GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
רחל בר המבורגר: אני חושבת שאחרים כאן ייתנו תשובה יותר טובה.
רחל בר המבורגר: אתמול הייתי בישיבה מסכמת של עשייה בעקבות התופעה הזאת שבה לאחר דיונים רבים החליטו שאחת מהפעולות תהיה פעולת הסברה, לא רק לבני הנוער אלא גם להורים שלהם כדי שההורים יבינו יותר טוב מה הבעיה שמתרחשת, מכיוון שלא רק בית הספר ולא רק הסביבה יכולה לעזור אלא גם הבית יכול לעזור.
רחל בר המבורגר: בשבע ערים במדינת ישראל היה פיילוט שבו החליטו לתת הכשרות להורים כדי שהם יוכלו לדבר עם הילדים שלהם, הפיילוט הזה הסתיים, הוצאנו את המסקנות והחלטנו להרחיב את הפיילוט הזה לעשר ערים במדינת ישראל, שם יתקיימו קבוצות להורים שיוכלו אחר כך לדבר יותר טוב עם הילדים שלהם.
רחל בר המבורגר: הממצאים עד עכשיו הם לא כל כך פשוטים כי קשה מאוד לגייס את ההורים, אבל זאת היא המגמה שלנו נכון להיום לאור שיחות עם נציגים של יוצאי ברית-המועצות לשעבר והאתיופים.
מיכאל נודלמן: ראיתי בחיי אנשים שצורכים סמים ומה קורה להם אבל אני לא בטוח שהילדים היו חשופים לזה.
מיכאל נודלמן: זה לגמרי אחרת כאשר רואים מה קורה לבן-אדם שמכור לסמים, איך הוא סובל כשאין לו את הסמים ומה הוא יכול לעשות כדי להשיג אותם.
מיכאל נודלמן: אני לא שומע ברדיו ולא רואה בטלוויזיה דיבור על כך, ואני חושב שאנשים צריכים להבין שזה לא משחק.
מיכאל נודלמן: אתה לוקח את הסם, פעם ראשונה מרגישים בסדר, אבל אחר כך מאבדים את חייהם.
ראובן ריבלין: ב-1988 הקים ראש-הממשלה דאז, יצחק שמיר, את המועצה למלחמה בסמים.
ראובן ריבלין: לא קראו לזה מאבק בסמים, למרות שבהתחלה רצו לקרוא לזה כך, אלא קראו לה הרשות למלחמה בסמים והתקציב שלה היה תקציב.
ראובן ריבלין: המנכ"ל הראשון היה שופט בית המשפט דהיום והיועץ המשפטי לשעבר אליקים רובינשטיין, ונתנו לכך משקל.
ראובן ריבלין: היה לי את הכבוד לעמוד בראש הוועדה למלחמה בסמים בכנסת, ואני יכול לומר לכם שאז היה לפחות תקציב אתו אפשר היה להכין תוכנית פעולה.
ראובן ריבלין: מאז אנחנו נלחמים במלחמה סיזיפית.
רחל בר המבורגר: לא לגמרי סיזיפית.
ראובן ריבלין: לצערי הרב היא סיזיפית.
ראובן ריבלין: המאבק הוא בלתי פוסק ואת יכולה לראות תוצאות נקודתיות לגבי אדם זה או אחר, אבל התופעה הולכת וגוברת, אם כי היא תופעה של כל העולם המערבי.
ראובן ריבלין: אני יודע מה משקיעים על כל ילד בארצות-הברית ומה משקיעים כאן.
ראובן ריבלין: לכן השאלה ששאלת היא שאלה נכונה ואני מתפלא שהמדענית הראשית לא אומרת בצורה הברורה שלא נותנים לכם שום אמצעים על-מנת להילחם מלחמה אמיתית בנושא הזה.
ראובן ריבלין: החינוך נותן נדמה לי מיליון וחצי שקלים בכל מערכת החינוך, שזה אומר שקל לכל ילד.
קריאה: תשעה וחצי מיליון שקלים.
ראובן ריבלין: זאת התקדמות יפה.
ראובן ריבלין: אני אבדוק את זה כמובן בוועדת הכספים ואראה כמה מערכת החינוך מקבלת, כי באמת זה מתחיל בחינוך.
ראובן ריבלין: ברגע שהילד או הנער או המבוגר הידרדר, הפעולה היא רק פעולה או של המשטרה או של שיקום שהוא דבר כמעט בלתי אפשרי.
ראובן ריבלין: השאלה הזאת נעשית כרגע במסגרת הוועדה הזאת שבאה לבחון האם יש איזה שהם אלמנטים, איזה שהם מרכיבים שמובילים דווקא את העולים החדשים ושאנחנו לא נותנים את דעתנו אליהם.
ראובן ריבלין: האמת צריכה להיאמר.
ראובן ריבלין: אנחנו לא נלחמים מלחמה אמיתית בסמים.
רחל בר המבורגר: אני מודה לך על ההערה הזאת.
רחל בר המבורגר: לא רציתי להתחיל אתה, אבל הנושא התקציבי הוא בושה וחרפה כי לרשות למלחמה בסמים היה תקציב של ארבעים מיליון שירד ל-15 מיליון שקלים.
