GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
זאב אלקין: ברמה של ההגדלה בבסיס, שהיא אגב הכי חשובה, כי היא גם זאת שעוברת בכל מיני פעילויות של טייס אוטומאטי כזה או אחר הלאה, הודיע כאן משרד הקליטה שהוא הגדיל כבר ב- 2006 את בסיס התקציב ל- 5.6 זו הגדלה מאוד ניכרת לעומת מה שהיה שם בבסיס התקציב.
זאב אלקין: בעיני יש לכך חשיבות עליונה, גם להיערכות מוקדמת שזה כבר לא ל- 2006, אבל זה יעזור לשנים הבאות והשלכות גם בזוויות אחרות כי לא תמיד מצליחים לחתום הסכם כזה או אחר ולא תמיד מצליחים לחטוף עודפים כאלה.
אלי זרחין: שמרנו על בסיס של 11 מיליון שהיה לפני חמש שנים.
זאב אלקין: זה לא היה בבסיס.
זאב אלקין: כרגע, בנקודה הזאת, אם באמת בסיס התקציב עולה ל- 5.6,
אריה קורת: ה- 5.6 זה כולל התוספת כתוצאה מההסכמים הקואליציוניים.
זאב אלקין: ובסיס התקציב עולה לכמה-?
אריה קורת: ל- 700,000 שקל, שהוא דומה ל- 2005.
אריה קורת: בקשתכם היתה שבסיס התקציב לא ייפגע לעומת 2005.
זאב אלקין: ביקשנו גם להגדיל את בסיס התקציב.
אריה קורת: כידוע לך, היה קיצוץ.
זאב אלקין: אני מקריא – לפעול להגדלת בסיס התקציב לנושא התמיכות לארגוני המגזר השלישי, בצורה ניכרת.
זאב אלקין: בסעיף השני היה – שסך ההשקעה לא תרד מהשנה שעברה.
זאב אלקין: מה שאתה אומר לי, שהצליחו להחזיר את בסיס התקציב למה שהיה בשנה שעברה.
אריה קורת: כפי שציינתי קודם, לעומת 2005.
זאב אלקין: מבחינה זאת לא באנו על סיפוקנו לא בסעיף 1 ולא בסעיף 2.
זאב אלקין: זה עדיף מכלום.
אריה קורת: למרות הקיצוץ התקציבי שהיה, בכל-זאת, מהתקציבים השוטפים של המשרד, הגדלנו ב- 700,000 שקל, תוספת.
זאב אלקין: בעיני זה לא נותן מענה מלא ולכן מבחינה זאת אנחנו עדיין קוראים לכם לשקול את זה מחדש, שוב, על בסיס הניסיון של השנים הקודמות ולנסות לקראת תקצוב של 2007 להגיע למספרים הרבה יותר גדולים של בסיס התקציב, כי אם בסופו של דבר מגיעים לתוצאה, אין סיבה לא לתקצב את זה מראש.
זאב אלקין: לגבי הסכמים קואליציוניים כאלו או אחרים, לא הייתי חלק מהם, אינני זוכר שהם הובאו להצבעה בוועדת הכספים למיטב זיכרוני ולכן אין לי תשובה לשאלה הזאת, אתה צריך לשאול את השאלה את מי שחתם על ההסכם הזה וגם את השאלה מאיזה שנה זה בכלל היה צריך לחול והיו שם כל מיני סעיפים באותם הסכמים שפורסמו ברבים שחלקם לא מבוצעים עד היום.
זאב אלקין: אינני יודע לומר.
זאב אלקין: לא אני חתמתי אותם מול האוצר ולכן אין לי תשובה.
זאב אלקין: זה לא אושר בוועדת הכספים כי זה לא שינויים בבסיס התקציב.
זאב אלקין: מה שאושר בוועדת הכספים זה בדיוק הסוגיה של בסיס התקציב.
זאב אלקין: יכול להיות שחלקם בכלל מדברים על 2007, אין לי.
זאב אלקין: אולי למשרד הקליטה יש מה להגיד, הוא בטח גם חיפש את הכסף הזה.
אריה קורת: במסגרת ההסכמים הקואליציוניים, קיבלנו 3.5 מיליון שקל לנושא התמיכות, ל- 2006.
אברהם מיכאלי: אם זה בפריסה של כמה שנים.
אריה קורת: לא לא.
זאב אלקין: אתה שואל על הסכם קואליציוני של ישראל ביתנו, נכון?
אלי זרחין: אני מדבר על הסכם תקציב המדינה 2006.
זאב אלקין: אין דבר כזה.
אריה קורת: זה אפיק אחר.
זאב אלקין: אתה מדבר על הסכם לקראת ההצבעה על תקציב 2006.
זאב אלקין: כל ההסכם הזה לא כלל תוספות לבסיס התקציב ולכן הוא לא עבר לא דרך ועדת הכספים ולא דרך אף צינור.
אלי זרחין: זה עדיין כסף של המדינה.
זאב אלקין: אבל פה, לצערי, חבר הכנסת שגאל לא כאן, אם הוא היה כאן, יכולנו לשאול אותו איפה הכסף, אבל לי אין תשובה לשאלה הזאת כי זה לא נחתם מולי וזה לא בסיס התקציב, לכן זה לא עובר באישורים כאן.
זאב אלקין: תפנה את השאלה לחבר-הכנסת שגאל, בעניין הזה.
