GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אלי זרחין: איך אני בכלל קשור ל'יהודי' הזה?".
אלי זרחין: אנחנו עובדים היום עם הרבה ילדים שלא רק שלא מוכרים כיהודים אלא גם לא רוצים להיות מוכרים כיהודים.
אלי זרחין: לכן צריך לעבוד איתם על מנת לשלב אותם בישראל.
אלי זרחין: כאמור, כחלק מהמודל שלנו, כל העבודה תהיה בתוך בית הספר, בשעות פנויות מהלימודים, אבל בשטח בית הספר, במטרה שאם הילד נמצא בסביבה מוכרת ובטוחה, יקבל תמיכה בבית הספר ואולי מחר יהיה לו יותר קל ליצור קשר עם המורה.
אלי זרחין: גם מורים יודעים את מצבם – מנחים שלנו נפגשים איתם ומעדכנים אותם.
אלי זרחין: חלק נוסף זה עבודה עם ההורים.
אלי זרחין: אנחנו עובדים בערב עם ההורים, שכרגע זה רק דוברי רוסית, במטרה לעזור להם להבין מה זה מערכת החינוך בישראל, להבין שהילדים צריכים אותם, שגם כאשר הם עסוקים בקליטה שלהם חשוב שהם יבואו לבית הספר, גם שתהיה להם שפה – חשוב שיבואו לבית הספר ויבינו מה קורה שם.
אלי זרחין: החלק השלישי – אנחנו עובדים עם הצוותים של בית הספר.
אלי זרחין: במסגרת זו, הדבר המרכזי הוא לתת למורים הבנה מה קורה עם הילד.
אלי זרחין: שאם ילד כועס, זה לא תמיד בגלל שהוא שהוא אלים או קיבל מכות, הוא פשוט כועס כי רע לו.
אלי זרחין: אנחנו אומרים שאין ילדים רעים, אלא יש ילדים שרע להם.
אלי זרחין: ואז לעבוד עם הצוות ברמה של איך לתמוך בילד.
אלי זרחין: למשל, בבית ספר ברחובות ישנם ילדים שהם ילידי הארץ, יוצאי אתיופיה משכונת קריית משה, שלא יודעים או כמעט לא יכולים לקרוא ולכתוב עברית.
אלי זרחין: ומדובר בילדים בכיתה ז'.
אלי זרחין: זה שיקראו להם לא עולים – זה לא יעזור.
אלי זרחין: כך שמה שחשוב זה לבדוק עם הילד לא כמה זמן הוא בארץ, אלא איזה צרכים יש לו, ויחד עם בית הספר לנסות לתת מענה במטרה שאנו נתחיל ובית הספר ימשיך.
אלי זרחין: חלק נוסף בפרויקט הזה, זה לנסות להביא את הילדים ובני הנוער לעבודה קהילתית.
אלי זרחין: וכאן, האגף של עודי נותן רעיונות.
אלי זרחין: לדוגמא, בפרדס כץ, הילדים האלה שהם מאוד קשים, נכנסו לקבוצת "חפציבה", שבשנה הבאה, אחרי תהליך של שנה, הם נוסעים לבית ספר ישראלי ברוסיה, והם כביכול ייצגו את ישראל.
אלי זרחין: ומדובר בילדים קשים עם הרבה בעיות.
זאב אלקין: רגע, זה טוב או שזה רע, שרק הם ייצגו את ישראל?
אלי זרחין: זה טוב.
אלי זרחין: תראה, הם מרגישים היום מה זה ישראל, שהיא שלהם.
אלי זרחין: דבר שלא היה קודם.
אלי זרחין: למשל ברמלה, קבוצת ילדים קשים – פיתחנו שם קבוצת מנהיגות עירונית.
אלי זרחין: זה אומנם קבוצה רק של עולים, אבל הם בתוך המרכז הדרכה העירוני.
אלי זרחין: ומרכיב חמישי שאנחנו מנסים להפעיל, אבל כאמור, עם כל התמיכה של משרד החינוך עדיין זה עניין של כסף, אנחנו מנסים להכניס לבתי ספר כח נוסף מקרב אותה עדה.
אלי זרחין: למשל, בבתי ספר עם הרבה יוצאי אתיופיה, להכניס יועצת חינוכית יוצאת אתיופיה גם היא.