רחל בר המבורגר: עם תקציב כזה קטן, קשה מאוד לעשות פעולות רבות, במיוחד שאנחנו היום מאתרים בעיה של העולים החדשים, גם של העולים הוותיקים, וככל שאנחנו חוקרים את התופעה יותר, כך אנחנו מבינים שצריך להקדיש לזה יותר תשומת לב ויותר כספים.
רחל בר המבורגר: אמנם לאחרונה קיבלנו איזשהו מענק מיוחד כדי להפנות את תשומת הלב לנושא של העלייה, אבל זה בטל בשישים לעומת הבעיה החמורה והתוספת התקציבית הקטנה שניתנה לרשות למלחמה בסמים.
רחל בר המבורגר: זה נכון ואני מודה לך על ההערה הזאת.
רחל בר המבורגר: היה לי לא נעים להתחיל עם זה ולכן התחלתי עם נתונים.
ראובן ריבלין: בשביל זה אנחנו כאן.
ראובן ריבלין: הכנסת לא קיימת כדי לשמוע רק דברים נעימים.
ראובן ריבלין: כאן מנסים לתפוס את השור בקרניו, כי אחרת לשם מה אנחנו יושבים כאן?
ראובן ריבלין: יש לך גם מעמד וגם שם טוב, ואני מצפה ממך לשאול אותנו מדוע לקחו אותך לרשות למלחמה בסמים כי אין שום מלחמה בסמים.
רחל בר המבורגר: כך אי אפשר להיאבק.
רחל בר המבורגר: אני מודה לך על ההערה הזאת ואני מוכרחה לומר שהתקציב הוא תקציב שמבייש את מדינת ישראל.
ראובן ריבלין: זאת מכה.
ראובן ריבלין: אני לא רוצה לומר לאן היא מחלחלת, אבל זאת מכה.
מיכאל נודלמן: אני לא רוצה שתהיה הרגשה שמדובר רק בעולים וכי העולים יותר גרועים.
מיכאל נודלמן: הילדים העולים הם כמו הילדים הוותיקים, אבל צריך להבין שהם נמצאים בתנאים יותר קשים ואיזה משבר הם עוברים במדינת ישראל.
מיכאל נודלמן: אני מבין שמספר משתמשים לא פחות נמצא בקרב העולים הוותיקים, אבל המסקנות שאנחנו נסיק לא יהיו רק לגבי העולים כי התקציבים משותפים ולא מיוחדים לעולים בלבד.
מיכאל נודלמן: אנחנו מדברים על ילדים ואלה הם הילדים שלנו.
יואב בן-ארצי: אני מהרשות העירונית להתמכרויות, דרי הרחוב ושיקום האסיר בעיריית תל-אביב.
יואב בן-ארצי: אני רוצה להציף את הבעיה באופן מורכב יותר ולכן אני רוצה לדבר גם על בני הנוער, גם על אוכלוסיית הצעירים וגם אוכלוסייה שהולכת ומתבגרת, שהיא עדיין צעירה אבל יותר מבוגרת מנוער.
יואב בן-ארצי: במסגרת היחידה לדרי רחוב נכון להיום, בשנת 2006, אנחנו מטפלים ב-824 מטופלים שהם דרי רחוב, כאשר 74 אחוזים מתוכם הם מחבר העמים.
ראובן ריבלין: זו יוזמה עירונית?
יואב בן-ארצי: זו יוזמה עירונית בשיתוף עם משרד הרווחה.
ראובן ריבלין: זאת אומרת, תקציב משרד הרווחה.
יואב בן-ארצי: היוזמה במקור הייתה יוזמה עירונית שחברה למשרד הרווחה בשנת 1991.
יואב בן-ארצי: היום כמובן יש בכל הארץ בערים מסוימות מרכזים לטיפול בדרי רחוב והתקצוב הוא 75 אחוזים מהמשרד ו-25 אחוזים מהרשות העירונית, למרות שזה קצת התהפך.
יואב בן-ארצי: זה היה אמור להיות על-פי העיקרון הזה, אבל זה קיבל ממדים אחרים והיום בערך שישים אחוזים העירייה וארבעים אחוזים משרד הרווחה.
ראובן ריבלין: האחוז הזה קיים בכל העיריות או רק בעיריית תל-אביב?
יואב בן-ארצי: זה בעיריית תל-אביב.
ראובן ריבלין: לכן שאלתי אם זו יוזמה עירונית.
ראובן ריבלין: אם אתה מדבר על יוזמה ממשלתית שבה התקצוב ירד מ-75 ל-40 אחוזים, והעירייה לא יכולה לשאת ביתרה, זאת אומרת שאין שם פעילות.
ראובן ריבלין: יש אולי משכורת לאדם זה או אחר שנמצא במערכת, אבל אין פעילות כי אין תקציב לפעילות.
יואב בן ארצי: אני אחדד ואומר שישנה פעילות אבל יכולה להיות פעילות הרבה יותר גדולה וענפה יותר, אם היה לנו יותר כסף.
יואב בן ארצי: לדוגמה, ואני פותח סוגריים, אין לנו יכולת היום לשכן נשים מכורות לסמים או לאלכוהול, או גם לזה וזה לזה, בשום הוסטל קיים כי אין לנו כסף לזה.
יואב בן ארצי: אין לנו כסף גם לשכן אותן בבתי מלון.
יואב בן ארצי: כאן אני סוגר סוגריים.
