלא שממשלת ישראל תגיד שזאת תכנית הקליטה לעלייה גדולה ותוך עשר, עשרים שנים נגיע לזה.
מיכאל נודלמן: אני אמרתי שיהיה דיון פה.
מיכאל נודלמן: אני עוד פעם אומר, יש בישראל כל מיני תנועות נוער, מי אחראי על זה?
מיכאל נודלמן: מי יכול להגיד לי?
מיכאל נודלמן: אני לא בעד שיהיו תנועות נוער נפרדות, אני בעד שהעולים ייכנסו לתנועות הנוער שישנן פה.
מיכאל נודלמן: מי אחראי, אני חושב שזה גם יעזור קצת שיבלו נוער עם נוער ובתנועות נוער יש מדריכים והילדים מטופלים.
מיכאל נודלמן: מי אחראי, מי יכול להגיד לי איך לעשות את זה?
נח גרינבוים: אני יכול לענות בשתי סיבות.
מיכאל נודלמן: שאין כסף לתנועות הנוער.
נח גרינבוים: לא בגלל שאין כסף, אני יכול לענות בכמה היבטים מהסיבה הפשוטה שבקידום נוער ניסינו לפני כמה שנים לעשות פרויקט משותף במימון הביטוח הלאומי לשילוב עולים בתנועות נוער.
נח גרינבוים: והאמת היא שלא זכינו להצלחה גדולה, אני גם רוצה להסביר את הסיבות לזה.
נח גרינבוים: זה לא בגלל חוסר רצון, בהחלט היה רצון והיה גם מאורגן.
נח גרינבוים: יש כמה בעיות עם הנושא של תנועות נוער.
נח גרינבוים: אחת הבעיות זה שתנועות נוער מאוד מתאימות לילדים בגילאים יותר צעירים ולקראת כיתות י"א ו-י"ב, מספר הילדים שמשתתף בפעילות של תנועות נוער הולך ויורד מכל מיני סיבות, ביניהן סיבות של לימודים וכו' וכו'.
נח גרינבוים: בני-נוער עולים שאנחנו ניסינו לשתף בפרויקט, היו גילאי 16 והאמת היא שהיתה בעיה לחבר אותם לתנועות נוער.
מיכאל נודלמן: אבל לא היו בני 14, 15?
נח גרינבוים: הגיל הממוצע היה 16, היו בני 15 והיו בני 17.
נח גרינבוים: היה קושי לחבר אותם משום שהתרבות של בני הנוער בגילאים האלה היא באמת פחות תרבות של אידיאולוגיה חברתית ויותר תרבות של מועדונים ובילויים.
נח גרינבוים: וגם עבודה כי רבים מבני-הנוער העולה הם עובדים לפרנסתם.
נח גרינבוים: הדבר השני לגבי ההיבט הזה זה שקודם כל בתנועת הצופים יש את צופי שבא שמבוססים על בני-נוער בני העדה האתיופית ושבעצם נותנים ועושים מאמצים גדולים בניסיון לשלב בני-נוער מבני העדה האתיופית בתנועות הנוער.
נח גרינבוים: המאמצים קיימים אבל בדרך-כלל הדיאלוג או ההתחברות לוקחים הרבה מאוד זמן ואני לא בטוח שיש לנו את הזמן הזה.
דוד רותם: מתחילים מגיל 7.
נח גרינבוים: מה שנכון, אם אנחנו מסתכלים על הפריסה הארצית על מקומות שהתנועות פועלות בהם, אז אני חייב להודות שיש מעט קינים או מבנים של תנועות נוער שנמצאים באותם אזורים שהעולים מאכלסים אותם.
נח גרינבוים: לא ראיתי סניף של תנועת נוער באמת בקרית משה ברחובות.
נח גרינבוים: תנועת הצופים עובדים בדרום תל-אביב.
נח גרינבוים: הניסיונות האלה שווים אבל אין פה עניין של חוסר רצון או חוסר היענות מצד תנועות הנוער.
מיכאל נודלמן: נעשה דיון בנפרד על הנושא הזה.
מיכאל נודלמן: כי זה לא מובן איך יש תנועות נוער וכמעט אין עולים בתנועות הנוער.