אלי זרחין: מי שחתם על זה זה ראש הממשלה.
זאב אלקין: לא מדויק.
אלי זרחין: אני מחפש שהכנסת תפעל למען האזרחים, לפי מינהל תקין.
אריה קורת: למען הסדר הטוב, הכסף נמצא רק הוא עבר לפרויקטים אחרים.
אריה קורת: עשרה מיליון שקל הועברו למשרד, לאפיקים אחרים, נוספים, בהתאם להחלטה של המפלגה.
רעיה ריגר: מתי מקבלים את התמיכות בכלל?
אריה קורת: עד סוף השבוע הזה נודיע לכל הארגונים.
אלי זרחין: שמעת מה אמר מר קורת?
אלי זרחין: המפלגה קובעת לאן להעביר את הכסף.
זאב אלקין: כשהיא חותמת הסכם על הצבעה כזאת או אחרת על ענייני תקציב מול משרד האוצר, כן, מה אני יכול לעזור לך?
זאב אלקין: לכן, תפנה, אם יש לך טענות בנושא הזה, תפנה אותן למפלגה שלך.
אלי זרחין: יש לי טענות רק על דבר אחד, שסכום התמיכות האלה בחלוקה שלהם, מגיע לסכומים כל-כך קטנים, שאני גאה לקבל אותם, אבל מצחיק אותי שאני לכל שקל צריך להעביר עוד 9.9 שקלים.
זאב אלקין: אני מאוד מצטער שבשני הדברים שביקשנו לא באנו על סיפוקנו ונמשיך בלחץ שלנו.
זאב אלקין: אלה הם כללי המשחק.
זאב אלקין: אני שמח שבאנו על סיפוקנו באופן חלקי ונמשיך ללחוץ.
אריה קורת: בכל-זאת הגדלנו מה שביקשת.
אריה קורת: ביקשת להגדיל את הבסיס לעומת 2005, ואת זה עשינו.
זאב אלקין: לא, כי לא הגדלת אותו לעומת 2005, החזרת אותו ל- 2005.
אריה קורת: תלוי איך מסתכלים על זה, בסדר.
זאב אלקין: מבחינה זאת, לא באתי על סיפוקי לא בסעיף 1 ולא בסעיף 2 ונמשיך ללחוץ בנושא הזה.
זאב אלקין: אני רוצה לסכם במשפט אחד את מה ששמענו, הרי דיברנו כאן על הרבה חזיתות וכמובן שמענו אותן על קצה המזלג כי לא רצינו להחזיר את כל הדיון, כל נושא שדיברנו עליו כאן, הקדשנו לו כבר שתיים-שלוש ישיבות במחזור הראשון.
זאב אלקין: היו נושאים שבהם יצאתי יחסית אופטימי מהדיון הזה, שיש התקדמות ממשית ואנחנו גם, אני אומר כבר עכשיו, נצא לשטח עם תחילת שנת הלימודים, לראות את התוצאות, כולל אותם אולפנים עירוניים ולכמה נושאים שהועלו כאן.
זאב אלקין: היו נושאים שמהם יצאתי יותר פסימי, כמו למשל תחום הנשירה ואנחנו נחדש בו דיונים ומעקבים צמודים, החל מחזרתנו מהפגרה והיו נושאים שאנחנו עדיין נמתין לתוצאות הסופיות ומייד ניכנס בהם לעובי הקורה, כמו כל הנושא של המבחנים וגם חלק מהסוגיות שנשארו פתוחות בנושא העברית, מייד לאחר 15 באוקטובר.
זאב אלקין: אני חייב להגיד ואני חושב ש עדיין לא הצלחנו לעשות פה את מה שרצינו, בעינינו היה וזה עלה כאן מכל הדיונים, שמדובר בנושא אקוטי בוער, לפי כל הנתונים שזרמו אלינו ולהערכתי, מידת ההשקעות בו מצד משרדי הממשלה השונים, עוד לא מלמדת אותי לפחות על כך שבמשרדים הפנימו שזה נושא אקוטי בוער.
זאב אלקין: מבחינה זאת אנחנו בוודאי ובוודאי לא באנו על סיפוקנו ונמשיך ללחוץ מאוד חזק כאן גם על הנהלת המשרדים.
זאב אלקין: שלא יישמע לא נכון, אין לי פה טענות לפקידות המקצועית של המשרד, כי היא עובדת עם מה שיש, אנחנו שמענו כאן דיווח ענייני ומדויק על מה שיש.
זאב אלקין: האם זה מספיק?
זאב אלקין: אבל ברור לי שאתם לא יכולים להביא מהנהלת המשרד מבפנים, יותר ממה שהובא.
זאב אלקין: כאן זה חלק מהתפקיד שלנו שנמשיך לעשות את מלאכתנו.
זאב אלקין: אני מודה לכל הנוכחים ואני מראש מתריע שעם חזרת הכנסת מפגרה, אנחנו ניכנס לאותם סדרי עבודה מאוד אינטנסיביים שבהם עבדנו לפני הפגרה.
אריה קורת: אני מציע לוועדה, כדי להשלים את התמונה, לקיים גם דיון לגבי כל אפיק של החינוך הבלתי פורמאלי.
אריה קורת: נעשית פה עבודה מאוד רצינית, שאי-אפשר להתעלם ממנה בסך-הכל המכלול של שני המשרדים והפעילויות.