אלי זרחין: עכשיו קיבלנו תקציב לכך.
אלי זרחין: או למשל, להכניס יועצת חינוכית דוברת רוסית לבית ספר עם ריכוז גבוה של עולים מרוסיה.
אלי זרחין: הכוונה ליועצת חינוכית שמגיעה כיועצת נוספת.
זאב אלקין: אתם מכניסים, זה אומר שאתם מממנים, או שאתם ממליצים על מועמד?
אלי זרחין: יש כאלה ויש כאלה.
אלי זרחין: קודם כל, כמו שאתה יודע, סיימנו השנה תוכנית שיזמנו של הכשרת יועצים חינוכיים בקרב עולים, ו- 27 אנשים סיימו בהצלחה ויוצאים עכשיו לשטח.
זאב אלקין: איפה זה?
אלי זרחין: בבר אילן.
זאב אלקין: אתה מתבלבל.
זאב אלקין: זה לא תוכנית של מיכאל כהן ממשרד החינוך?
אלי זרחין: כן, אבל מיכאל כהן בא כיוון שאנחנו הבאנו אותו.
אלי זרחין: היה לנו כאן דיון בכנסת ביוזמתינו שהוא גם השתתף בו, ובאמצע הוא קם ואמר: "אני מממן".
אלי זרחין: מיכאל כהן הוא הממונה על מורים עולים, ומה שקיבלנו מהשרה הקודמת, כאשר השרה הנוכחית גם עמדה בהתחייבות, שכל בוגר של התוכנית הזו שנכנס לבית הספר – מיכאל כהן נותן לו 6 שעות.
אלי זרחין: בניגוד להגדרות שיש לנו לגבי המורים, כאן לא משנה כמה זמן הוא בארץ.
אלי זרחין: ובאמת הרבה תודה לאיש הזה.
אלי זרחין: תמורת 6 שעות בית הספר צריך להביא מצ'ינג.
אלי זרחין: אז מיכאל כהן אומר: "אל תביאו מצ'ינג מלא, תביאו שעתיים".
אלי זרחין: זה מימון ממשרד החינוך.
אלי זרחין: יש לנו גופים שאין לנו מימון, ואז דרך קרנות אנחנו משלמים כסף לאותה יועצת, אבל שוב זה בא דרך בית הספר, היא נכנסת כצוות של בית הספר (שהוא מעורב).
אלי זרחין: זה בעצם מודל שפועל בתוך שטח בית הספר.
עדיה צפחי: יועצים אתיופיים סיימו שם?
עדיה צפחי: וזו היתה הכשרה רק עבורכם?
אלי זרחין: הרעיון היה לקחת קבוצה של יוצאי אותם מדינות, ששם לא היה את המקצוע של ייעוץ חינוכי, ויש לנו בתי ספר עם ריכוז גבוה, שזה יוצאי ברית המועצות – קווקזים, בוכרים, וכו', ויוצאי אתיופיה.
אלי זרחין: ומתוך 25 אנשים יש 8 יוצאי אתיופיה, 4 יוצאי קווקזים, 2 יוצאי בוכרה, והשאר ממדינות אירופאיות שונות.
עדיה צפחי: הם כבר קיבלו הצעות עבודה מבתי הספר?
אלי זרחין: זה מצחיק, אבל היום יש רדיפה אחרי האנשים האלה.
אלי זרחין: בדרום ובצפון יש בעיה עם מקומות.
אלי זרחין: אלה שמוכנים לעבוד במרכז קיבלו כבר 2-3 הצעות.
אלי זרחין: יש בעיה, כשאנחנו באים לבית ספר בעפולה עם בחורה יוצאת אתיופיה ומנהל אומר שאין לו מספיק כיתות והוא לא צריך אותה.
אלי זרחין: בעצם יש לה תואר שני, עם רישיון ייעוץ ורישיון הוראה.
אלי זרחין: היא לא באה לעבוד עם אתיופים, אלא לעבוד עם יועצת בית הספר.
אלי זרחין: בבעיות כאלה אנחנו עדיין נתקלים.
אלי זרחין: אבל אין ספק שהמודל הזה עובד.