יצחק קדמן: היום גם אין ישרם ותיקים בתנועות נוער.
דוד רותם: לא נכון.
נח גרינבוים: זה בהחלט שווה דיון וגם יש לנו הרבה מה לתרום בדיון הזה.
מושיק אביב: לעניין הזה.
מושיק אביב: עד לפני ארבעה חודשים הייתי ראש מדור נח"ל שכלל את כל תנועות הנוער.
מושיק אביב: אחוז העולים בתנועות הנוער הוא אחוז מזערי ביותר ואני גם מצטרף לקריאה הזאת, צריך לשבת ולכנס פה את תנועות הנוער ולהציב להן יעד בעניין הזה.
מיכאל נודלמן: אולי הצבא יכול לקחת על עצמו את זה.
מושיק אביב: קודם כל הצבא לוקח, זה הנח"ל.
מיכל אופיר: הבעיה העיקרית של מרבית הדברים שאנשים מעלים פה, זה התקציב בעצם.
מיכל אופיר: אני לא רוצה דווקא לדבר על תקציב של הפרויקטים המוסדיים ושל המשרדים השונים, אלא דווקא על ההכנסה הפרטית של כל משפחה ומשפחה.
מיכל אופיר: בחמש השנים האחרונות היו קיצוצים מאוד דרסטיים בכל הגמלאות שהביטוח הלאומי משלם כתוצאה מהחלטות של קובעי המדיניות בממשלה, אם זה גמלת הבטחת הכנסה, אם זה בקצבאות ילדים, אם זה בקצבאות של מענקי לימודים, או מענקי לידה וכו'.
מיכל אופיר: לצורך העניין אני רק אציין שני נתונים, בשנת 2000 מספר הילדים העולים היה 35 אלף ובשנת 2005 הוא גדל יותר מפי שתיים, דהיינו 77 אלף ילדים עולים עניים.
מיכל אופיר: אז אם אנחנו רוצים לשפר את המצב הכלכלי האישי בכל משפחה אז כמובן שצריך לעבוד במקביל חוץ מהפרויקטים הגדולים בין המשרדיים, גם על ההכנסה האישית על-ידי מאמץ להעלות בחזרה את הגמלאות האלה, לשפר אותן.
מיכאל נודלמן: הממשלה עכשיו חושבת על מס הכנסה שלילי כדי לעזור.
מרק איפרימוב: אני רכז נוער עולה בשדרות מטעם עמותת על"ם ב'הפוך על הפוך', ורכז חינוך בעלייה מטעם הג'וינט בשדרות.
שרה כהן: וב'הפוך על הפוך' מטעם משרד הקליטה.
מרק איפרימוב: גם מטעם משרד הקליטה.
דוד רותם: חבר'ה, המשאית עם המדליות של משרדי הממשלה נתקעה בקסטל והיא תגיע יום אחד.
שרה כהן: אבל חשוב לדייק בדברים.
מרק איפרימוב: כולם כאן מדברים על בני-נוער על העולים וכל הדברים האלה, אבל קודם כל הכי חשוב לטפל באנשי המקצוע שעובדים בשטח כבר שלוש וארבע שנים.
מרק איפרימוב: אני עובד ובעצמי הייתי עולה בגיל 15, ברוך השם שלא חונכתי במדינת ישראל, בגיל 15 כבר היה בגיר, אז לכן גם כנראה לא הייתי נער בסיכון כי כבר למחרת הגעתי הביאו אותי למנהלת לשאול למה עישנתי דברים ידעתי מהם.
מרק איפרימוב: כך שרוב אנשי המקצוע שמטפלים כיום בנוער עולה ולא רק בנוער עולה, גם במבוגרים, יש אפליה בהנצחה ברורה של פערים.
מרק איפרימוב: נכון להיום, הורה מגיע לבית-הספר, הפידבק הראשון שהוא מקבל על בנו או על בתו, זה קודם כל הילד שלכם חמוד, אף אחד לא מסביר להם שהילד שלהם לא משיג את הפער, או מודיע שהילד שלהם לא היה בבית-הספר.
