GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
מיכאל נודלמן: אף אחד לא יודע כמה הליקויים האלה עולים בבריאות של האנשים האלה.
מיכאל נודלמן: אני וחברי הכנסת דורשים שב1 במארס תבואו לפה ותדווחו לנו על התיקונים.
מיכאל נודלמן: אם לא יהיו תיקונים אנחנו נלך לצעדים אחרים.
מיכאל נודלמן: מדובר באנשים.
מיכאל נודלמן: לא הייתי מדבר כל כך בחריפות אם אלה לא היו אנשים קשישים.
מיכאל נודלמן: מדובר באנשים קשישים שיכולים למות כל יום.
עודד מהצרי: אנחנו מוכנים שיהיו עוד סניפים.
עודד מהצרי: משרד האוצר ומשרד השיכון יכולים לטפל בעניין הזה, הם יכולים להתאים את אותו פגם שהם מדברים עליו, הם יכולים לפצות את החברות.
עודד מהצרי: יש דרך לפתור את העניינים האלה.
עודד מהצרי: אנחנו מוכנים שיפתרו את העניינים האלה.
עודד מהצרי: מי שקבע את כל התעריפים ואת כל המחירים זה היה המכרז של משרד השיכון.
ראובן ריבלין: אין ויכוח על תנאי המכרז.
עודד מהצרי: אפשר לפתוח עוד סניפים.
מיכאל נודלמן: ב1 במארס אנחנו רוצים לשמוע על ההתקדמות.
ראובן ריבלין: אנחנו לא יכולים להשמיע טענה, אין לנו מעמד לגביכם.
מיכאל נודלמן: אתם אזרחים, אתם אנשים שיודעים מה זה אנשים זקנים ששוכרים דירה.
מיכאל נודלמן: אתם צריכים לעזור לאנשים האלה לא בגלל הכסף אלא בגלל המצפון.
מיכאל נודלמן: אנחנו דנים על קשיים בקליטת עולים מדרום אמריקה.
מיכאל נודלמן: קיבלנו מכתב מהשלטון המקומי על כך שיש בעיות עם עולים מדרום אמריקה.
מיכאל נודלמן: היום יש ישיבה בנושא הזה.
מיכאל נודלמן: אנחנו רוצים לדעת למה עוזבים את דרום אמריקה, איזה בעיות יש.
מיכאל נודלמן: בעיות יש לכל העולים.
מיכאל נודלמן: היו בעיות בעלייה מברית המועצות לשעבר, בעיות בעלייה מרומניה.
מיכאל נודלמן: בכל עלייה היו בעיות.
מיכאל נודלמן: אולי פה יש בעיות מסוימות.
מיכאל גניקר: אנחנו במרכז השלטון המקומי קיבלנו מספר פניות מרשויות מקומיות.
מיכאל גניקר: הפניות מצביעות על בעייתיות מיוחדת בתהליך קליטתם של עולים מדרום אמריקה.
מיכאל גניקר: נמצאים פה נציגים מנצרת עילית, מבית שאן, מרעננה ומכרמיאל.
מיכאל גניקר: הם נערכו לדיון.
מיכאל גניקר: כל אחד יציג את הבעיה מהזווית שלו.
ראובן ריבלין: באשדוד אין עולים?
מיכאל גניקר: יש.
ראובן ריבלין: במגדל העמק יש?
מיכאל גניקר: פחות.
מיכאל גניקר: הזמנתי אנשים שהצביעו על הבעיות, שהעלו את הנושאים.
ראובן ריבלין: בשנות ה90 הייתה עלייה ישירה.
ראובן ריבלין: הקליטה הזאת הייתה קליטה די מוצלחת.
רומן קיץ: אנחנו לא מדברים על אלה.
ראובן ריבלין: מה ההבדל בין שתי העליות?
רומן קיץ: נצרת עילית מונה כ- 52 אלף תושבים.
רומן קיץ: היא קלטה כ23 אלף עולים חדשים.
רומן קיץ: בשנת 1999, 2000 היה מצב כלכלי קשה בארגנטינה, הייתה התמוטטות כלכלית.
רומן קיץ: הסוכנות היהודית מחליטה להוציא משלחות על מנת להביא את היהודים מארגנטינה למדינת ישראל.
רומן קיץ: כמובן שרוצים לעודד אותם בתשלומים נוספים.
רומן קיץ: מ1 לינואר 2002 כל עולה חדש שהגיע מארגנטינה - הרחיבו לאחר מכן את המעגל גם למדינות אחרות- קיבל בנוסף לסל הקליטה תוספת של כ22,500 אלף דולר למשפחה בת 2 נפשות.
רומן קיץ: משפחה בת 4 נפשות מקבלת סל קליטה, מקבלת את המכס ומקבלת תשלום נוסף של עוד 22 וחצי אלף דולר.
רומן קיץ: זה יוצא כ-180 עד 200 אלף שקל.
רומן קיץ: הם מגיעים למדינת ישראל, נותנים להם את הכסף להתארגנות, לתעסוקה ולעוד דברים נוספים.
רומן קיץ: אין שום התחייבות מצידם כשהם עוזבים את הארץ.
רומן קיץ: עולה חדש שהגיע בעבר מברית המועצות או מכל מדינה אחרת היה מקבל סל קליטה.