אלי זרחין: לדוגמא, בפרדס כץ, כל הילדים העולים היו מיועדים לנשירה בכיתה ט', וכולם ב – 100 אחוז עברו לכיתה י'.
אלי זרחין: לאף אחד מהם לא היו תיקים נוספים במשטרה.
זאב אלקין: אלי, אם אני מבין אותך נכון אחרי שתיארת את המודלים, שהמצב הוא מצוין, וחוץ מעוד קצת כסף, כל השאר בסדר.
זאב אלקין: ואני בכוונה מחדד את הדברים.
אלי זרחין: אני אגיד לך מאוד פשוט.
אלי זרחין: הייתי מצפה שמשרד החינוך, לא עודי בהט, אלא כבוד השרה, כבוד המנכ"ל, יצאו ויגידו שהתוכנית הזו עובדת.
אלי זרחין: ובמקום אותם 300,000 שקל שאתם (האגודה) משקיעים בתוכנית, אנחנו נותנים 300 מיליון שקל, כדי שתוכניות כאלה יהיו במימון מלא של המשרד בכל הארץ.
אלי זרחין: זוהי הציפייה שלנו.
זאב אלקין: היית מצפה שייקחו מכם את המודל, והמשרד יישם אותו בצורה אחרת.
אלי זרחין: נכון.
זאב אלקין: אם אתה אומר שעל כל שקל שנותנים לך אתה מביא עוד תשעה, אז תעשה את זה דרכך?
אלי זרחין: על אותה כמות שאני מקבל אני יכול להביא עוד.
אלי זרחין: אבל יש גבול.
אלי זרחין: אני לא יכול לעשות הכל.
אלי זרחין: וגם אם אנחנו עבדנו בו זמנית ב – 60 מקומות ביניהם 27 בתי ספר, זה עדיין דברים קטנים.
אלי זרחין: יש עוד מרכיב אחד בפרויקט שהוא מאוד יקר ובהרבה מקומות כמעט ולא מצליחים לעשות את זה, שזה מרכז למידה אחרי הצהריים מתוך בית הספר בו אנו מביאים מורים מקרב העדה.
אלי זרחין: כך, שלדוגמא מורה יכולה להסביר לעולה מה הוא לומד בהיסטוריה בשפה שלו על מנת שהוא יבין טוב יותר את החומר.
אלי זרחין: לזה כרגע חסר לנו כסף.
אלי זרחין: ושוב, אם אנחנו נוכל לגייס כסף נוסף, ניכנס לעוד מקומות.
אלי זרחין: אני סתם יכול לתת דוגמא, שעם עודי בהט אנחנו עובדים כבר שנתיים, והוא פיקח בתוכנית שלנו למודעות ישראלית.
אלי זרחין: הוא הכניס את זה פורמאלית לתוכנית שלו לשנת תשס"ז.
אלי זרחין: ולא רק העמותה שלנו.
אלי זרחין: יש עמותות נוספות שישבו איתו עם מכרז, וחלק מהעמותות יקחו את זה דרך עודי.
אלי זרחין: אני באמת חושב שכסף זה דבר מאוד משמעותי.
אלי זרחין: אני סתם אגיד לך שהציפייה שלי ממשרד החינוך, גף תלמידים עולים, כפי שדיברתי בישיבה הקודמת הבוקר, יהפוך להיות מינהל.
אלי זרחין: שיהיה משהו שהתקציב לעולים ילך לשם.
אלי זרחין: הפנטזיה שלי שהייתי רוצה לראות במשרד הקליטה אגף או מחלקה לילד ולנוער.
אלי זרחין: שוב, זה צרכים ייחודיים של ילדים ונערים.
אלי זרחין: אני יודע שמרים מנסה לדחוף כבר שנתיים תוכנית לגיל הרך.
דוד מהרט: זה לא התפקיד של משרד החינוך לתת את זה?
אלי זרחין: דוד, אני אומר את מה שאני חושב.
אלי זרחין: עם כל הכבוד למשרד החינוך, את כל הכסף לעולים מקבל משרד הקליטה.
אלי זרחין: זה לא הכסף של משרד החינוך.
אלי זרחין: גם למורים.
אלי זרחין: אני חוזר ואומר, אין בתקציב משרד החינוך סעיף ילדים ומורים עולים.