מרק איפרימוב: כאן לא מדובר רק במשרד החינוך, כאן מדובר בכל המשרדים, במשרד הרווחה, במשרד הקליטה, גם בצבא, גם במשטרה.
מרק איפרימוב: לא מזמן ניסיתי להעלות את הנושא, לפני שבועיים וחצי נרצחו שני נערים ואפילו לא הודיעו להורים שלהם.
מרק איפרימוב: ב-5 בבוקר הם נהרגו, ב-06:30 כבר דיברו על זה בתקשורת ואף ציינו את השמות שלהם, דיווחו שהם ממשפחות עם רקע של פשע ועבריינים וכל השאר.
מרק איפרימוב: ורק בערב המשטרה הודיעה שהם בכלל לא קשורים לארגוני הפשע.
מרק איפרימוב: ונכון להיום אף אחד מהם לא נתן את הדין.
מרק איפרימוב: אתמול נפגשתי עם ההורים של אחד הנערים שאתמול דיבר, בכלל אף אחד לא הגיע הם, הם ידעו מהמקרה רק בשעה 12:00 בצהרים וגם רק בגלל שאבא של אחד מהנערים פשוט נתקל בגופתו של הילד.
מרק איפרימוב: אני ניסיתי לשלוח לכל מקום אפשרי וגם לחברי-כנסת, ואף אחד לא רצה לקחת את זה.
מרק איפרימוב: בנוסף לכך, יש הנשרה מכוונת בבתי-ספר.
מרק איפרימוב: יש שתי דרכים פופולאריות, או להכניס לכיתה טיפולית או להכניס לכיתה מדעית, שזה שתי דרכים הכי טובות להכשיל את הילד.
מרק איפרימוב: בדרך כלל הילד שמגיע לארץ הוא מגיע לכיתה מדעית ולא מצליח ללמוד שם כלום.
מרק איפרימוב: בסופו של דבר הוא נושר.
מרק איפרימוב: אני הייתי עד לכך שיש נשירה קבוצתית, משלושה ועד עשרה נערים.
מרק איפרימוב: ההורים לא יודעים שכמעט שנה, שנה וחצי הילדים שלהם לא מגיעים לביה"ס.
מרק איפרימוב: אין בכלל קשר בין בית-הספר לבין ההורים.
מרק איפרימוב: אפילו מסגרת צבאית כמו עתודה.
מרק איפרימוב: דיברו כאן על תנועות הנוער, אחד הרכזים בחינוך בעלייה פתח משהו בשכונת נחל בקע בבאר-שבע, ניסו לבנות שם כל מיני תנועות נוער, אף אחד לא הצליח, הוא הגיע לבד, הוא בנה שם וכיום יש לו 40 בני-נוער מגילאי 16 עד 21, כל סוגי בני-נוער, הוא עשה להורים שלהם את העבודה מול הצבא.
מרק איפרימוב: אנחנו התפלאנו ש-30 שנים אנשים גרים בארץ ולא יודעים מה זה צבא, לא יודעים מה זה עתודה, לא יודעים בכלל מה זה יחידות קרביות.
מרק איפרימוב: ואם תשאלו היום את בני הנוער דווקא שגדלו בארץ ולא אלו שעלו עכשיו, אלה שגדלו כאן משנת 91 ועד שנת 99, הם בעצם אלו שלא רוצים ללמוד עברית, המילה ישר, זה כמו קללה.
מרק איפרימוב: אני לא ישר, אני קווקזי, אני רוסי, אני בוכרי, אני גרוזיני, רק אל תגיד עליי ישר.
מרק איפרימוב: זה מה שקורה נכון להיום.
מרק איפרימוב: אני לא רוצה לשרת בצבא כי הצבא זה המשרד של המדינה.
מרק איפרימוב: בקשר למשרד החינוך, יש כל מיני פרויקטים כמו אומץ, אנחנו ניסינו להכניס לשם ילדים שבאמת הולכים לנשור.
מרק איפרימוב: ברוב המקרים מה שקורה, לוקחים נערים נורמטיביים עולים שגם ככה לומדים לבגרות ומכניסים אותם לאותם הפרויקטים.
מרק איפרימוב: למה?