רומן קיץ: אם בשנה הראשונה הוא היה רוצה לעזוב את הארץ, הוא היה מקבל חותמת משולשת בתוך הדרכון שלו כך שעד שהוא לא מסדיר באמצעות בנק איגוד אחריות או התחייבות הוא לא יכול לעזוב את הארץ.
רומן קיץ: כ49 משפחות עזבו מאלה שהגיעו לנצרת ב2002.
רומן קיץ: הם קיבלו את סל הקליטה, הם קיבלו את המענק הנוסף, לא הייתה שום התחייבות מצידם.
רומן קיץ: הם עזבו לדרום אמריקה.
רומן קיץ: כולנו יודעים שהמצב הכלכלי הולך ומשתפר בארגנטינה ובמקומות אחרים.
רומן קיץ: השאלה מה אנחנו יכולים לעשות כדי לעצור את התופעה הזאת של העזיבה.
רומן קיץ: היום כבר לא קיים המענק הנוסף.
רומן קיץ: אני מדבר גם על העולים האחרים שמגיעים למדינת ישראל על פי חוק השבות, מקבלים את מה שהם מקבלים, אבל בסופו של דבר – לא כולם – עוזבים.
ראובן ריבלין: יש לך אב טיפוס של הטענות שלהם מדוע הם עוזבים?
רומן קיץ: כן.
רומן קיץ: האוכלוסייה שהגיעה היא אוכלוסייה מבוגרת.
רומן קיץ: המקצועות שלהם לא מלוות בתעודות.
רומן קיץ: יש שם אקדמאי וחצי אקדמאי, מקצועות חופשיים, אנשי עסקים, עובדי בנקים, רואי חשבון.
רומן קיץ: הגיל הוא גיל ממוצע של 45, 50.
רומן קיץ: כאשר הם מגיעים למדינת ישראל מקומות עבודה לא ששים לקבל אותם.
רומן קיץ: הם לא מוצאים את עצמם.
רומן קיץ: אנחנו עושים את כל המאמצים על מנת לשלב אותם בתעסוקה.
רומן קיץ: לא תמיד הם מוכנים לקבל כל דבר ודבר.
רומן קיץ: הגעגועים לארגנטינה, לתרבות, למשפחה שנשארה שם זה גם דבר שמדבר בעד עצמו.
רומן קיץ: אנחנו מתמודדים עם קשיים לא רק בנצרת עילית.
רומן קיץ: אני כחבר בצוות במרכז השלטון המקומי העליתי את הנושא.
רומן קיץ: התופעה היא לא רק בנצרת עילית, אלא במקומות אחרים.
רומן קיץ: אני שואל מה אנחנו יכולים לעשות על מנת לעצור את התופעה ושעולי דרום אמריקה יישארו בארץ.
רומן קיץ: יש להם קשיים עם הילדים ועם בני הנוער.
רומן קיץ: הם רגילים לדברים אחרים, הם רגילים לחיים אחרים.
רומן קיץ: נכון שנצרת עילית קלטה כ90 אחוז מכלל העולים מחבר המדינות, אבל יש גם אחרים.
רומן קיץ: אנחנו משקיעים מאמצים רבים.
רומן קיץ: לקחנו רכזת קליטה בנושא של דרום אמריקה על מנת לתת גם את השפה, גם את הליווי וגם את הטיפול הפרטני, אבל זה לא עוזר.
רומן קיץ: הם מתוסכלים כי הם לא מסוגלים להשתלב.
רומן קיץ: הם היו שם מנהלי בנקים, רואי חשבון.
רומן קיץ: פה הם צריכים להשתלב בתעשייה שלא מוכנה לקלוט אותם.
רומן קיץ: הם לא משתלבים בחברה, בתעסוקה, בתרבות הישראלית.
רומן קיץ: זאת בעיה מאוד קשה.
רומן קיץ: משנת 2000 עד 2004 קלטנו כ-300 משפחות, כש49 מתוכן עזבו.
רומן קיץ: זה דבר שמדבר בעד עצמו.
ראובן ריבלין: 13%.
רומן קיץ: צריך לחשוב איך אנחנו יכולים לשפר בתחום תעסוקה, בתחום העבודה ובשילובם בחברה הישראלית.
רומן קיץ: זאת הבעיה שלנו .
מיכאל נודלמן: 87% נשארו פה.
רומן קיץ: לגבי אלה שקיבלו את המענק הנוסף האחוז הוא לא 13 אלא מתקרב ל40.
רומן קיץ: אני מדבר על שנת 2002.
חנוך צמיר: מי שמוסמך לתת נתונים ברמה הארצית זה נציגי המשרד.
חנוך צמיר: באנו עם כל הנתונים.
רומן קיץ: חנוך, אני מדבר על 2002, על אלה שקיבלו את המענק הנוסף.
רומן קיץ: אין לנו נתונים לגבי אלה שהגיעו בשנת 1990 ו1999.
ציפי דולפין: אני עולה חדשה ותיקה מארגנטינה.
ציפי דולפין: כאשר הגעתי ארצה הקליטה שלי הייתה יוצאת מן הכלל.
ציפי דולפין: לרעננה הגיעו ב5 השנים האחרונות 3200 עולים.
ציפי דולפין: אלף ומשהו מהם הם מדרום אמריקה.
ציפי דולפין: חלק גדול מהעולים מדרום אמריקה משתלבים יוצא מהכלל.
ציפי דולפין: מה הקושי?
ציפי דולפין: הקושי העיקרי זה תעסוקה.
ציפי דולפין: אני אתן דוגמה לאיזו תעסוקה.