יואב בן ארצי: אני רוצה להתייחס לנתונים, וכמו שאמרתי, להעמיד את הבעיה באופן מורכב יותר.
יואב בן ארצי: 75 אחוזים מתוך ה-74 אחוזים משתמשים בסמים ובאלכוהול, כאשר השימוש בסמים הפך בשנים האחרונות להיות גבוה יותר מהשימוש באלכוהול.
יואב בן ארצי: כשאנחנו מקבלים אלינו את המכורים לסמים, זה לא שימוש ראשוני, זה לא שימוש ספוראדי, זה לא שימוש לרעה, אלא זה כבר שימוש התמכרותי.
יואב בן ארצי: אנחנו מתחילים את הרצף הזה ממרכז אחר שישנו בתל-אביב שפועל תחת עמותת אלם, שנקרא מישהו לרוץ אתו.
יואב בן ארצי: אני מניח שעל זה היה מחקר ושם הוא נעשה.
יואב בן ארצי: במרכז הזה, אחוז מאוד גבוה הוא עולים חדשים מחבר העמים שמשתמשים בסמים ובאלכוהול.
יואב בן ארצי: אנחנו עובדים בצורה משותפת ואני יודע שהרבה פעמים אנחנו נותנים את הסיוע שלנו למרכז לגמול – ואני מדבר על גמילה של צעירים – משימוש בסמים.
יואב בן ארצי: אני מדבר על הגילאים 18 עד 25.
יואב בן ארצי: ישנה אוכלוסייה נוספת של פאנקיסטים שחלקה הרב הוא מחבר העמים, כאשר הם משתמשים בסמים, מנותקים מהבית, חיים ברחוב ונמצאים ברחבי העיר.
יואב בן ארצי: גם זו אוכלוסייה שצריך לתת את הדעת עליה והיא אמורה לקבל סיוע, והיא אכן מקבלת את הסיוע, אבל במימון מאוד נמוך.
יואב בן ארצי: אני יושב שמה שנקרא בית-משפט לענייני סמים שפועל בעיריית תל-אביב עם שירות המבחן ובית-המשפט, ויוצא לי לראיין את העצורים שנמצאים בבית המעצר.
יואב בן ארצי: אני יכול לומר לכם ש-95 אחוזים מהעצורים שנמצאים בבית המעצר ואני מראיין אותם, הם מחבר העמים.
יואב בן ארצי: אני מתכוון ל-95 אחוזים מכלל האנשים שמשתתפים בפרויקט הזה.
יואב בן ארצי: אני אומר את זה בצער רב כי אני גם שומע את ההיסטוריה המשפחתית שלהם, שואל לגבי תחילת השימוש שלהם, ואני יכול לומר לכם שתחילת השימוש היה ברוסיה, התעצם כשהם הגיעו לארץ עם משבר ההגירה ומשבר הקליטה, והם הפכו להיות מכורים כאן במדינת ישראל.
יואב בן ארצי: חלקם הרב הגיע לבד כאשר המשפחה נשארה שם, או האב נשאר שם והאם הגיעה אתם לכאן, והם אנשים שהם גם חסרי תמיכה מבחינה חברתית וגם חסרי תמיכה מבחינה משפחתית, ואתם אנחנו עושים את הצעדים הראשונים לשיקום ולקליטה בחברה בכללותה.
יואב בן ארצי: גם כאן צריך הרבה מאוד משאבים, אבל אין אותם עד הסוף.
יואב בן ארצי: אני רוצה לומר שהבעיה מורכבת יותר מכפי שהוצגה כאן.
יואב בן ארצי: אין ספק שאם היה יותר כסף, היינו יכולים לעשות פעילות איתור יותר גבוהה ולתת מענה לאותם אנשים שצריכים את המענה הזה.
קולט אביטל: אנחנו מדברים על נוער עולה.
קולט אביטל: בממוצע, הציבור שבו אתה מטפל, כמה זמן הוא בארץ?
קולט אביטל: כשאתה אומר שהם חסרי מסגרות תמיכה, מה היית ממליץ, מה היה צריך לעשות לאנשים כאלה שבאים לארץ, איזה סוג מסגרת תמיכה ניתן לתת להם וללוות אותם כדי שהם לא יידרדרו לרחוב?
יואב בן-ארצי: בממוצע הם חמש-שש שנים בארץ.
יואב בן-ארצי: ממוצע מורכב מקצוות, כך שיש כאלה שעלו לארץ בשנת 2005 ויש כאלה שעלו ב-1997.
יואב בן-ארצי: מה שאנחנו מנסים לעשות – ועושים, וזה מצליח בגדול – הוא לשלוח אותם לקהילות טיפוליות שמופעלות על ידי משרד הרווחה.
יואב בן-ארצי: הם מוצאים את עצמם שם, מוצאים שם בית, אחרי הקהילה הם עוברים לחיות בהוסטל ומתחילים לקיים את עצמם באופן כלכלי.
קולט אביטל: אתה מדבר על אחרי ואני מדברת על לפני.
יואב בן-ארצי: כאשר אנחנו מאתרים את בני הנוער?
קולט אביטל: מסגרת שהיית חושב שהיא יכולה למנוע את ההידרדרות.
יואב בן-ארצי: על אותו עיקרון.
יואב בן-ארצי: להקים קהילות טיפוליות לבני נוער.