אלי זרחין: אין דבר כזה בתקציב המדינה.
אלי זרחין: יש יוזמות חינוכיות ופרויקטים שנכנסים לתקציב של 2.5 מיליון שקל שמיועד לאולפנים.
אלי זרחין: זה שמשרד משקיע חצי מיליארד שקל או 2 מיליארד שקל זה מגיע באופן עקיף.
אלי זרחין: ואני חושב שזה לא בסדר.
זאב אלקין: לפעמים זה לטובה.
זאב אלקין: כשמקצצים זה עוזר.
זאב אלקין: "אין הברכה שורה אלא בדבר הסמוי מן העין" - אני ראיתי שחלק מהפרויקטים האלה שניצלו מקיצוץ רק בגלל שאף אחד לא ידע איפה הם נמצאים.
זאב אלקין: ..
אלי זרחין: עוד נקודה אחת אני רוצה להציג שמרים מעורבת בה.
אלי זרחין: אנחנו עובדים היום הרבה בגני חובה שנמצאים בריכוז גבוה של ילדים עולים.
אלי זרחין: תחשבו שנייה על ילד, שנולד כאן בארץ, גדל עד גיל שנתיים עם סבתא שדוברת רוסית טובה, ההורים עובדים, בגיל שנתיים הלך לגן רוסי – שם הוא קיבל מוזיקה, ריקוד, אנגלית.
אלי זרחין: הוא רק לא קיבל את אותם דברים שמקבל ילד ישראלי.
אלי זרחין: ואז, הוא מגיעה לגן חובה, העברית שלו ברמה מאוד נמוכה, הוא לא מכיר לא שירים, לא דמויות, ולא דברים אחרים שבודקים לצורך הקבלה לבית הספר.
אלי זרחין: זוהי בדיוק התוכנית שאנחנו, וארגונים נוספים שעובדים היום בזה, חולמים שהמדינה תיכנס לזה, ותגיד שיש בעיה - משקיעים הרבה יותר כסף מסכום של 300,000 שקל, ועובדים על זה.
זאב אלקין: אני מבקש בכלל מכולם להציג את עצמם לפני שהם מדברים למרות שחלק מהנוכחים פה לא נמצאים בישיבה פעם ראשונה, לא כולם מכירים את האחרים.
שמעון סיאני: אני המנכ"ל של ארגון "ידידים".
שמעון סיאני: אנחנו פעילים 16 שנה בתחום של קליטת עלייה, ופעילים ב- 54 יישובים בארץ, ובשנים האלה התפתחו הרבה מאוד מודלים בעניין הזה.
שמעון סיאני: אני רוצה, בפתיחה של הדברים להציג איזה שהוא הבדל בין ארגוני המגזר השלישי לבין משרדי הממשלה הגדולים, לפחות במישור הזה שארגוני המגזר השלשי אין להם בסיס תקציבי.
שמעון סיאני: זאת אומרת, שכשאנחנו יושבים פה, זה לא מובן מאליו שהמשכורות שלנו משולמות מאיפה שהוא, כי אנחנו חיים על תוכניות ועל פרויקטים.
שמעון סיאני: זה בסיס אחד של הבדל שלדעתי בשנים האחרונות הגופים האלה התחילו להבין באמת את הרגישויות ואת הצרכים האמיתיים של ארגוני מגזר שלישי, כי בבסיס זה, לדעתי, המפתח לכל דרך ההתנהלות.
שמעון סיאני: אני שמח שהעלית את עניין המודלים.
שמעון סיאני: כי אצלנו יש שני ערכים מקצועיים.
שמעון סיאני: האחד, מה שאנחנו מגדירים "מקצוענות בהתנדבות ובעשייה החברתית", רף מאוד גבוה, שחלק מזה כולל מודלים של שיתוף פעולה כתפיסת עולם אסטרטגית בתוך היישובים, בתוך המחלקות, בתוך משרדי הממשלה – קל להגיד, אבל לא תמיד קל לבצע.
שמעון סיאני: מודלים של קרב על כל ילד, מסלול התקדמות אישי לכל ילד, כניסה לבית - לא רק מביאים את הילד - אלא נכנסים הביתה, רואים ומאבחנים איפה הוא נמצא, בונים לו מסלול התקדמות אישי, ובסופו של דבר חתומים על תוצאות.