ציפי דולפין: כיוון שאני רופאה יותר קל לי לעזור בשטח של הרופאים.
ציפי דולפין: יש תוכנית שמביאים רופאים צעירים לצבא.
ציפי דולפין: הם באים, עושים את המבחן ומתגייסים לצה"ל.
ציפי דולפין: הם מסיימים את השירות הצבאי.
ציפי דולפין: יש כאלה שחותמים קבע אחרי זה.
ציפי דולפין: כאשר הם רוצים לצאת מהצבא ולעשות התמחות הם מגיעים למחלקות.
ציפי דולפין: תקנים ברפואה זה מאוד קשה.
ציפי דולפין: כאשר יש תקנים מעדיפים לקחת בוגר הארץ על פני כל בוגר אחר.
ציפי דולפין: יש קבוצה של חבר'ה בני 32 שסיימו צבא.
ציפי דולפין: חלק עשו צבא קרבי.
ציפי דולפין: אנחנו נמצאים בבעיה שהם רוצים לעשות התמחות ואין מקומות שיכולים לממן להם את ההתמחות.
ציפי דולפין: יש קבוצה של רופאים צבאיים שהעברית שלהם היא עברית של צבא, אבל עדיין יש להם את התדמית שהם עולים חדשים.
ציפי דולפין: זאת בעיה חמורה.
ציפי דולפין: כמובן שיש בעיות גם במקצועות החופשיים.
ציפי דולפין: מוכרחים לחשוב מה אומרים לאדם כאשר הוא עומד לעלות לארץ.
ציפי דולפין: לעולה שהוא רופא מעל גיל 45 אין סיכוי לעבור את הבחינה ולהיות רופא בארץ.
ציפי דולפין: יש קבוצה של רופאים ברעננה שמנקים בתים.
ציפי דולפין: הם מתוסכלים.
ציפי דולפין: הם עושים לנו שם נוראי, כי פשוט הם לא מסוגלים לעבור את מבחן הרישוי.
ציפי דולפין: בניקוי בתים מרוויחים 6000 שקל.
ציפי דולפין: בתקופה של הקורס יכולנו לעזור להם ב2000 שקל לחודש.
ציפי דולפין: יש כאלה שלא יכלו לוותר על זה.
ציפי דולפין: היו רק 12 שיכלו לעשות את הקורס בשביל שיהיה להם צ'אנס להיות רופאים בארץ.
ציפי דולפין: אחת הסכימה ללכת לתוכנית הזאת.
ציפי דולפין: כל האנשים שמתעסקים בקליטת עלייה עזרו בדבר הזה.
ציפי דולפין: בחוץ לארץ צריך לספר להם את האמת.
ציפי דולפין: האמת היא שרופא או כל מקצוע חופשי אחר בגיל מסוים בארץ לא יכול לעבוד במקצוע.
ציפי דולפין: לעשות עלייה צריך לעשות כאשר צעירים ויפים על מנת להסתדר ולהיות תושבי הארץ.
ציפי דולפין: בעיה שנייה זה המעבר של משפחה עם ילדים לארץ.
ציפי דולפין: התרבות היא שונה, הגבולות שיש לילדים בחו"ל שונה.
ציפי דולפין: אני גם רופאת ילדים בקהילה.
ציפי דולפין: חלק גדול מהילדים מקבלים ריטלין.
ציפי דולפין: הם מקבלים ריטלין כי הם מפריעים בכיתה.
ציפי דולפין: הם מפריעים בכיתה כי הם לא מבינים, כי להורים יש בעיות כלכליות בבית.
ציפי דולפין: זה חלק תרבותי, זה חלק של איך הם הורים שם ואיך הם הורים פה, זה איך אנחנו עוזרים למשפחה כמשפחה להסתדר בארץ.
ציפי דולפין: ילדי משפחה אחת שהגיעה לארץ היו ילדי פרח.
ציפי דולפין: אחד הסתבך בפלילים ובמאמצים מאוד גדולים היינו צריכים לשים אותו במוסד, השנייה הייתה ספורטאית נהדרת והיא גם כן נמצאת בדרך, ואת השלישית הפנינו לטיפול פסיכולוגי.
ציפי דולפין: זו לא בעיה של הארץ, זאת בעיה של משפחות ששם איך שהוא שרדו במסגרת הזאת, אבל פה בארץ כאשר מערכת החינוך דורשת יותר, כאשר הגבולות יותר ברורים, הן אינן יודעות איך לתפקד.
ציפי דולפין: התנועה הקונסרבטיבית עושה מאמץ נהדר בקליטת העולים האלה.
ציפי דולפין: העולים האלה מסתדרים.
ציפי דולפין: השבוע הם הוציאו לאיזה שהוא מקום את ההורים עם הילדים בשביל לתת תמיכה להורים, ללמד אותם או לעזור להם להיות הורים.
ציפי דולפין: לכל הדברים האלה צריך עוד קצת תמיכה כספית, כי מה שאנחנו מקבלים ברעננה בשביל זה הוא רק 34 אלף שקל.
ציפי דולפין: זה התקציב שאני מקבלת בשביל לעזור לכל הפעילויות האלו.
ציפי דולפין: יש גם בעיות עם כל זה שמשרד החינוך נותן כסף לעולים.
ציפי דולפין: במערכת החינוך הכסף הזה נכנס לפול של שעות של מורים.
ציפי דולפין: זאת בעיה מאוד קשה.