מרק איפרימוב: כי כל ילד שמצליח בבגרות, מקבלים עליו כסף.
מרק איפרימוב: ואחד המנהלים אפילו אמר, אני לא חושב לנכון להכניס לכיתת אומץ כי אני צריך להכניס מישהו בעל פוטנציאל לבגרות.
מרק איפרימוב: אלה העובדות, רוב הילדים עד גיל 15 פשוט משוטטים בבית-הספר, בגיל 15 הם נושרים ואין בכלל חיזור ויש הבדל בין היחס לילד ישר לבין ילד עולה.
מיכאל נודלמן: אנחנו סיימנו את הדיון.
מיכאל נודלמן: אמרתי כמעט כל מה שאני חושב, אני רק מבקש מנציגי המשרדים קצת לחשוב כי זה מצב בלתי אפשרי.
מיכאל נודלמן: אלה ילדים, מבוגר אולי יסבול את זה, אבל לא עם ילדים, חברי-הכנסת פה לא יכולים לשמוע אבל צריכים לשמוע, רוצים לבנות איזו תכנית שתהיה ברורה ותגדיר לאן אנחנו הולכים.
מיכאל נודלמן: אחוז אחד שם, אחוז אחד פה, זה לא נותן לנו שום דבר.
מיכאל נודלמן: אנחנו רוצים לדעת מה אתם רוצים לעשות ולא כל אחד בנפרד, יש אצלנו ראש ממשלה, הוא יו"ר ועדת השרים בנושא קליטת עלייה, אנחנו נשלח לו מכתב חריף כי אני לא חושב שלמישהו יש הרגשה טובה לאחר מה שאנחנו שמענו היום.
מיכאל נודלמן: וחס וחלילה אם זה ימשיך ככה, זה יהיה קטסטרופה.
מיכאל נודלמן: מה אני יכול עוד להגיד, המצב לא טוב.
דוד רותם: אני רוצה להציע הצעת החלטה.
דוד רותם: הוועדה רואה בדאגה ובצער את הנתונים החמורים העולים מדוח המועצה לשלום הילד בשיתוף עם המשרד לקליטת עלייה.
דוד רותם: הוועדה דורשת ממשרדי הממשלה כולם לפעול מיידית להכנת תכניות חינוכיות ומיידיות להורדה מיידית של הפשיעה בקרב הנוער העולה.
דוד רותם: הוועדה קוראת למשרד החינוך לפעול בכל דרך, אני מדגיש, בכל דרך למניעת הנשרתם של ילדי עולים מבתי-הספר ולהקמת תכנית תגבור חינוכית ותמיכה בילדי עולים, לרבות תכנית מורים עולים לטובת עולים.
דוד רותם: הוועדה קוראת לתנועות הנוער הציוניות ותנועות השירות הלאומי לקבל על עצמן אחריות גם כלפי נוער העולים ולסייע להם להשתלבות בארץ.
דוד רותם: הוועדה תבקש לקבל דוח על הדברים שנעשו בעוד שלושה חודשים.
מיכאל נודלמן: מקובל.
זאב אלקין: יצא שנתון חדש שיוצא פעם בכמה שנים, של ילדים עולים בישראל, והנה הוא כאן ואני מניח שאפילו נקדיש אולי את אחד מהדיונים הקרובים לחלק מהנתונים שמופיעים כאן, שרלוונטיים לנושא של ועדת המשנה.
זאב אלקין: אנחנו ממשיכים כאן דיון בן כמה שבועות על סוגיית הוראת העברית לתלמידים עולים, ותיקים אפשר לומר, אלה שלא נכנסים להגדרה של שנה-שנתיים ראשונות ולילדי עולים, כאשר במפגשים הקודמים עיקר הדיון נסוב סביב סוגיות חטיבת הביניים ובית-הספר היסודי והיום היינו אמורים להגיע לטיפול בתיכון, אבל רק אחרי שהיינו צריכים לעשות מספר השלמות לנתונים שהציג משרד החינוך בדיונים הקודמים.
זאב אלקין: קיבלנו דף אחד, אני רואה שעודי חתום עליו, עם הנתונים על שעל ומשעולים.
זאב אלקין: תכף אתייחס אליהם, זה הופץ לכולם והנתונים בפניכם.