שמעון סיאני: זאת אומרת, בסופו של דבר ברור לנו איך קיבלנו את הילד, איך אנחנו רוצים "להוציא אותו" בסוף השנה ולזה אנחנו רוצים להגיע.
שמעון סיאני: את זה אנחנו לא יודעים ולא יכולים לעשות לבד, אנחנו חייבים את שיתוף הפעולה של אנשי המקצוע בשטח – משרד הקליטה, משרד הרווחה בתחומים שלהם, משרד החינוך והרשויות המקומיות.
שמעון סיאני: כדי להגיע לכל ילד ולבנות את הסיפור הזה, יש מסע ארוך ומפרך, שהוא לא מתומחר ולא מתוקצב בשום פרויקט, אגב.
שמעון סיאני: רק כדי להגיע למצב הזה שאנחנו עושים את הדברים האלה.
זאב אלקין: של קבלת המידע?
שמעון סיאני: קבלת המידע, תכנון אסטרטגי, כל הישיבות שלי עם עודי עד שנבנית תוכנית כזאת.
שמעון סיאני: אחרי שאישרנו את התוכנית, הלכנו לשטח, שזה אומר כ – 20 בתי ספר – כל בית ספר כזה צריך ליצור את הקשר, לבנות את המודל, לקבל את הטפסים, חובת דיווח, לא חובת דיווח, סודיות, וכו' וכו', כך שעד שהגענו לילד יש פרק זמן ארוך שהוא לא מתוקצב ולא מתומחר.
שמעון סיאני: הוא לא מופיע בשום דבר, כי זה לא פעילות, לא מסיבות, לא אירועים, לא הכשרה מעשית.
שמעון סיאני: כך שנוצר פער כזה.
זאב אלקין: זה פרק זמן ארוך או שזה ארוך מידי?
שמעון סיאני: שוב, זה תלוי במקום, בזמן, בעיתוי, במשרדים השונים, באנשים השונים, זה בעיקר תלוי בנפשות הפועלות.
שמעון סיאני: לא תמיד זה תלוי רק בהם, אלא גם באישור תקציב המדינה או בכל מיני דברים כאלה שאין תמיד שליטה עליהם.
זאב אלקין: אישור תקציב המדינה יכול להיות רלוונטי במידה ואתה רוצה מהמשרדים כסף, ואתה רוצה כמובן.
זאב אלקין: אין גוף שלא רוצה כסף ממשרד ממשלתי, ואם הוא לא רוצה כסף אז הוא בבעיה.
זאב אלקין: אבל אתה כרגע דיברת על בעיה אחרת.
זאב אלקין: דיברת שגם כשאתה לא צריך כסף אלא שיתוף פעולה, אתה צריך דרך להגיע לילד כשיש לך תקציב לפעולה – אז בוא תפריד בין שתי הבעיות.
שמעון סיאני: אני אומר, הרבה פעמים או ברוב המקרים, עד שאין בסיס תקציבי שעליו יוצאים לשיתוף פעולה, לא מגיעים לשטח.
שמעון סיאני: זה מקרה אחד שעובדים עליו במשרד החינוך מלמעלה, מעודי, ועד למטה, ובמשרד הקליטה משרה כהן או העובדים עם שר הקליטה עד למטה.
שמעון סיאני: המודל השני שאנחנו מגייסים בשבילו כסף ורוצים להפעיל תוכניות, וגם שם אנחנו צריכים לפרק הרבה מאוד התנגדויות, רגישויות, בתוך האסטרטגיה.
שמעון סיאני: חוץ מזה, כיוון שהאסטרטגיה היא של שיתוף פעולה, עד שאנחנו מגיעים לילד זה פרק זמן ארוך, דורש מיומנות מקצועית והכשרה מקצועית.
שמעון סיאני: השלב המוקדם של החיזור אחרי הילד, גם אם נתנו לך את הרשימות, זה מורכב כי צריך לשכנע את הילד להיכנס לתוך הסיפור הזה.
שמעון סיאני: אנחנו הקמנו באגודת "ידידים" את המכון למנהיגות והתנדבות, שבראשו עומד פרופסור הלל שמידט.
זאב אלקין: זה זה שכתב את הדו"ח על ילדים במצוקה?