ציפי דולפין: כאשר אני באה לגזבר ואני אומרת שאני רוצה שתהיה כיתה בבית ספר מסוים שאפשר לעשות גם אולפן וגם מעבר לזה, אז אומרים לי: "משרד החינוך נותן כסף".
ציפי דולפין: הכסף נשאר לכל השעות הנוספות, כשכל מנהל בית ספר מחלק את הכסף.
ציפי דולפין: הכסף לא ייעודי לעלייה.
ציפי דולפין: אני לא מוציאה גרוש מ34 אלף השקלים לשום דבר אחר פרט לעלייה.
ציפי דולפין: כאשר הכסף נכנס למערכות - עם כל הרצון לקלוט את העולים - הוא הולך לכל יתר הדברים.
ראובן ריבלין: קראתי את כל החומר שקשור לעלייה מדרום אמריקה.
ראובן ריבלין: מדרום אמריקה העלייה מפוצלת.
ראובן ריבלין: הייתה תקופה שעלו מתוך ציונות, מתוך הגשמה ומתוך רצון לבוא ולהקריב את הפרט למען המדינה.
ראובן ריבלין: זאת תקופה שעברה.
ראובן ריבלין: תקופה שנייה הייתה תקופה שבה ניסינו לומר שבמדינת ישראל חיים טוב.
ראובן ריבלין: עשו אתה הקליטה הישירה.
ראובן ריבלין: אני זוכר את הקליטה במגדל העמק בשנת 89.
ראובן ריבלין: הייתי אצל שאול עמור שהיה ראש עיר.
ראובן ריבלין: יצרו את המערכת הניסיונית של קליטה ישירה.
ראובן ריבלין: הקליטה הישירה נעשתה באמצעות הסוכנות.
ראובן ריבלין: לאחר מכן הייתה תקופה קשה ביותר שבה הייתה סכנה קיומית, בעיקר בארגנטינה.
ראובן ריבלין: אי אפשר היה לעשות איזו שהיא סלקציה.
ראובן ריבלין: התפקיד של הסוכנות הוא להסביר לכל אדם שרוצה לעלות מרצון שהמצב בארץ הוא מצב לא נוח לגבי אנשים שגילם עבר.
ראובן ריבלין: כל הקליטות שקלטנו מאז 48 או 46 היו קליטות לא קלות.
ראובן ריבלין: אנשים היו במעברות.
ראובן ריבלין: הם לא קיבלו 180 אלף או 200 אלף.
ראובן ריבלין: הייתה בעיה קשה מאוד של ניכור גדול בין ההורים לילדים.
ראובן ריבלין: ההורים היו אבודים.
ראובן ריבלין: ההורים למדו עברית מהילדים.
ראובן ריבלין: הילדים נקלטו באופן ישיר בבתי הספר ובחברה.
ראובן ריבלין: צריך להבין שהדבר הזה לא קיים היום.
ראובן ריבלין: משרד הקליטה הוא משרד שצריך להבין שהוא צריך לרכז מאמצים ותקציבים ששייכים למשרדים רבים לצורך קליטה וטיפול נקודתי בעולים האלה.
ראובן ריבלין: הפיצול של התקציבים כפי שאני רואה את זה בוועדת המשנה הוא דבר שהוא בלתי מתקבל על הדעת.
ראובן ריבלין: השאלה היא אם יכולה הממשלה באמצעות משרד הקליטה לייחד את כל הסכומים שניתנים בפועל למקומות מסוימים שבהם יש קליטה יותר מוגברת של אותם אנשים מכל דרום אמריקה.
ראובן ריבלין: אי אפשר להגיד שהמנטליות הברזילאית היא כמו המנטליות הארגנטינאית.
גלדיס ברזובסקי: אבל המצב הכלכלי הוא אותו מצב.
גלדיס ברזובסקי: אי אפשר לתת לארגנטינאי ולא לתת לברזילאי.
ראובן ריבלין: אי אפשר לומר שאלה ממקסיקו הם אותו דבר כמו אלה מארגנטינה או מברזיל.
ראובן ריבלין: לכל אחד יש את הבעיות שלו.
ראובן ריבלין: האנשים שבאים לארץ הם במצב סוציו אקונומי כמעט אותו דבר.
ראובן ריבלין: הסוכנות והמדינה משחקים בערבוביה.
ראובן ריבלין: בסוכנות יש רצון לבוא ולומר שהם הביאו יותר עולים.
ראובן ריבלין: אל תביאו עולים שיכולים להיות אחר כך מכה לציונות, משום שהתוצאה שבה יוצאת דיבתה של המדינה רעה יותר גרועה מכל הרצון לעלות.
ראובן ריבלין: את זה צריך להסביר לאנשי הסוכנות.
ראובן ריבלין: אנחנו לא עוסקים בסטטיסטיקה.
ראובן ריבלין: אנחנו לא רוצים להראות כל שנה מי הביא הכי הרבה עולים.
ראובן ריבלין: צריך להביא עולים שמבינים את כל הקשיים, שמבינים שיש בארץ סיכוי לילדים שלהם, לנכדים שלהם להיות פה ולחיות פה.
ראובן ריבלין: הכוונה והתקווה היא שההורים שיסבלו יצליחו להביא את הילדים לידי מצב שבו הם יוכלו לחיות פה.
ראובן ריבלין: כל פעילות כזאת צריכה להיות מתוגברת.
אמליה הביטלמן: תחשוב על העלייה מתימן.