מאיה שריר: מצאתי ברשימות שלושה בתי-ספר שהם גם בעברית ידידותית וגם במשעולים, מתוך 117 בתי-ספר.
מאיה שריר: כאשר בדקתי כמה תלמידים מתוכם, מפני שעברית ידידותית זה לכיתות ב' עד ו' ומשעולים רק ל- ה'-ו', גיליתי שיש רק 37 תלמידים שנמצאים בשתי התוכניות יחד.
מאיה שריר: יש לי אפילו פירוט בתי-ספר, ערים.
זאב אלקין: אז למעשה אנחנו מדברים על מצב שכמעט אין חפיפה.
מאיה שריר: בנוסף, בעברית ידידותית, שזו תוכנית פיילוט שהתחילה השנה בהיקף מאוד קטן, יש לנו כוונה לעשות הערכה איכותנית ולא כמותית והכוונה היא גם להרחיב את התוכנית בשנה הבאה, וזה כבר יהיה תלוי תקציב.
מאיה שריר: אלה השאלות של היסודי.
זאב אלקין: ביסודי, כדי שאדע לעשות הערכה כללית, את יכולה להזכיר לנו כמה תלמידים לומדים בעברית ידידותית?
מאיה שריר: 340 תלמידים.
זאב אלקין: ובנתון שמופיע אצלנו, מופיע רק מספר כללי של תלמידים עולים בכיתות ה'-ו', אין מכיתה א' עד ד'.
מאיה שריר: מפני שאתה שאלת לגבי תוכנית משעולים.
זאב אלקין: השאלות שמהן יצאנו היו כמה מסך המכלול של התלמידים שצריכים את התמיכה הזאת, בצורה כזאת או אחרת, מכוסים על-ידי תוכניות ולכן באנו כאן בדיון שגם תלמידים בכיתות מ-א' אפילו, עד ד', ודיברנו על הבעיות המיוחדות של ילדים בכיתה א', גם הם צריכים את התמיכה הזאת.
זאב אלקין: ולכן התעוררה השאלה – כל התוכניות יחד, לגבי החינוך היסודי, לאיזה אחוז מכלל התלמידים הרלוונטיים זה מגיע ועד שאין לי את הנתון הזה מ- א' עד ד', אז אני לא יודע לענות על זה.
מאיה שריר: נכון, אבל כרגע אין גם תוכנית שמתאימה להם.
מאיה שריר: זאת אומרת, תוכנית משעולים כמו שהיא בנויה היום, היא בהחלט מתאימה לכיתות ה'-ו'.
זאב אלקין: מעניין אותי לדעת כמה תלמידים עולים יש מ- א' עד ד', שנדע מה גודל האתגר שעומד בפניכם, בפנינו.
מאיה שריר: אוכל לבדוק ולהחזיר תשובה.
מזל שינאיק: מבקשת להוסיף הסתייגות בעניין הזה, השאלה באמת חשובה וצריך לראות את הדברים, אבל צריך לזכור שככל שהילדים מתבגרים, הצורך בתוכניות התערבות מסוג זה, של שעל ומשעולים, גדל, מפני שהפער בין העברית שהם לומדים לבין הצרכים שלהם בבית-הספר, הולך וגדל.
מזל שינאיק: לא חשוב כמה הם יצטיינו בעברית ונניח הם יעברו כבר את שיטת האולפן, הצרכים כל-כך גדולים שככל שהם גדלים, הפער הזה הולך וגדל.
מזל שינאיק: לכן, אם מדברים על הרצון לתת מענה יעיל, צריך להתחיל קודם כל במה שנקרא לשון לימודים לתלמידים מהכיתות הגבוהות של היסודי, וזה כמובן הולך ועולה גם לעל יסודי.
מזל שינאיק: אבל כשמדברים על ילדים צעירים, א-ב', לא שאין להם קושי, אבל הקושי הוא יחסית קטן יותר והיכולת שלהם להתגבר עליו היא גדולה יותר.
זאב אלקין: אשמח לקחת את מה שאמרת ולשים אותו כפתיח לדיון על התיכון, זה כולנו נזכור, תכף נגיע לשם, שככל שהילדים יותר מבוגרים – כך הם צריכים יותר תמיכה בעברית.