זאב אלקין: בהחלט ויש עוד מספר נושאים שבהם לא נגענו, יש הרבה נושאים חדשים שנפתח, אבל דבר אחד שאני מבטיח – לא נעזוב את הנושאים שפתחנו כי אחת מהמחלות של הכנסת, פותחים נושא, חוזרים אליו אחרי שנה ואז מגלים ששום דבר לא נעשה.
זאב אלקין: בדרך הזאת לא נלך.
זאב אלקין: יש הרבה נושאים שנשארו פתוחים.
זאב אלקין: תודה רבה ולהתראות.
מיכאל נודלמן: אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות, בנושא "קליטת עולים קשישים – דיון במסגרת "יום הקשיש הבינלאומי".
מיכאל נודלמן: יום הקשיש הבינלאומי הוכרז על ידי האו"ם ב-14 בדצמבר 1990.
מיכאל נודלמן: היום הזה נועד למשוך את תשומת לבנו לבעיות של קשישים, לבעיה הדמוגרפית של חברה שהולכת ומזדקנת, וגם לצרכים המיוחדים של האוכלוסיות הקשישות.
מיכאל נודלמן: אנחנו יודעים שבישראל יש כמעט מיליון קשישים, בתוכם חלק גדול הם עולים חדשים וזה לפי דעתי חולשה במצבם, בכל המרכיבים.
מיכאל נודלמן: בכל העולם יודעים שתוחלת החיים גדלה, והאוכלוסייה בכל העולם מזדקנת וזה מביא לבעיות פנסיוניות ובעיות סוציאליות, ואנחנו יודעים שגיל הפרישה לפנסיה אצלנו גדל.
מיכאל נודלמן: האו"ם הכריז על יום קשישים ב-1990, היום 2006, ואנחנו עדיין נתקלים בהרבה בעיות.
מיכאל נודלמן: אנחנו יושבים בוועדת הקליטה והעלייה, ואני חושב שרוב הבעיות הן באמת של עולים חדשים, אבל אנחנו צריכים לדון בבעיות של הקשישים במדינת ישראל.
מיכאל נודלמן: אני לא רוצה להגיד שמצב הקשישים הוא גרוע, שלא יכול להיות יותר גרוע.
מיכאל נודלמן: יש הרבה דברים טובים, יש בכל עיר חוגים לקשישים, יש מחלקות של קשישים.
מיכאל נודלמן: הם מאד אקטיביים בחיים הפוליטיים, הם רוצים להכיר את הארץ, לפעמים נוסעים לחו"ל, אבל יש דבר אחד קשה מאד, שקשור לפנסיה, לקצבאות זקנה וגם להשלמת הכנסה.
מיכאל נודלמן: זה סכום שמושך קשישים לקו עוני, וגם הבעיה של דיור היא מאד מאד חשובה.
מיכאל נודלמן: אני רוצה להדגיש שמדינת ישראל היא מדינה שיכולה להיות גאה בטכנולוגיות חדשות, בבניה יפה שיש עכשיו, בתרבות.
מיכאל נודלמן: אבל אני לא יכול להיות גאה בתנאים הסוציאליים של הקשישים מהעלייה האחרונה.
מיכאל נודלמן: לא רק אני, הבנק הבינלאומי בסקרים שלו, אמר שהקשישים שלנו, יחסית לקשישים במדינות עשירות, הם במקום נמוך מאד, וזאת הסיבה שאנחנו צריכים לחשוב טוב מה לעשות כדי שהמצב הסוציאלי של הקשישים יהיה יותר טוב.
מיכאל נודלמן: אני מבקש מכולם להשתתף בדיון.
מיכאל נודלמן: מי רוצה לדבר?
גרי רוט: בוקר טוב, אני מנכ"ל עמותת אלצהיימר.
גרי רוט: אנחנו מדברים פה על זה שכרבע מהקשישים שנמצאים היום בארץ הם מחבר העמים, וזו גם אוכלוסיית היעד שלנו, כעמותה שמנסה להגיע אליהם עם מעט המשאבים שעומדים לרשותנו, ולתת להם את התמיכה הדרושה, גם לקשישים, ואולי בעיקר לאותם בני משפחה שמלווים את הקשישים, ומתמודדים יום יום עם מחלה קשה.
גרי רוט: יש לנו קושי רב להגיע לאותן משפחות.
גרי רוט: חלק מהקושי נובע מחוסר משאבים שדרושים לפרסום כדי להגיע אל המגזר – ואנחנו נשמח שתכוונו אותנו או תעזרו לנו להגיע למדיה של דוברי רוסית, על מנת לפרסם ולהגיע לאותם בני משפחה.
גרי רוט: אנחנו הספקנו לגייס מספר קרנות שייתנו את הכסף לטובת עולים קשישים חולי אלצהיימר, תרגמנו חלק מהחומרים לרוסית – חומרים בסיסיים של אבחון המחלה, מודעות למחלה.
גרי רוט: אנחנו משתדלים להפיץ את החומר למרכזי יום לקשיש, במקום שאליו הם מגיעים ואפשר למצוא שם דוברי רוסית, וזו הפעילות העיקרית כרגע.
גרי רוט: מאד היינו רוצים להקים מרכזי תמיכה לבני משפחה.
גרי רוט: אנחנו מנסים לעשות את זה בירושלים יחד עם ארגון מלב"ב, אנחנו מנסים לעשות את זה באזור פרדס חנה וחדרה.