אמליה הביטלמן: גם להם היה קשה לקלוט בארץ תרבות אחרת.
אמליה הביטלמן: היום הם ישראלים לכל דבר.
ראובן ריבלין: כאשר באו הילדים מתימן הם גרו אצלנו בבית.
ראובן ריבלין: משפחות ותיקות קלטו ילדים.
ראובן ריבלין: איתי למדו שני ילדים שנהפכו לראשי ערים.
ראובן ריבלין: אחד היה לימים ראש עיריית מצפה רמון, והשני היה ראש עיריית גדרה.
ראובן ריבלין: שניהם היו כמו האחים שלי.
ראובן ריבלין: הם לא בא ואמרו שאין להם את זה, שאין להם את זה, כי הם הגיעו לפה כמו אותם יהודי אתיופיה, כמו יהודי ברית המועצות שהגיעו בהמוניהם מתוך מצוקה.
ראובן ריבלין: לא תמיד עולים לארץ מתוך ציונות.
ראובן ריבלין: יש פעמים שאומרים בארגנטינה לאדם או במוסקבה שבארץ גן עדן.
ראובן ריבלין: אסור להבטיח הבטחות שאי אפשר לקיים אותן.
ראובן ריבלין: צריך לתמוך במוסדות כמו שלכם כדי שיוכלו לתת מענה לדבר שהמדינה לא יכולה לתת אותו.
אמליה הביטלמן: אני חושבת שהסוכנות היהודית עושה עבודה נהדרת.
ראובן ריבלין: הסוכנות היהודית עושה עבודה נהדרת.
ראובן ריבלין: היא צריכה לחנך את כל הילדים היהודים בכל העולם.
ראובן ריבלין: אני חושב שהסוכנות היהודית יכולה גם לעזור בעלייה לארץ, רק היא צריכה לומר את האמת, לא לפתות.
ראובן ריבלין: צריך להגיד בברזיל שיש 13% אבטלה בנצרת עילית או אפילו יותר מזה ושהרבה אנשים נפלטים מהעבודה בגילאים כאלה.
ראובן ריבלין: הטיפול צריך להיות טיפול מאוד אחראי בעלייה שמביאה לירידה.
ראובן ריבלין: הירידה היא לא ירידה נוראית.
ראובן ריבלין: אומנם היא פי שתיים מברית המועצות, אבל זה טבעי כי לברזיל אתה יודע שאתה יכול לחזור ושיהיה לך טוב.
ראובן ריבלין: אגב, היום יש גם אנשים שחוזרים לברית המועצות.
רינה גרינברג: הירידה של עולים מדרום אמריקה שהגיעו לכרמיאל הייתה בשנת 1990-1995 16%, ב1995-2000 11%.
רינה גרינברג: אני רוצה לציין את העבודה הטובה שנעשתה מ2004 עד היום.
רינה גרינברג: זה טיפול פרטני של משרד הקליטה ושלנו.
רינה גרינברג: זה אותו פרוייקטור שמלווה פרטנית.
רינה גרינברג: יש לנו קשיים.
רינה גרינברג: המלחמה עשתה נזק בלתי רגיל לצפון.
רינה גרינברג: היו עולים מדרום אמריקה שחזרו, היו כאלה שעברו לאשדוד.
רינה גרינברג: אנחנו בכרמיאל מאוד מעונינים בעולים מדרום אמריקה.
רינה גרינברג: אנחנו קלטנו 20 אלף עולים, כשרובם מחבר העמים.
רינה גרינברג: יש לנו ניסיון מאוד טוב מ80-82 כשראש העיר הקודם נסע לדרום אמריקה והביא עולים.
רינה גרינברג: 450 משפחות נקלטו מאוד טוב בכרמיאל.
רינה גרינברג: אני מסכימה שההרכב היום שונה ממה שהיה ב82.
רינה גרינברג: יש לנו בעיות תעסוקה.
יוסי ביילין: הוא שונה גם מבחינת גיל?
רינה גרינברג: אחרי גיל 45 קשה למצוא עבודה.
רינה גרינברג: חלק מהאנשים שהגיעו אז היו בקיבוצים וחזרו אלינו.
רינה גרינברג: האנשים האלה מגיעים בלי שפה.
רינה גרינברג: ברגע שיש פסיכיאטר, פסיכולוג ורופא בלי שפה מאוד קשה להכניס אותם.
רינה גרינברג: עולה מחבר העמים שעבד בכור האטומי ברוסיה היה מוכן לטאטא פה רחובות.
רינה גרינברג: עולה חדש מדרום אמריקה לא מוכן לעשות את זה.
רינה גרינברג: נושא של עסקים קטנים.
רינה גרינברג: עולה חדש ממקסיקו או מברזיל שיש לו טיפת ניסיון פונה לעסקים פרטיים.
רינה גרינברג: לקחנו פרוייקטור לעלייה מחבר העמים.
רינה גרינברג: אנחנו צריכים לקחת איזה פרוייקטור לאלה שהולכים לעסקים פרטיים, כי הם לוקחים הלוואות ומסתבכים.
מיכאל נודלמן: הם לא יודעים את החוקים של ישראל.
רינה גרינברג: צריך לתת לו ליווי יותר אישי.
רינה גרינברג: יש שיפור מ2004 עד היום.
רינה גרינברג: אני תמיד קינאתי ברעננה, כי העולים שהגיעו לכרמיאל היו קצת בכרמיאל ומיד עברו לרעננה.