יואב בן-ארצי: יש קהילה אחת שפועלת במלכישוע ואני חושב שצריכה להיות קהילה מיוחדת לעולים מחבר העמים כי מדובר בשפה וטיפול בשפת האם, בעיני הוא דבר משמעותי.
זאב אלקין: בנקודה שסיימת, האם הטיפול הוא תלוי תרבות?
זאב אלקין: כלומר, האם בטיפול בנוער העולה אתם לוקחים בחשבון את השפה, התרבות והמנטאליות?
זאב אלקין: אם כן, אולי תוכל לפרט ולומר איך.
זאב אלקין: אמרת שבממוצע הנערים נמצאים חמש-שש שנים בארץ ואני שואל מה המשקל של הנערים שהגיעו בכל מיני תוכניות ללא הורים, כמו נעל"ה או תוכניות אחרות?
יואב בן-ארצי: המשקל של אלה שהגיעו בתוכניות נעל"ה וסל"ע הוא גבוה.
יואב בן-ארצי: זה לפי ההתרשמות שלי, ואני מעריך את זה בצורה מאוד זהירה כי אני מראיין פלח מסוים של אוכלוסייה ולא את כולה.
יואב בן-ארצי: לגבי הנושא של פעילות שהיא רגישת תרבות.
יואב בן-ארצי: היום בכל המישורים, ולאו דווקא של טיפול במכורים בסמים, למדנו להבין שכאשר אנחנו מדברים על טיפול בתרבויות שהן שונות, אנחנו צריכים ללמוד את התרבות, ללמוד את המנטאליות, את המנהגים והטקסים וכל מה שקשור בזה.
יואב בן-ארצי: כאן אנחנו לומדים את זה, כמי שמטפלים, כצברים שמטפלים באוכלוסייה שהיא אוכלוסייה מהגרת.
יואב בן-ארצי: אנחנו מנסים לאתר עובדים סוציאליים שהם דוברי השפה, שמהם אנחנו לומדים איך להתנהג ואיך לטפל באנשים, והם עצמם מטפלים באותה אוכלוסייה.
יואב בן-ארצי: דרך אגב, אנחנו במצוקה גם בנושא הזה כי קשה מאוד למצוא עובדים סוציאליים שהם דוברי השפה ושרוצים לעבוד בנושא התמכרויות, למרות שיש כאלו.
מיכאל נודלמן: בתרבות העולים מרוסיה אולי הייתה תרבות אלכוהול, אבל לא הייתה תרבות סמים והאנשים לא ידעו מה זה סמים.
רחל בר המבורגר: יש לי נתונים שאומרים שמדובר בארבעה אחוזים שהגיעו במסגרת סל"ע, ארבעה אחוזים הגיעו במסגרת תוכנית נעל"ה, למעלה מחמישים אחוזים הגיעו במסגרת קליטה ישירה, עשרים אחוזים הגיעו לאולפן קיבוץ, ואחר כך זה מה שמשלים.
רחל בר המבורגר: אם שאלת על נעל"ה וסל"ע, יחסית אחוזם מועטים הם דרי רחוב.
יואב בן-ארצי: אני לא מדבר על דרי רחוב.
רחל בר המבורגר: אני נתתי את התמונה של דרי רחוב.
יואב בן-ארצי: אני מדבר על אוכלוסייה אני פוגש בבית המעצר ומראיין אותם בנושא של בית-דין לענייני סמים ואז אני שואל אותם באיזה תוכניות הם עלו.
יואב בן-ארצי: לגבי הנושא של השימוש הראשוני בסמים, הוא היה ברוסיה.
מיכאל נודלמן: במשך חמש השנים האחרונות, אולי, אבל אם מדברים על תרבות, זה לא היה קיים.
ראובן ריבלין: אתה נפגש עם הצעירים כאשר הם כבר נעצרו.
ראובן ריבלין: אתה לא נפגש אתם לפני כן.
יואב בן-ארצי: גם וגם.
יואב בן-ארצי: אני פוגש אותם גם ברחוב כשהם עדיין משתמשים בסמים וגם פוגש אותם כשהם רוצים להיגמל, כשהם בבית המעצר.
ראובן ריבלין: לכל אדם שאתה רואה איזושהי תקווה לשיקומו, יש לך פתרון?
יואב בן-ארצי: קשה לי לומר שיש פתרון לכל אדם.
ראובן ריבלין: זאת אומרת, יש מגבלה.
ראובן ריבלין: בקהילות יש מגבלת קליטה.
יואב בן-ארצי: דווקא בנושא הזה של קהילות, אין כל כך מגבלה.
יואב בן-ארצי: אדם שרוצה להיכנס לקהילה, יכול להיכנס לקהילה ולעשות זאת ללא המתנה.
יואב בן-ארצי: אני מדבר על בית-דין לענייני סמים אתו אני עובד, לשם אנחנו שולחים מטופלים ומקבלים אותם באופן אוטמטי.
קריאה: אני מדברת על מערכת ארצית.
ראובן ריבלין: הוא מדבר על תל-אביב.
ראובן ריבלין: תל-אביב משקיעה בעצמה בנושא הזה והיא מטפלת בו כי היא רואה את זה כבעיה של הקהילה של תל-אביב.
ראובן ריבלין: כל בעיה שאתה מאתר, יש לך גם פתרון?
ראובן ריבלין: אם המטופל רוצה כמובן ואם הוא משתף פעולה.