זאב אלקין: אבל לפני זה, לפני שאני אלך לשם, לתיכון, עדיין הועלה כאן נושא ובצדק, שדווקא לפעמים בכיתות א' הבעיה די אקוטית, בגלל כל המבנה של החינוך הטרום בית-ספרי שלנו, כן?
זאב אלקין: שיש לא מעט ילדים שגדלים במשפחות שלמעשה כמעט ולא נחשפים לעברית, לא בבית וחלקם גם לא במערכת של הגנים, ולכן הם מגיעים לכיתה א' מראש עם פער, כאשר כאן אנחנו מדברים לא רק על ילדים עולים ותיקים אלא גם על ילדי עולים.
מזל שינאיק: אבל שוב, בהשוואה ויחסית, קל יותר להשתלט.
מזל שינאיק: אני לא אומרת שלא צריך, אבל אם מתחילים עם תוכנית עבודה וחושבים מאיפה יותר אקוטי להתערב, כאן גם הפערים ילכו ויתרחבו יותר מהר, מפני שזה הרבה מקצועות לימוד, לכל אחד לשון משלו, לשון המושגים של הדיסציפלינה וכו' וכו', וזה ממש בעייתי ואנחנו יודעים את זה מהמחקר.
זאב אלקין: יכול להיות שאין לי ויכוח, ותכף נגיע לתיכון, עם זה שמשתמע מדברייך שבילדים הכי מבוגרים צריכים להשקיע הכי הרבה, אני על זה לא חולק, זאת גם היתה עמדתי בראשית דרכנו.
זאב אלקין: אבל זה עוד לא פוטר את הצורך של המדינה לתת מענה לילדים גם בכיתות הנמוכות יותר ועכשיו אני, תכף נגיע לשאלות נוספות, אני רק אסכם את התמונה שיוצאת כן מהנתונים שהבאתם ביסודי, עוד חסר לי נתון על כיתות א'-ד', אבל היות ואין שם תוכנית חוץ מכמה ילדים שמספרם זניח, בעברית ידידותית, למעשה יוצא שלרוב המכריע של התלמידים עולים שלומדים בבית-הספר היסודי, אין מענה, אין אפילו קצה של מענה, כי האחוזים כאן בכיתות ה'-ו', אנחנו מדברים בסדר גודל של שביעית או שישית מכלל התלמידים שמגיעים לתוכנית משעולים, קשה מאוד להעריך.
זאב אלקין: אגב, כשאתם מגדירים תלמידים עולים במספר הזה, למי אתם מתכוונים?
מאיה שריר: במשעולים זה מי שלא נולד בארץ.
זאב אלקין: לא לא, במספר הכללי.
מאיה שריר: ב- 9,000.
זאב אלקין: ב- 9,478 או אחר-כך 15,418.
זאב אלקין: אני מבין שזו אותה הגדרה?
מאיה שריר: לא, זו לא אותה הגדרה.
זאב אלקין: זה חשוב לדעת.
מאיה שריר: ההגדרה של שע"ל היתה בדיוק בשנים שרשומות כאן, מ- 1995 ועד 2003.
מאיה שריר: ופה השינוי, זה לא מתייחס לתלמידים עולים שזכאים לשעות אולפן, כאשר הרחבנו את שעות האולפן כפי שזכור לך בוודאי בשנה לאחורה, הכוונה ב- תשס"ה להרחיב עוד שנה לאחור ואז ייווצר רצף חינוכי של אולפן ובהמשך שע"ל, ייווצר רצף של סיוע תשע שנים, פחות, כאשר שלוש השנים הראשונות יהיו מיועדות לכל העולים ושע"ל באמת למי שזקוק בהתאם לבחינת פרה, עם כוונה להרחיב, כפי שכתוב כאן.
מאיה שריר: תוכנית משעולים היא למי שלא נולד בארץ ועד לפני שנתיים, אנחנו לא מדברים על החלק האולפני כי לא לאלה מיועדת התוכנית הזאת.
זאב אלקין: מי שלא נולד בארץ ועד שנתיים.