רינה גרינברג: כשהעולים האלה בזמן המלחמה חזרו אלינו חזרה רציתי לעשות להם מסיבה.
רינה גרינברג: כל הזמן דאגתי לרעננה.
רינה גרינברג: ה20 אלף דולר שקיבלו העולים ב2002 קלקלו את האנשים.
רינה גרינברג: אני חושבת שאנחנו צריכים להגיד לעולים שיש להם זכויות אבל גם חובות.
רינה גרינברג: הדבר הזה צריך להיאמר.
רינה גרינברג: אני רואה את הדבר הזה גם בעסקים קטנים.
רינה גרינברג: ברגע שהם מסתבכים הם עוזבים את הארץ.
רינה גרינברג: עם אלה שהגיעו עכשיו אנחנו מאוד מעורבים, אבל עם זה שהגיע ב1999 או ב1999 ו2001 ומחליט לעשות עסקים אנחנו לא מצליחים.
רינה גרינברג: רציתי להקים ועדה משותפת בין השלטון המקומי, הסוכנות היהודית ומשרד הקליטה כדי לחשוב יחד איך אנחנו משפרים את הקליטה של העולים מדרום אמריקה.
רינה גרינברג: אי אפשר להציע להם היום את מה שאנחנו מציעים לעולים מחבר העמים.
רינה גרינברג: עולה מחבר העמים שמגיע ולא יודע את השפה הולך לטאטא רחובות.
רינה גרינברג: עולה מדרום אמריקה לא רוצה לטאטא רחובות.
רינה גרינברג: אני אפילו לא מעיזה להציע לו דבר כזה.
רינה גרינברג: זה לא בא בחשבון.
רינה גרינברג: כשהאתיופים הגיעו לארץ היינו נותנים להם בגדים יד שנייה.
רינה גרינברג: העולים מדרום אמריקה לא לוקחים יד שנייה, רק דברים חדשים.
רינה גרינברג: כל אחד עם המנטליות, עם תפישת העולם שלו.
רינה גרינברג: זאת עלייה שאנחנו מאוד צריכים אותה.
רינה גרינברג: זאת עלייה מאוד יקרה.
רינה גרינברג: אנחנו כאן לא כדי למתוח ביקורות על מישהו.
רינה גרינברג: אנחנו כאן ביחד איתך, כבוד היושב-ראש, ועם חברי הכנסת כדי לחשוב איך אנחנו מתגברים על הבעיה.
רינה גרינברג: לא ייתכן שנקלוט את האנשים, נשקיע את הנשמה, נרצה אותם כאן והם יעזבו.
רינה גרינברג: צעירים שעלו בשנת 2000, 2001 עזבו.
רינה גרינברג: אולי הם עברו לעיר אחרת.
רינה גרינברג: האינפורמציה בידי היא שהם חזרו חזרה לדרום אמריקה.
רינה גרינברג: חבל.
מיכאל נודלמן: בכל עלייה יש קושי.
מיכאל נודלמן: הגברת דיברה על ילדים שמתדרדרים לפשע.
מיכאל נודלמן: אותו דבר אצל יוצאי ברית המועצות.
מיכאל נודלמן: יש קושי בשפה .
מיכאל נודלמן: אולי עולים מרוסיה לא כל כך ממהרים לעסק פרטי, הם יותר רוצים להיכנס לעסק אחרי שהם לומדים טוב.
מיכאל נודלמן: הם יותר זהירים.
מיכאל נודלמן: אני לא רואה את הקושי המיוחד שיש עם עולים מארגנטינה.
מיכאל נודלמן: הקושי הוא שהם לא רוצים לטאטא רחובות?
רינה גרינברג: הבעיה היא השפה, הגיל, המנטליות השונה.
רינה גרינברג: נניח האדם היה מנהל חנות.
רינה גרינברג: כאן כשהוא מגיע הוא לפחות רוצה לעבוד בחנות, לא לנהל אותה.
רינה גרינברג: ברגע שהוא לא יודע את השפה הוא לא יכול להיכנס.
מיכאל נודלמן: קיימנו ישיבות רבות לגבי העניין של השפה.
מיכאל נודלמן: יש שיטה חדשה ללימוד השפה העברית.
מיכאל נודלמן: עד היום הלימודים לא היו ברמה טובה.
מיכאל נודלמן: שפה זה הדבר הראשון שצריך האדם.
רומן קיץ: רוב האנשים שעובדים בתעשייה הם בדרך כלל מחבר המדינות.
רומן קיץ: יש להם את השפה.
רומן קיץ: אותו מנהל עבודה, אותו מנהל משמרת דוברים את השפה הרוסית ולכן יותר קל להם להשתלב באותו מקום עבודה.
רומן קיץ: האדם מדרום אמריקה לא יחזיק שם מעמד כי הוא לא מתקשר עם העובדים, הוא לא מתקשר עם הממונים.
רומן קיץ: הוא מוצא את עצמו בחוץ.
רומן קיץ: יש כאן בעיה מאוד רצינית.
מיכאל נודלמן: את הקבוצות האלו צריך ללמד את השפה כמו שצריך.
רומן קיץ: אנחנו משתדלים.
רומן קיץ: אנחנו פותחים כיתות לימוד במפעלים בשיתוף עם משרד הקליטה והסוכנות היהודית, אבל לא תמיד זה עוזר.
רעיה בלניק: בית שאן לא קלטה כמויות של אנשים.