יואב בן-ארצי: לקהילות הטיפוליות אני יכול לשלוח ואין לי תור המתנה, כי אני שייך לפרויקט מסוים.
יואב בן-ארצי: לנושא הגמילות המיידיות למשל, חסר לי תקציב.
יואב בן-ארצי: לא כל אחד שאני רואה אני יכול לתת לו היום מענה.
יואב בן-ארצי: אם היום אני נוסע ומסתובב בתחנה המרכזית הישנה ורואה אנשים מחבר העמים או מכל מיני מקומות אחרים, אני לא יכול לתת פתרון לכל אחד שאני רוצה.
ראובן ריבלין: אמרת שאתם מחפשים אנשים.
ראובן ריבלין: יש לכם את האפשרות לקלוט אנשים אלא שאתם פשוט לא מוצאים אותם?
ראובן ריבלין: אני מתכוון לדוברי השפה שהם בעלי יכולת ומיומנות, כך שהם מסוגלים לטפל במכורים.
יואב בן-ארצי: קשה לאתר עובדים סוציאליים דוברי השפה.
יואב בן-ארצי: הם לא בהישג יד.
ראובן ריבלין: זו אכן בעיה.
נח גרינבוים: אני מייצג במשרד החינוך את קידום נוער.
נח גרינבוים: אני חושב שהסקר שנעשה מדבר על אוכלוסיות קידום נוער.
רחל בר המבורגר: בעיקר קידום נוער.
נח גרינבוים: הייתי רוצה לפרט כמה דברים שהם בעיקר בפרקטיקה שלנו, בניסיון שלנו בעבודה עם הנושא של שימוש בסמים ואלכוהול, בייחוד מול אוכלוסיות של נוער עולה.
נח גרינבוים: חשוב לי לומר שאנחנו עובדים עם כ-4,600 בני נוער עולים מנותקים ובסיכון, זאת אומרת, חלקם מנותקים לגמרי וחלקם לומדים.
נח גרינבוים: לכן כל הנתונים בסקר מלמדים על האוכלוסייה שהיא בטיפול קידום נוער.
נח גרינבוים: מהם 1,400 יוצאי אתיופיה ו-3,200 יוצאי חבר העמים.
מיכאל נודלמן: זה מספר הצעירים שאתם חושבים שהם צורכים סמים ואלכוהול?
נח גרינבוים: לא.
נח גרינבוים: אני מדבר על מטופלים בקידום נוער, במסגרות של משרד החינוך.
נח גרינבוים: חשוב לי לומר שכבר כמה שנים אנחנו משתפים פעולה עם הרשות למלחמה בסמים בהפעלת תוכניות יישוביות.
נח גרינבוים: זה לא שאנחנו מפעילים תוכנית ארצית אלא עובדים ברמת היישוב, מול המתאמים של הרשות למלחמה בסמים בהתאמה של תוכניות יישוביות.
נח גרינבוים: יש עוד כמה דברים שהיה חשוב לי להדגיש ולחדד.
נח גרינבוים: בשנים האחרונות אנחנו מכשירים את העובדים שלנו – שחלקם הגדול הוא יוצא חבר העמים ויוצא אתיופיה – באיתור, זיהוי ובטיפול ישיר בבני נוער שמשתמשים בסמים והם על גבול ההתמכרות.
ראובן ריבלין: הטיפול הוא במסגרת ארצית?
נח גרינבוים: הטיפול מתבצע ביישובים.
נח גרינבוים: אנחנו עובדים ב-44 יישובים.
ראובן ריבלין: מול הרשויות המקומיות?
נח גרינבוים: כן.
נח גרינבוים: מול הרשויות המקומיות.
ראובן ריבלין: אם אני בחצור הגלילית ואתה צריך לתת לי 75 אחוזים, ואני צריך לתת 25 אחוזים, אבל אין לי את ה-25 אחוזים כך שאני לא מקבל את ה-75 אחוזים, ואז איך אני יכול לפעול?
ראובן ריבלין: התוכנית היא מצוינת, ואין לי ספק בכך.
ראובן ריבלין: התכנון והמבנה הוא יוצא מן הכלל, ואין לי על כך ויכוח כי אתם מומחים.
ראובן ריבלין: עיריית תל-אביב היא לא דוגמה כי היא מממנת את עיקר התקציב, אבל במקום שבו המערכת לא יכולה לפעול אלא אם הממשלה תומכת בה ישירות, אין שום פעילות ולכן אנחנו מקבלים דוח כזה.
ראובן ריבלין: אלה הן העובדות שאנחנו מתמודדים אתן כל הזמן.
ראובן ריבלין: אני מבין שנותנים לכם לעשות לבנים אבל תבן לא נותנים לכם.
ראובן ריבלין: זאת בעיה חמורה.
ראובן ריבלין: אם לא נבוא ונזעק פעם אחת שמדובר פה למעשה במס שפתיים, אנחנו מחמיצים את העניין.
ראובן ריבלין: אני נמצא בכנסת יותר מדיי זמן מבחינת השנים, ויכול להיות שהתרגלתי.
ראובן ריבלין: אני שומע את הדברים האלה, ואני כבר רגיל לשמוע אותם אבל הדוח הזה הוא דוח קשה ביותר.
ראובן ריבלין: ההבחנה לגבי הנוער העולה היא הבחנה עם הגדרות מאוד מיוחדות וברורות.