גרי רוט: הקושי שלנו הוא גם תקציבי – אין לנו בעיה מקצועית, יש לנו קאדר מקצועי של מתנדבים שמוכנים לתרום את זמנם וגם כספם לטובת הנושא הזה.
גרי רוט: יש לנו קושי באיתור המשפחות האלה.
גרי רוט: המשפחות האלה הן בדרך כלל יושבי-בית.
גרי רוט: הם גם משמשים בייביסיטר כדי לאפשר לצעירים לצאת לעבודה, ולכן יש לנו קושי להגיע אליהם, ואני גם לא בטוח שמבחינת בטיחות הילדים ניתן לתת לאותן הבבושקות ששומרות על הנכדים לשמור עליהם, כי למעשה הן בעצמן צריכות השגחה ותמיכה.
גרי רוט: ואני מפנה את זה גם לוועדה פה.
גרי רוט: במידה שאתם חושבים שאתם יכולים להיעזר בנו – אנחנו בהחלט קשובים ומוכנים להירתם לנושא.
מיכאל נודלמן: אני רוצה לשאול – אם יש נציגים מביטוח לאומי וממשרד הקליטה – מה אתם חושבים: האם זוג קשישים יכול לחיות בכבוד מסכום של 3107 שקל, ויחיד – מ-2089?
מיכאל נודלמן: אין תשובה.
מיכאל נודלמן: זאת אומרת שגם אתם מסכימים שאלה מספרים נמוכים מאד, ואנחנו צריכים לעשות הכל כדי להעלות אותם.
מיכאל נודלמן: יש פה כמה רעיונות, אני מבין.
מיכאל נודלמן: מי עוד רוצה לדבר?
מיכאל נודלמן: משרד הקליטה לא רוצה לדבר?
מיכאל נודלמן: אלה הקליינטים שלכם.
חביב קצב: צריכים לקחת בחשבון, אדוני היושב ראש, כשאנחנו מדברים על נושא של אוכלוסיית הקשישים – ואני מדבר על אוכלוסיית הקשישים שנמצאת בשכר דירה בשוק הפרטי, ולא נמצאת בפתרון מסודר, אם זה דיור ציבורי, הוסטל או מקבץ-דיור.
חביב קצב: מדובר באותה אוכלוסייה שחיה מקצבת קיום של ביטוח לאומי פלוס השלמת הכנסה.
חביב קצב: כאשר אנחנו יודעים שהקצבה שהביטוח הלאומי נותן, לא כוללת את מרכיב הדיור, והעולים, מאחר שגרים – אני מדבר על עולים כי אני מייצג את העולים, במשרד הקליטה.
חביב קצב: את העולים הקשישים, אבל זה חל גם על אחרים – הם שוכרים דירה בשוק הפרטי במחירים הרבה יותר גבוהים יחסית משכר הדירה שהם מקבלים ממשרד השיכון.
חביב קצב: התוצאה היא שחלק מקצבת הקיום שמיועדת לאוכל, תרופות, קיום שוטף, הולך גם למרכיב הדיור ואז היכולת שלהם להתמודד בחיי יום יום הולכת ופוחתת.
חביב קצב: צריך לתת את הדעת על הדבר הזה.
חביב קצב: המשמעות היא שיותר קל לעדכן את הסיוע בשכר הדירה - כי מדובר במספרים יותר גדולים, מאשר לעדכן את קצבת הקיום של הביטוח הלאומי.
חביב קצב: יתכן ותשקלו הצעה להעלות בפני הגורמים המתאימים לקחת את אותה אוכלוסייה שחיה מקצבת הביטוח הלאומי, גרה בשכר דירה בשוק הפרטי ומשלמת שכירות בכוחות עצמה, ולהגדיל לה את הסיוע בשכר דירה.
חביב קצב: צריך לציין שלפני שנתיים, בראשית ינואר 2004, דווקא לאותה אוכלוסייה קוצץ הסיוע בשכר דירה ב-7%, בגלל אילוצי התקציב.
חביב קצב: בשביל עולה קשיש 7% זה בין 80 ל-100 שקל, וזה המון כסף.
חביב קצב: לכן צריך לבדוק את ביטול הקיצוץ הזה, העלאת הסיוע.
חביב קצב: זה יקל עליהם במקצת את חיי היום יום.
יוסי ביילין: איזה אחוז מהם גר היום בהוסטלים?
חביב קצב: יש היום כ- 60,000 עולים קשישים שגרים בשכר דירה בשוק הפרטי.
חביב קצב: כל היתר נמצאים או בדירה ציבורית, או עם המשפחות שלהם, והם מסודרים במשכנתא או בהוסטל או במקבץ.
חביב קצב: אין לי את הנתונים המדויקים לומר לך, אבל יש לי את הנתונים ההפוכים – מספר האנשים שנמצאים בשכר הדירה בשוק הפרטי.
חביב קצב: העלות השנתית לנושא כזה, אגב, הם 50 מיליון שקל.
חביב קצב: בדקנו את העלויות – זו העלות.
סופה לנדבר: כנראה שרק שליש גרים בשכירות.
מיכאל נודלמן: אני רוצה גם להעלות נושא שקשור לקצבאות וכסף מהמדינה, נושא של פנסיות.
מיכאל נודלמן: מגיעים אנשים בגיל 45 ומעלה, ואתם יודעים שהם לא יכולים למצוא עבודה.