רעיה בלניק: קלטנו אנשים מכל דרום אמריקה, שזה פרגוואי, אורגוואי, ברזיל.
רעיה בלניק: ב2002,2003 היה פרוייקט בבית שאן משותף למשרד הקליטה, לסוכנות היהודית, לעירית בית שאן ולחברת עמידר, שנקרא פרוייקט עלייה 2000.
רעיה בלניק: במסגרת הפרויקט עלו לבית שאן 40 משפחות.
רעיה בלניק: בנוסף לזה הגיעו עוד 15 משפחות שהם לא במסגרת הפרויקט.
רעיה בלניק: הם שמעו על זה שבבית שאן אפשר לקבל דיור ציבורי.
רעיה בלניק: כל העולים קיבלו דיור ציבורי.
ציפי דולפין: כמה קיבלו דיור ציבורי?
רעיה בלניק: 55 משפחות קיבלו דיור ציבורי מעמידר.
רעיה בלניק: כל הדירות היו משופצות, נקיות, עם חיבור לחשמל, למים ולגז.
רעיה בלניק: שותף נוסף לכל הפרויקט הזה הייתה קהילת קליבלנד.
רעיה בלניק: קהילת קליבלנד נתנה 1500 דולר לכל משפחה שהגיעה לבית שאן על מנת שתרכוש ציוד בסיסי וריהוט בסיסי.
רעיה בלניק: המשפחה הייתה מגיעה משדה התעופה ישירות לכתובת.
רעיה בלניק: היו מקבלים את פניהם בדירה נקייה ומשופצת, עם מקרר, עם מאווררים ועם עוגות.
ציפי דולפין: מה הגילאים של המשפחות?
רעיה בלניק: משפחות שהגיעו במסגרת הפרוייקט אלו משפחות צעירות עד גיל 45.
רעיה בלניק: משפחות שהגיעו ללא פרוייקט הן כל מיני משפחות בכל מיני גילאים.
רעיה בלניק: אחוז האבטלה בבית שאן היה גבוה מאוד.
רעיה בלניק: לעומת רעננה וכרמיאל בבית שאן מוכנים ללכת למפעלים.
רעיה בלניק: ב80% מהמשפחות בן זוג אחד עובד.
רעיה בלניק: ב40% מהמשפחות שני בני הזוג עובדים.
רעיה בלניק: בבית שאן יש בעיה אחרת.
רעיה בלניק: אני לא מכירה איך זה עובד בכל הארץ.
רעיה בלניק: הקהילה אצלנו מאוד מפולגת, לא מאוחדת, הם לא מדברים אחד עם השני.
רעיה בלניק: יש קבוצה אחת שהם כאילו מצליחנים שעובדים ויש להם רכב.
רעיה בלניק: אלה לא מדברים עם אלה שהם נתמכי רווחה או שהם משפחות חד הוריות.
רעיה בלניק: אי אפשר להושיב אותם בשולחן יחד.
רעיה בלניק: אי אפשר לעשות שום פעילות ביחד.
רעיה בלניק: אם אחד מגיע אז השני לא מגיע.
רעיה בלניק: אם אנחנו רוצים לעשות משהו לכלל האוכלוסייה אין שום סיכוי.
רעיה בלניק: אצלנו בבית-שאן אין עולים מדרום אמריקה מהעליות הקודמות.
רעיה בלניק: אנחנו מכירים רק את העלייה החדשה הזאת.
רעיה בלניק: יש לנו בעיות עם הילדים.
רעיה בלניק: הבעיות נובעות מזה שההורים עסוקים יותר בפרנסתם.
רעיה בלניק: כל המעמד שלהם רעוע יותר.
רעיה בלניק: הם לא שמים לב לילדים.
רעיה בלניק: הילדים בזמן הפנוי, בגלל קושי בשפה, בגלל שמשרד החינוך לא מקציב מספיק תקנים וכיתות אולפן, לא מוכנים לשבת בכיתה כי לא מעניין אותם, הם לא מבינים על מה מדובר.
רעיה בלניק: הם הגיעו מרמה מסוימת.
רעיה בלניק: הם הגיעו לבית שאן או לכל מקום אחר בארץ.
רעיה בלניק: הם לא מבינים על מה מדברים איתם, למה הם צריכים לשבת.
רעיה בלניק: יש נשירה סמויה כמו בכל הארץ וכמו בכל העליות, אבל בגלל שאצלנו הם כל כך חדשים אנחנו לא רוצים לחזור על הטעויות שנעשו עם העליות האחרות.
רעיה בלניק: בואו עכשיו נעשה משהו לפני שיהיה 13 שנה ואז נצטרך 18 מיליון או 200 מיליון לעזור לעלייה הזאת.
רעיה בלניק: היום אחרי 5 שנים אנחנו יכולים לתפוס את זה.
רעיה בלניק: יש לנו ילדים שנקלטו מצוין במסגרות פנימתיות ועירוניות, אבל יש לנו ילדים שהסתבכו בסמים, באלכוהול והיום בגיל 17 במקום לשבת בי"ב הם עושים עבודות שירות.
רעיה בלניק: אחת הסיבות שהעולים עוזבים את הארץ זה בגלל הילדים.
רעיה בלניק: יש לי כמה משפחות שעזבו את בית שאן בגלל שהילדים לא הסתדרו בבית ספר.
רעיה בלניק: הם לוקחים את כל המטלטלין ונוסעים לארגנטינה כי שם הם יכולים להסתדר יותר טוב.