ראובן ריבלין: למעשה מה שאתם מסבירים לנו הוא מה קורה, אבל לא מה עושים כי לא עושים.
נח גרינבוים: אני מנסה להסביר מה עושים.
ראובן ריבלין: אתה מסביר מה עושים ברמה הכללית.
ראובן ריבלין: תאמר לי מה עושים בחצור הגלילית.
ראובן ריבלין: על תל-אביב שמענו ותל-אביב היא לא הדוגמה הטובה לכך
נח גרינבוים: לא שמעת מה עושים בתל-אביב.
ראובן ריבלין: תל-אביב היא לא דוגמה טובה כי שישים אחוזים מהתקציב ניתן על-ידי הרשות המקומית.
ראובן ריבלין: כן עושים טוב או לא עושים טוב, אני לא נכנס לזה.
ראובן ריבלין: אני מבקש שלא תדבר אתי ברמת המקרו, על מה צריך לעשות, איך זה אמור להיעשות, ואיך התוכנית היא מופלאה ונפלאה.
ראובן ריבלין: אני שואל אותך האם מה שאתה אומר מתקיים בכל מקום בארץ או הוא רק פועל יוצא של הרשות המקומית ויכולתה לפעול מבחינת סדרי עדיפויות באותה נקודה.
מיכאל נודלמן: אני רוצה לציין שנמצאים אתנו תלמידים מכיתה י' בתיכון בן-גוריון בפתח-תקווה.
נח גרינבוים: זה לא בכל הארץ.
נח גרינבוים: אנחנו פרוסים ב-44 יישובים בארץ, מהצפון ועד הדרום, יישובים עתירי עולים, גם יוצאי חבר העמים וגם יוצאי אתיופיה.
זאב אלקין: הוא שואל מה קורה במקרה שאין לרשות תקציב.
נח גרינבוים: בקטע של התקצוב, היחידות לקידום נוער של משרד החינוך מסתמכות על תקציבי משרד החינוך.
נח גרינבוים: שיתוף הפעולה עם הרשות הוא ברמה היישובית, מול המתאמים ומול תקציבים שהרשות למלחמה בסמים מקצה ליישובים.
ראובן ריבלין: לרשות למלחמה בסמים אין שום תקציב פעולה.
ראובן ריבלין: יש להם 15 מיליון שקלים.
קולט אביטל: אני מבינה שעד עכשיו מה שהוצג כאן זה המסגרות, התקציבים ואיך הדבר הזה פועל.
קולט אביטל: אותי מעניין – כיוון שאנחנו מדברים כאן על תופעה והתופעה הולכת ומחמירה – כיצד נערך משרד החינוך ברמה של תוכנית וקמפיין בקרב בני נוער, בבתי-הספר התיכוניים וכולי.
קולט אביטל: הנושא נוגע לעולים, אבל לא רק לעולים.
קולט אביטל: אנחנו יודעים שהנושא הזה הוא כבר נושא רחב.
קולט אביטל: מה אתם עושים ברמת הלימודים, מה אתם עושים כדי להפנים את זה בתוכניות לימוד?
קולט אביטל: אני גם חושבת שמעבר לשעת מחנך פעם בשנה, צריך לעשות פה קמפיין אמיתי.
גליה שחם: אני מהשירות הפסיכולוגי הייעוצי, מנהלת היחידה לשימוש בסמים ואלכוהול במשרד החינוך.
גליה שחם: אני רוצה להתייחס קודם כל לתקציב.
גליה שחם: פעם התקציב היה מיליון וחצי שקלים, אבל עתה הוא עומד על סכום גבוה פי ארבעה מאחר שהמשרד ראה בבעיה הזאת בעיה רצינית.
גליה שחם: הפעילות מצד אחד היא לכלל אוכלוסיית התלמידים, ואנחנו מדברים על פעילות מהגיל הרך עד כיתה י"ב.
גליה שחם: אנחנו עובדים עם כל הגורמים שעוסקים בנושא, בוודאי הרשות למלחמה בסמים, אבל גם עם משרד הרווחה, משרד הקליטה, משרד הבריאות וכולי והעבודה היא ברמות שונות.
גליה שחם: בעיקרון התוכנית היא תוכנית חובה בבתי-הספר העל-יסודיים, אבל גם בגני הילדים אנחנו כרגע בשלב של פיתוח של תוכנית של איתור ילדים מהגיל הרך עם חיזוק יכולות וזה נעשה על-פי ידע ממחקרים שנעשו בארצות-הברית.
קולט אביטל: הבעיה כרגע היא לא בגיל הרך כי זה לטווח ארוך וזה יופי.
קולט אביטל: אנחנו מדברים על גילאים שאנחנו יודעים מה דרכי הבילוי שלהם, מדוע, משפחות שבורות וכולי.
קולט אביטל: הקבוצה הקריטית היא נניח מגיל 14 והלאה, ואולי אפילו צעירה יותר.
קריאה: את אופטימית.
קולט אביטל: גיל 11 ומעלה.
קולט אביטל: ראיתי כבר ילד בן 9 עם וודקה.
גליה שחם: רציתי לומר מה אנחנו עושים במסגרת הכללית ומה אנחנו עושים באופן ספציפי להתערבות בילדים ובבני נוער שכבר משתמשים בחומרים.