מיכאל נודלמן: כל העבודה שהם מקבלים זו עבודה זמנית, והם מגיעים לגיל פרישה לפנסיה – אין להם פנסיה והם צריכים לחיות על קצבת זקנה והשלמת הכנסה.
מיכאל נודלמן: זה – עוד פעם אני אומר – אי אפשר כך לחיות בכבוד.
מיכאל נודלמן: אנחנו צריכים למצוא דרכים לעזור לאנשים שמגיעים לארץ, עולים חדשים בגיל 45 .
מיכאל נודלמן: קודם היה כך שעשר שנים, אם אדם עבד במסגרת עבודה ממשלתית, הוא יכול היה לקבל פנסיה בגובה 40% מהמשכורת שלו.
מיכאל נודלמן: בשנת 1991, בגלל העלייה הגדולה, זה נמחק.
מיכאל נודלמן: היו עוד כמה הטבות.
מיכאל נודלמן: כל שנה, אם מישהו ותיק היה משלם 2% לקרן, העולים החדשים שילמו 3.5%- 4%.
מיכאל נודלמן: גם זה נמחק, וזה הביא למצב לא טוב.
מיכאל נודלמן: בן אדם עבד פה, עבד שם, ובסופו של דבר הוא מקבל אותו דבר כמו עולה שלא עבד פה דקה.
מיכאל נודלמן: עכשיו אנחנו – סופה לנדבר, מרינה סולודקין ואני – עובדים על זה שאנשים שעבדו בארץ – אנחנו לא מדברים על עבודה שם – לא יגיעו למצב שהם מקבלים רק קצבת זקנה והשלמת הכנסה.
מיכאל נודלמן: אנחנו גם עובדים עכשיו על פנסיות מברית המועצות לשעבר, מאיפה שהם הגיעו.
מיכאל נודלמן: עכשיו ראש הממשלה נסע לרוסיה ואתו נסעו גם כמה חברי כנסת, והם צריכים לעשות עבודה לגבי אלה שעלו לארץ כשהם פנסיונרים, וצריכים לקבל פנסיה מרוסיה, או אוקראינה.
מיכאל נודלמן: באוקראינה יש הסכם, אבל הוא לא חתום עדיין.
מיכאל נודלמן: אתמול דיברתי עם השגריר מאוקראינה והוא הבטיח לי שהיום הוא ידבר עם ראש הממשלה האוקראינית על זה שהם יפתרו את הבעיה הזאת יותר מהר.
מיכאל נודלמן: אבל, בכל מקרה, אנחנו גרים במדינת ישראל, ומדינת ישראל גם צריכה לעשות משהו לקשישים, במיוחד לעולים חדשים קשישים.
יצהל ברנר: אני יושב ראש האיגוד לרפואה גריאטרית בהסתדרות הרפואית בישראל.
יצהל ברנר: אני רוצה להעלות שני נושאים: נושא ראשון – אני חושב שכדאי שהוועדה הזאת תדע שעומס הטיפול באוכלוסייה הקשישה, הזקנה, במדינת ישראל מבחינה רפואית – שזה השטח המקצועי שלי - היה בעשר עד 15 השנים האחרונות בעיקר על עולים שנקלטו בשנים האלה, ובעצם הם נושאים את העומס העיקרי של הטיפול הרפואי שניתן לקשישים בכלל, עולים ולא עולים, אנשים שיש להם בעיות נפש ובעיות גוף, בבתי החולים, בקהילה ובבתי אבות.
יצהל ברנר: אני חושב שזאת ההזדמנות להביע את הערכתנו למעשים, לעבודה הקשה, ולקליטתם בארץ במסגרת הזאת, בפורום הזה.
יצהל ברנר: אני מוכרח להוסיף שחלק גדול מהם מבצע את העבודה במקומות העבודה המסודרים תוך ביצוע התמחות בהתאם לדרישות המדעיות שאנחנו מציבים, אבל חלק לא קטן, שהגיע בגיל גבוה ועונה על הקריטריונים שהצגת כרגע, מועסק בתנאים של שכר מינימום, ללא אישור להתארגן, ללא אישור להשתלם, במסגרות פרטיות, וגם שם הוא נותן את מיטב כוחו בקליטה.
יצהל ברנר: ואני חושב שצריך לפתור גם את הבעיה של האוכלוסייה הזאת, ואתה יבוא הסיוע גם לקשישים מחבר המדינות, עצמם.
יצהל ברנר: זה הנושא הראשון.
יצהל ברנר: הנושא השני הוא הנושא שהועלה כבר: אוכלוסיית הקשישים הספציפית.
יצהל ברנר: לצערנו, הטיפול הרפואי בקשיש במדינת ישראל – בזקן.
יצהל ברנר: אני חושב, כשאנחנו מדברים עברית, שזקנה היא לא קללה, היא ברכה.
יצהל ברנר: זקן היא מילה נרדפת בעברית וביתר השפות השמיות, לאדם חכם ומכובד.
יצהל ברנר: כתוב בפרקי אבות: בן שישים לזקנה.
יצהל ברנר: אנחנו לא צריכים להתבייש בשם הזה.
יצהל ברנר: הוא נכון בעברית, הוא נכון בערבית, הוא נכון בלטינית והוא נכון בסינית.
יצהל ברנר: אז אנחנו לא צריכים להתבייש במונח של זקנה – הטיפול הרפואי בזקן מופרד, מבחינת התקצוב שלו, להרבה מאד גורמים.