רעיה בלניק: יש גם בעיות בגיוס.
רעיה בלניק: המשרד לא כל כך הולך לקראת עולי ארגנטינה.
רעיה בלניק: אני נתקלתי בכמה בעיות בלשכת הגיוס שלא הולכים לקראת הילדים מארגנטינה.
רעיה בלניק: אין להם הסבר.
יוסי ביילין: מה זה אומר?
רעיה בלניק: כשהילדים מבקשים שירות לאומי המשרד מוכן לתת להם את השנתיים אבל לא בתקופת הצבא.
רעיה בלניק: לשכת הגיוס מבקשת מהם להצהיר שהם דתיים כאשר לא דתיים.
רעיה בלניק: על עולה חדש צריך להסתכל בזווית אחרת.
רינה גרינברג: יש זכויות אבל גם חובות.
רינה גרינברג: עולה חדש מקבל כל כך הרבה.
רעיה בלניק: הילדים מוכנים לתת שירות לאומי ולא צבא.
אמליה הביטלמן: לצבא אין מוניטין בקרב הילדים שמגיעים.
רעיה בלניק: לפי המנטליות שלהם זה נתפס אחרת.
רעיה בלניק: למה לא להתחשב?
רעיה בלניק: אני רק זורקת רעיונות, אני רק נותנת סקירה, אני חס ושלום לא הולכת לבנות את החוקים של המדינה.
רעיה בלניק: אני רק מנסה להבהיר את הבעיות שבגללן אנחנו יושבים פה במעמד הזה.
מיכאל נודלמן: זה לא עניין של מנטליות השירות בצבא.
מיכאל נודלמן: כל מקרה ומקרה לגופו.
רומן קיץ: זו זכות גדולה מאוד של כל אחד מאיתנו לשרת בצבא.
מיכאל נודלמן: זה לא שייך למנטליות.
רעיה בלניק: רוב המשפחות שמגיעות לבית שאן הן ממעמד סוציו אקונומי די נמוך, לא גבוה.
רעיה בלניק: הם הגיעו עם בעיות כאלו ואחרות שהחריפו בזמן העלייה.
רעיה בלניק: כ20 משפחות מעולי דרום אמריקה מטופלות בלשכת הרווחה.
רעיה בלניק: הבעיה העיקרית זה השפה.
רעיה בלניק: יש כאלה שבאו לארץ ומוכנים ללמוד את השפה ומוכנים להתגבר על כל מיני קשיים, אבל יש כאלה שלא מוכנים, שרוצים רק לקבל.
רעיה בלניק: הם לא רוצים לתת שום חובות.
רעיה בלניק: הם לא רוצים להחזיר שום חובות.
רעיה בלניק: נכון ל31 לדצמבר 2006 עזבו את הארץ מכל אלה שהגיעו לבית שאן 12 משפחות.
רעיה בלניק: עברו למקומות שונים בארץ 9 משפחות.
רינה גרינברג: הם לא היו באים לבית שאן אם לא היו נותנים להם דיור ציבורי.
רינה גרינברג: כאשר הם באים לכרמיאל או לנצרת עילית הם רוצים דיור ציבורי, אבל אין.
מאיר לב: הרבה עולים שהגיעו בתקופה ההיא לא חשבו בכלל לעלות.
מאיר לב: לא היה להם מה לאכול, לא היה להם חשמל, לא היה להם במה לקנות תרופות.
מאיר לב: הם הגיעו לארץ עם מה שהם היו לבושים.
מאיר לב: ככה הם באו לארץ.
משה הראל: קראו להם העניים החדשים.
מאיר לב: ישבתי עם סלי מרידור באחת הקהילות העשירות בארגנטינה.
מאיר לב: אמרתי לו שיראה איך האנשים לבושים.
מאיר לב: כולם היו עם הראש למטה, לבושים בחליפות כי זה מה שהיה להם בבית.
מאיר לב: הם לבשו את החליפות ובאו לקחת לחם מהקהילה.
מאיר לב: הם לא חשבו על לעלות לישראל, הם חשבו על כך שהם צריכים לאכול, שהם צריכים לתת לילדים שלהם לאכול.
מאיר לב: בישראל נתנו להם את ההזדמנות.
מאיר לב: יש הרבה שהיו כמה חודשים באוויר, שלא הבינו מה קורה.
מאיר לב: אמרנו שאסור לתת את הכסף כמו שנתנו.
מאיר לב: האנשים האלה הולכים לסופרמרקט ומבזבזים את הכסף.
מאיר לב: התשובה הייתה שהכסף מגיע מאמריקה, שזאת מדינה חופשית ושמי שמגיע לישראל זכותו לעזוב מתי שהוא רוצה.
מאיר לב: אי אפשר לחייב אותו ולא יכולים להוציא לו את הדרכון.
מאיר לב: פעם היו לוקחים לנו את הדרכונים.
רומן קיץ: בשביל לקבל את הכסף אתה צריך להיות מחויב למשהו.
מאיר לב: אני הצעתי שהכסף יינתן בתשלומים.
מאיר לב: אני הכרתי אנשים שקיבלו את הכסף, שמו אותו בבנק ולא נגעו בו.
מאיר לב: הם עבדו קשה, ניקו רחובות ובתים ואת הכסף ששמרו בבנק הם לקחו לארגנטינה.
מאיר לב: עם הכסף הזה הם קנו דירה בארגנטינה.