גליה שחם: כבר שנתיים שאנחנו מפעילים קבוצות בתוך בתי-הספר, גם מערך של הכשרה וגם של טיפול בתלמידים שהם לפני השלב שבו קידום נוער נכנס לתמונה.
גליה שחם: זאת אומרת, הפעולה היא איתור מוקדם בבית הספר של תלמידים שמשתמשים בחומרים למיניהם, וזה יכול להיות אלכוהול, אלה יכולים להיות חומרים נדיפים, וזה יכול להיות גם עישון סיגריות.
גליה שחם: אנחנו מאתרים אותם כילדים בסיכון לשימוש בחומרים.
גליה שחם: ביחד עם הרשות למלחמה בסמים פיתחנו תוכנית שנקראת תוכנית אופי, שהמטרה שלה בעצם לאתר אותם בשלב מוקדם ולעשות אתם עבודת התערבות לחיזוק יכולות התמודדות שלהם עם החיים, בצד שינוי הרגלים.
ראובן ריבלין: זה תכנון.
גליה שחם: לא.
ראובן ריבלין: זה מבוצע הלכה למעשה.
גליה שחם: בשנה שעברה 300 תלמידים ב-49 בתי-ספר ברחבי הארץ השתתפו בקבוצות כאלה.
גליה שחם: אנחנו הקמנו מערך הכשרה של יועצים חינוכיים ועובדים סוציאליים, וליווינו את זה גם במחקר הערכה.
גליה שחם: זה משהו שאנחנו ממשיכים השנה כאשר תגבור מיוחד אנחנו נותנים בכפרי נוער כי שם יותר גבוה הריכוז של תלמידים משתמשים בסמים ואלכוהול.
גליה שחם: כרגע יש לנו מערך של הכשרה גם בירושלים, גם בבאר-שבע, וגם בארצי של המינהל לחינוך התיישבותי.
גליה שחם: למעשה כל אחד מהאנשים שעובר אצלנו את ההכשרה, תוך כדי הכשרה כבר מקים קבוצה בתוך בית הספר שלו, והקבוצה והמנחה מלווים בהדרכה במשך כל התהליך.
גליה שחם: זה צעד שאנחנו נקטנו באמת בעקבות העובדה שיש לנו אוכלוסייה בבתי-הספר שהם לא משתמשים בסמים, ואתם יש לעשות עבודה חינוכית רבה, אבל יש אוכלוסייה שכן משתמשת וצריך לעשות אתה פעולה.
גליה שחם: אני יכולה לומר ממחקר ההערכה שהיה בשנה שעברה שהעדויות היו, גם של המנחים וגם של התלמידים, שהקבוצות האלה היו מאוד משמעותיות.
גליה שחם: אחד הדברים שמבחינתנו היה מאוד משמעותי הוא שילדים רוצים שיפנו אליהם, רוצים שידברו אתם, רוצים שידריכו אותם, רוצים שיעזרו להם להתמודד יותר טוב ולנהל את החיים שלהם בצורה יותר טובה.
גליה שחם: מעבר לזה, אנחנו גם מפעילים הכשרות למורים, גם למורים שעובדים עם עולים חדשים ולצורך כך פיתחנו חוברת.
גליה שחם: העיקרון הוא לעסוק בזה לא רק בשעת מחנך אלא באמת בתוך מערך הלימודים, בשילוב עם מקצועות לימוד.
גליה שחם: לגבי הקבוצה של העולים, ערכנו השתלמויות לאותם עולים שהם במסגרת של שעל, של שיעורים לעולים חדשים, ובתוך זה שילבנו קטעי לימוד שעוסקים בנושא של חומרים נדיפים, של נרגילות, של אלכוהול, וכל הנושאים האלה.
גליה שחם: מעבר לזה, אנחנו גם משתתפים בהכשרות והשתלמויות של מגשרים ושל מנחים לקבוצות הורים, בעיקר יוצאי אתיופיה, וזאת באמת מתוך ההנחה שיש עבודה עם התלמידים, שיש עבודה עם ההורים, וככל שיהיו יותר מבוגרים שיכולים לשוחח עם הילדים, ושהילדים יראו בהם גורם שאפשר לפנות אליו, להיעזר בו ולהיתמך בו, אז באמת נצליח לא להגיע לשלבים של הטיפול, שאז זה די מייאש כי בשלבים האלה קשה מאוד להצליח.
קולט אביטל: המשרד שעוסק בהסברה במשרד ראש-הממשלה, האם הוא הכין סרטים שמקרינים בבתי-הספר?
קולט אביטל: האם אתם נעזרתם בהם?
גליה שחם: אנחנו נעזרים ברשות למלחמה בסמים ואנחנו נעזרים בגורמים נוספים, כאלה שעובדים בשטח.
ראובן ריבלין: עד היום עוד לא החליטו אם הסרטים האלה מועילים או רק מזיקים.
קולט אביטל: תלוי איך עושים אותם.
ראובן ריבלין: זה ברור, אבל אני מדבר על הסרטים שעשו אחרי שביררו איך לעשות אותם, אבל עדיין השאלה עומדת.
גליה שחם: כל הנושא של רגישות תרבותית הוא דבר שאנחנו לוקחים אותו כמרכיב מאוד מרכזי.