יצהל ברנר: חלק ניתן על ידי גורם כזה, חלק על ידי ביטוח לאומי, חלק על ידי קופות חולים, חלק על ידי המדינה, חלק על ידי מוסדות רווחה כאלה ואחרים, חלק בהתנדבות.
יצהל ברנר: העולה נתקל בבעיה הזאת כמו האדם הוותיק שנתקל בבעיה, רק שהתקצוב של העולה הרבה יותר קשה, מקורות המימון שלו יותר קשים והבעיה היא הרבה יותר חדה.
יצהל ברנר: ולכן, יכולה היוזמה לטפל בחולה הקשיש, בחולה הזקן, שעלה ב-15 שנים האחרונות לארץ, להיות יוזמה, או חוד חנית או חלוץ לטיפול נכון יותר ונבון יותר באדם הזקן במדינת ישראל שכיום הטיפול בו מפוצל, לא מאורגן, מבלבל אותו ועל אחת כמה וכמה את העולה הזקן שהגיע למסגרת במדינת ישראל.
יצהל ברנר: אני חושב שמשימה חשובה שיכולה לקום מכאן היא להוביל את התהליך של הטיפול בזקן, בגלל שבזקן העולה התהליך הוא הרבה יותר קשה והרבה יותר מורכב, נוספים לו גורמים נוספים שאני לא בקיא בהם ואני גם לא רוצה להיות בקיא בהם, אבל אני רוצה שכולם יהיו תחת קורת גג אחת.
סופה לנדבר: תודה, אדוני היושב ראש.
סופה לנדבר: אני חושבת שאנחנו כולנו צריכים להתבייש בזה שאנחנו נזכרים בקשישים – חלק מאתנו.
סופה לנדבר: אני לא מתכוונת לאנשים המקצוע שנמצאים יום יום בתהליך של קשר עם וטיפול במבוגרים, בקשישים, בגיל הזהב.
סופה לנדבר: אני מדברת על כל החברה של מדינת ישראל.
סופה לנדבר: אני חושבת שזה כתם על החברה במדינת ישראל, שאנחנו נזכרים בקשישים רק פעם אחת בשנה.
סופה לנדבר: מה שמלווה אותי במשך זמן רב, זה שמדינת ישראל לא חוקקה את החקיקה שנותנת את האפשרות לאותם מבוגרים, לאותם קשישים, לקיום של יום יום.
סופה לנדבר: לפני כמה ימים עשיתי חשבון, מה קורה לבן אדם שחי רק מהביטוח הלאומי.
סופה לנדבר: אנחנו מדברים על כך ששליש מהקשישים של מדינת ישראל מקבלים כספי רווחה, כספי מדינת ישראל, ואמר חבר הכנסת מיכאל נודלמן שאי אפשר להשוות בן אדם שלא עבד כל החיים עם אדם שעבד כל החיים, וחי מאחורי קווי עוני.
סופה לנדבר: לא אחרי קו אחד, בגלל שהכסף שהמדינה נותנת מהביטוח הלאומי, זה כסף קטן שלא יכול בעצם לתת למבוגר, לקשיש, אפשרות להתקיים אתו יום יום.
סופה לנדבר: כמו שחביב קצב אמר, 60,000 חיים בדיור מוגן, בדיור שהם מקבלים ממדינת ישראל, ולא נמצאים בשכירות.
סופה לנדבר: מה שנשאר לאדם כזה זה שבעה דולר לקיום.
סופה לנדבר: זאת אומרת, 30 ₪, שזה לא מספיק כדי לקנות אוכל, כדי שהתזונה של האדם המבוגר תהיה נכונה.
סופה לנדבר: זה כסף שלא מספיק לשום דבר.
סופה לנדבר: אני חושבת שמדינת ישראל צריכה להתחיל מזה שכל אחד מאתנו, נציגי הציבור במדינה, פקידים בכירים, אנשים בתפקידים בכירים, צריכים לעשות ניסוי איך אפשר לחיות עם 30 שקל ליום.
סופה לנדבר: זה פשוט בלתי אפשרי.
סופה לנדבר: אני חושבת שמדינת ישראל צריכה לחשוב על חקיקה, וגם אנחנו, כנציגי ציבור.
סופה לנדבר: אני הגשתי בתחילת הקדנציה כמה חוקים שאני מאמינה שיחד עם חבריי, יחד עם חברי כנסת מסיעות שונות, נוכל להעביר אותם.
סופה לנדבר: חוקים שאומרים שהמדינה צריכה לעבור ממילים למעשים.
סופה לנדבר: היא צריכה לחשוב על ביטוח לפנסיה - כמו שיש ביטוח רפואי, ככה צריך להיות ביטוח לפנסיה, לכל אזרח, שייתן לו אפשרות להתמודד עם גיל הזהב, או איך שנקרא לגיל הזה.
סופה לנדבר: להתמודד ולחיות בכבוד.
סופה לנדבר: לא יכול להיות שבן אדם עובד ואין לו ביטוח לחיים בגיל הזה.
סופה לנדבר: אנחנו כולנו מבינים שבגיל הזה יש כמה בעיות.
סופה לנדבר: בגיל הזה יש חוסר ביטחון של תזונה, בעיות של דיור, בדידות.
סופה לנדבר: ולעולים חדשים שחסרה להם שפה, כל הבעיות הן בריכוז יותר גבוה ולכן אנחנו צריכים לשים על זה דגש.
סופה לנדבר: אני חושבת, אדוני היושב ראש, שאנחנו גם צריכים לשים דגש על כך שהקשישים של מדינת ישראל וקשישים שהגיעו בגיל של קשישים, לא מקבלים די הטבות.
סופה לנדבר: מקבלים את ההטבות של מנויים בתיאטרון – אני חושבת שאסור לפסול חיים תרבותיים, אבל יחד עם זאת אני חושבת שצריך לתת להם חיים אלמנטריים.
סופה לנדבר: חביב, תזכיר לי: באיזשהו הוסטל שאתם מאכלסים את העולים, יש גז?
סופה לנדבר: יש דוד שמש?
חביב קצב: אסור לשים גז לקשישים, שמים להם חשמל.
חביב קצב: זה חלק מהבטיחות.
סופה לנדבר: כן.
סופה לנדבר: אבל עד כה, מדינת ישראל לא שמה לב לזה שאנחנו כנראה, בחקיקה שלנו, או בהטבות שנותנים לאותם עולים, צריכים לתת להם חשמל במחירים יותר זולים.
סופה לנדבר: בגלל שאם הם משתמשים רק בחשמל, אני חושבת שטוב נעשה שניתן להם דברים משמעותיים שאתם הם חיים יום יום, ובלעדיהם הם לא יכולים למשוך.
סופה לנדבר: אדוני היושב ראש, אני בעד שיקבלו קונפנסציה עבור אותן שנים שהם עבדו במדינות חבר העמים כמו במדינות אחרות, כנראה, אבל אני חושבת שמדינת ישראל, שקולטת עלייה וחושבת על העתיד שלה, צריכה גם לחשוב על עתיד בכבוד של אותם אנשים שנמצאים בחיים אחרי גיל 60 פלוס, שהם צריכים לחיות בכבוד, ואנחנו כמחוקקים נעשה השנה הכל כדי לעבור ממילים למעשים.
יוסי ביילין: יש כמה בעיות של העולים הקשישים מברית המועצות לשעבר, שהן הבעיות של כל האוכלוסייה הקשישה בישראל.
יוסי ביילין: זאת אומרת – השאלה שסופה מעלה, של 30 שקל ליום, היא שאלה שאפשר להעלות לגבי כל קשיש בישראל, ולנו אין דבר יותר נכון וגם יותר פשוט בעינינו, מאשר לתבוע את ההגדלה של הסיוע לאנשים הקשישים, על ידי הגדלת קצבאות זקנה, הנחות, והדברים היוצאים באלה, שזה תלוי בנו.
יוסי ביילין: זה לא עניין של הביטוח הלאומי, זה עניין שלנו.
יוסי ביילין: חקיקה.
יוסי ביילין: אם אנחנו נצליח לעשות דבר כזה, מוטב.
יוסי ביילין: אם ניכשל – וכנראה שניכשל, כי הממשלה לא מוכנה להעלות את הסכומים האלה מטעמים תקציביים, וזו הממשלה הזאת וגם הממשלות שקדמו לה – אז השאלה היא מה בכל זאת, אם אנחנו מתייחסים כאן לקבוצה הספציפית של העולים מחבר המדינות, אפשר לעשות לגביה, מהו הדבר המיוחד לגביה, מלבד המצוקה הכלכלית שהיא אוניברסלית.
מיכאל נודלמן: אני לא חושב שזה רק מחבר המדינות.
מיכאל נודלמן: גם האתיופים.
יוסי ביילין: גם אתיופים.
יוסי ביילין: אבל, אם אתה קורא את הנייר הזה – הנתונים מאד ברורים.
יוסי ביילין: זה נייר – אגב, אני כל הזמן רוצה להודות למי שכתב אותו.
יוסי ביילין: הנייר מאד בהיר.
יוסי ביילין: מה הוא בעצם אומר?
יוסי ביילין: הוא אומר שאנחנו ידענו - - -
מיכאל נודלמן: נעמי מי-עמי.
יוסי ביילין: האוכלוסייה הזאת, של הקשישים מברית המועצות, הרבה יותר גדולה מכל אוכלוסייה אחרת בתוך ישראל, ואם אתה משווה את זה לעולים מאתיופיה – הם בערך חצי.
יוסי ביילין: לא מהאוכלוסייה הזאת, חצי מהממוצע.
יוסי ביילין: וכאן זה בערך 150% מהממוצע, כלומר: כ-21%.
יוסי ביילין: כאן נאמר קודם רבע, אבל על פי הנייר הזה, כ-21% מהקשישים בישראל הם מעולי ברית המועצות לשעבר.
יוסי ביילין: מה המיוחד בקבוצה הזאת?
יוסי ביילין: אני זוכר שבהתחלה, הבעיה המרכזית כמעט היחידה, הייתה הוסטלים.
יוסי ביילין: הוסטלים, הוסטלים – בואו נבנה עוד הוסטלים.
יוסי ביילין: אני מוכרח לומר – אני לא שומע את זה בזמן האחרון כבעיה מרכזית.
יוסי ביילין: אולי כי זה נפתר, אולי כי אין צורך, או כי הרימו ידיים.
מיכאל נודלמן: שכירות לטווח ארוך.
סופה לנדבר: הם סובלים בשקט.
יוסי ביילין: סובלים בשקט.
יוסי ביילין: יכול להיות.
חביב קצב: זה שילוב של כמה דברים.