גליה שחם: אנחנו עובדים בבתי-הספר באמצעות מה שאנחנו קוראים מב"סים – מוביל בית-ספרי למניעה – שזה מישהו בבית הספר שהוא כמו רכז מקצוע אחראי לתוכנית המניעה הבית-ספרית.
גליה שחם: הוא מקבל הדרכה מאתנו.
קולט אביטל: כמה כאלה יש בארץ?
גליה שחם: 870.
קולט אביטל: מב"סים?
גליה שחם: הקמנו מערך הדרכה בתוך בתי-הספר.
ראובן ריבלין: של משרד החינוך.
גליה שחם: של משרד החינוך.
ראובן ריבלין: זה מקצוע ייחודי או שהם עושים עוד דבר?
ראובן ריבלין: הם גם מורים?
גליה שחם: זה עובד הוראה מתוך בית הספר.
ראובן ריבלין: שמקבל עוד שעה נוספת בשבוע.
גליה שחם: הוא לא מקבל שעה.
גליה שחם: הוא מקבל גמול תפקיד, כמו רכז מקצוע, והוא מרכז את התוכנית הבית-ספרית.
גליה שחם: היתרון של הדבר הזה הוא שיש מישהו בבית הספר שאחראי לתוכנית.
גליה שחם: ההנחיה היא לעבודה ביחד עם הקהילה.
ראובן ריבלין: לשאלתך לגבי ה-870 עב"סים, אלה אנשים שנמצאים בבית הספר ומקבלים עוד שעה שבועית אחת כדי לשמש בתפקיד הזה.
ראובן ריבלין: גליה שחם: לא שעה.
ראובן ריבלין: הם מקבלים גמול תפקיד כמו רכז מקצוע.
קולט אביטל: השאלה היא לא כמה כסף הם מקבלים אלא במה זה מתבטא והעשייה שלהם.
גליה שחם: העשייה שלהם מתבטאת בריכוז הנושא.
גליה שחם: הם מגישים לנו תוכנית, אנחנו מאשרים את התוכנית, בסוף השנה הם מגישים לנו דיווח על התוכנית.
קולט אביטל: יוצא שבממוצע פעם בשבוע הם עוסקים בזה.
גליה שחם: אני לא יכולה למדוד.
קולט אביטל: איך מסתכמת הפעילות של מב"ס כזה?
גליה שחם: האנשים האלה מקדישים לנושא הרבה שעות.
גליה שחם: אני לא יכולה לומר כמה שעות, אבל אני יכולה לומר מה הם עושים.
גליה שחם: הם אחראיים על זה שיהיו השתלמויות בתוך בתי-הספר לכל אנשי הצוות.
גליה שחם: למשל, בנושא הזה של העולים, דאגנו שבמקום שיש ריכוז של עולים, הצוותים יקבלו השתלמויות מאנשים שהם מומחים לנושא.
אלי זרחין: יש בית-ספר עם 1,100 עולים ושם לא קיבלו הדרכה ואין תוכניות.
גליה שחם: אתה שייך למחוז ההתיישבותי, נכון?
גליה שחם: אנחנו עושים כבר קורס שני במחוז ההתיישבותי עם מעל חמישים אנשים שהוכשרו להנחיה של קבוצות אופי.
גליה שחם: דווקא במחוז הזה שלך אנחנו פונים לכל מנהלי בתי-הספר ובאחריותו לשלוח את האדם להכשרה שלנו.
גליה שחם: אנחנו נותנים גם את ההכשרה, גם את הייעוץ לאורך כל השנה וכולי.
מיכאל נודלמן: אנחנו רואים שהמגמה שלילית.
מיכאל נודלמן: אתם חושבים שמה שאתם עושים יכול לשפר את המצב?
גליה שחם: אני מאמינה שכן.
גליה שחם: אני חושבת שבכל בית-ספר על-יסודי במדינת ישראל צריכה להיות קבוצה כזאת כי בכל בית-ספר על-יסודי במדינת ישראל בוודאי יש תלמידים שמשתמשים בחומרים למיניהם.
גליה שחם: אני מאמינה שמצד אחד צריך לדאוג שבית הספר יהיה מקום טוב לתלמידים לבוא וללמוד בו, ומצד שני צריכה להיות לו האפשרות לתת טיפול יותר ממוקד.
מרינה סולודקין: אני חושבת שתמונת המצב קשה מאוד.
מרינה סולודקין: אנחנו רואים תהליך ומגמות שליליות.
מרינה סולודקין: עושים הרבה, ואני מכירה את הפעילות – גם של משרד החינוך, גם של משרד הרווחה, גם של משרד הבריאות – אבל כנראה היא לא מספיקה.
מרינה סולודקין: צריך לדעת שיש לזה השלכות כי בין הסיבות לכך שיהדות רוסיה הגיעה לכאן – מיליון איש ויותר – היה עתיד הילדים.
מרינה סולודקין: כנראה שאחרי שנת 1995 העתיד של הילדים הוא מאוד בעייתי.
מרינה סולודקין: אני יכולה לומר לכם שאני רואה את התוכניות, אבל זה לא מספיק.
מרינה סולודקין: אין הסברה ארצית.
מרינה סולודקין: אנחנו לא רואים הסברה שאומרת כמה זה מסוכן, לא בעברית ולא ברוסית.
מרינה סולודקין: בטלוויזיה יש ערוצים ברוסית, אבל זה לא מפורסם שם.