יוסי ביילין: באמת מעניין לשמוע.
חביב קצב: כמויות עצומות של הוסטלים ומקבצי דיור נבנו, ועוד נקודה היא, שאנשים גם הגיעו בינתיים למוסדות קשישים או מוסדות תשושים ודברים אחרים.
חביב קצב: זה הרבה זמן.
חביב קצב: הכמויות של האנשים שהיו בראשית הדרך, שתפקדו באופן עצמאי ודרשו פתרון, המספר שלהם הלך ופחת בגלל שלושת הדברים שאמרתי.
חביב קצב: זו התוצאה.
יוסי ביילין: אוקי.
יוסי ביילין: הדבר השני הוא – הם נעשים קשישים בגיל מוקדם, כמהגרים.
יוסי ביילין: זה אחד ההבדלים בינם לבין קשישים אחרים.
יוסי ביילין: הם מגיעים לכאן – סופה אמרה – בגיל 45, בגיל 45 הם עובדים בעבודות שבכלל לא קשורות למקצוע שלהם, אבל עדיין אתה מוצא אותם – באבטחה, בחניונים, בדברים מהסוג הזה.
יוסי ביילין: אבל, כתוצאה מהניתוק, כתוצאה מבעיות השפה, הם גם מרגישים זקנים בגיל הרבה יותר מוקדם מאשר הקשיש הממוצע בישראל.
יוסי ביילין: מצד שני, הם באים עם השכלה שהיא גבוהה מהממוצע בישראל.
יוסי ביילין: מה שאני שואל – ואני שואל את זה מההתחלה, ואולי זה חסר סיכוי, אבל נדמה לי שיש כאן בזבוז נורא.
יוסי ביילין: בזבוז נורא של יכולת.
יוסי ביילין: אלה לא סתם אנשים שמגיעים בגיל מבוגר ואין להם שפה ואין להם השכלה ואין להם ידע, וכל מה שהם צריכים, בגלל הפאסיביות שלהם, זה שהמערכת תעזור להם: עוד קצת כסף, הנחה בטלפון, הנחה בחשמל, עוד קצת קצבאות – והם יחיו עוד כמה שנים.
יוסי ביילין: אני מדבר על אנשים שיש להם תארים, שיש להם מקצועות שאולי לא רלוונטיים בדיוק למה שזקוקים כאן והם לא יכולים כתוצאה מזה לעבוד, אבל אני משוכנע, תיאורטית לפחות, שאם היינו עושים עבודה מסודרת, מערכתית, והיינו מגיעים לאנשים האלה, היינו מגלים אצלם את היכולות והיינו יכולים לעשות שימוש בהם בדרך זו או אחרת, בסיוע לילדים, בסיוע לעיוורים, בהוראת שפה, בכל מיני דברים שלכאורה הם לא מרגישים כמעט שיש להם את זה.
יוסי ביילין: אבל, אם היינו מגיעים בצורה נכונה והיינו בודקים את האפשרויות האלה, יכול להיות שלחלק מהדברים האלה, הם גם היו משתכרים.
יוסי ביילין: אולי לא שכר גבוה, אבל יכול להיות להם להשלמת הכנסה.
יוסי ביילין: לפעמים נפגשתי עם אנשים כאלה.
יוסי ביילין: אנשים בגיל שבבית הזה הם היו נחשבים צעירים מאד, בגיל 70, שלמדו, יש להם תואר ראשון, שני ואפילו שלישי, במקצועות שלהם נדמה שהם לא רלוונטיים, אבל אני בטוח שחברה שעובדת באופן סיסטמטי, הייתה מגיעה אליהם ואומרת: אתם יכולים להשתלב במין דבר כזה או כזה, לא בשכר שאתם רוצים, אולי לא בעבודה יומיומית, אבל בכל מיני דברים, אולי אפילו בהתנדבות, שיכולים היו להחזיר אותם לפעילות שלהם.
יוסי ביילין: אני רואה אותם במועדונים שלהם.
יוסי ביילין: קודם כל הם ביחד, הם במין גטו כזה.
יוסי ביילין: עם הוטרנים, עם השירים וכולי וכולי.
יוסי ביילין: הם יצרו לעצמם בועה שמנתקת אותם מהסביבה החיצונית.
יוסי ביילין: אל"ף, זה טוב מאד שהם במועדונים.
יוסי ביילין: לא יודע אם כולם, אבל הם כן במועדונים.
יוסי ביילין: אבל בי"ת - הם רחוקים מאד מאתנו.
יוסי ביילין: השאלה שלי היא האם אנחנו יכולים לחשוב על דרך – ואנשים שעוסקים בזה ודאי תהיה להם התשובה לשאלה הזאת – שבה ניתן יהיה באופן סיסטמטי, לעשות מין שירות תעסוקה כזה של אנשים שלא יועסקו, כדי למצות מהם את מה שיש בהם באופן הרבה יותר אפקטיבי.
יוסי ביילין: לתת להם גם תחושה של השפעה ושל רלוונטיות, ואולי גם כתוצאה מזה גם תוספת להכנסה המאד נמוכה שיש להם ושלא תשתנה באופן משמעותי לצערי גם בעתיד.
מרק נשפיץ: אני מרכז השלטון המקומי במשרד הקליטה.
מרק נשפיץ: כשבאים אנשים מבוגרים, הבעיה הכי גדולה היא נוסטלגיה.