שמעון סיאני: כן, זה זה שכתב את הדו"ח, עוד הרבה לפני שהוא מונה.
שמעון סיאני: רק מתוך התחושה שהציבור הוא מאוד מאוד מפולח – המספרים הם גדולים, אבל כמעט עד לרמת המשפחה אנחנו מגיעים.
שמעון סיאני: הרגישות התרבותית היא גדולה מאוד.
שמעון סיאני: מודל שנבנה במקום אחד לא תמיד מתאים לשאר, וצריכים לפתח את התורה הזו, למרות שהיא די מפותחת.
שמעון סיאני: כולם יוצאים אצלנו להתנדבות.
שמעון סיאני: כל הילדים שהם באיזו שהיא רמת סיכון, כל מי שמשתתף נמצא בתוך התוכניות האלה.
שמעון סיאני: יש לנו מודלים שונים: סגירת תיקים לנוער עולה, נערות בסיכון ובמצוקה, שפה עברית, מניעת נשירה.
שמעון סיאני: כל מיני תוכניות ובנוסף, בתי ידידים שזה משהו של השנים האחרונות, מרכזי ייעוץ, העשרה והכוונה לבני נוער, ובעיקר, אחד הדברים ששמנו לב שבשעות אחר הצהריים והלילה השטח ריק.
שמעון סיאני: זאת אומרת, אין אף אחד שרוצה להיכנס לשם באמת במסות.
שמעון סיאני: יש קצת גופים, אבל לא כל כך משמעותיים.
שמעון סיאני: זה משהו שמתפתח, בינתיים ישנם שלושה וזה במגמת גידול.
שמעון סיאני: אני רוצה להציג כמה בעיות עם הסיפור הזה של מודלים, כי דיברנו על מודלים בלשון רבים.
שמעון סיאני: אנחנו כארגוני מגזר שלישי, קשה לנו מאוד לתכנן אסטרטגית תוכנית התערבות שיש בה רצף של לפחות שלוש - ארבע שנים.
שמעון סיאני: זה קשה מאוד כי תוכניות לא בנויות ככה, כל סוגי ההתקשרות זה או תמיכות שאתה יודע עליהם בנובמבר-דצמבר, או חמישים-חמישים.
שמעון סיאני: כל שנה זה מתחדש, ואם נתקע משהו עם תקציב המדינה אז כל פעם צריכים לחדש את זה.
שמעון סיאני: עכשיו, כל התוכניות האלה הם תוכניות שדורשות טווח זמן.
שמעון סיאני: זה בני אדם, זה נפשות, זה רגישויות, זה ילדים.
שמעון סיאני: עד שאתה מתחיל להיכנס לתוך המהלך הזה פתאום נעצר התקציב, והילד לא מבין שבראשון לינואר זה כבר תקציב חדש או שנה חדשה, אתה לא יכול לעצור שם וזו בעיה קשה מאוד.
זאב אלקין: הבעיה זה עם התקציב הממשלתי, נכון?
שמעון סיאני: כן.
שמעון סיאני: ממשלתי, אבל זה גם יכול להיות תקציב של הסוכנות, של הג'יונט, או כל מיני ארגונים גדולים שפועלים עם תקציבים גדולים, עם מסות.
שמעון סיאני: אין עידוד להרחבת הפעילות.
שמעון סיאני: זאת אומרת, אני יכול לעשות את הפעילות שלי עם 500 ילדים, ואם זה פרויקט מוצלח אני יכול לעשות אותו עם 50,000.
שמעון סיאני: אבל אף אחד לא מעודד אותי לעשות את זה עם 50,000.
שמעון סיאני: זאת אומרת, אם אין איזו רמה גבוהה של מסירות נפש, של שליחות, של ערכים מאחורי הקרב הזה על כל ילד, למה לעשות את זה?
זאב אלקין: כשאתה מבקש תקציב, מן הסתם אתה מתמחר את זה על בסיס מספר הילדים, לא?
שמעון סיאני: אני מתמחר את זה או פר ילד או פר קבוצה.
שמעון סיאני: זה מאוד משתנה אגב ממשרד למשרד, ואפילו ממחלקה למחלקה הרבה פעמים באותו משרד.
זאב אלקין: אז למה אין עדות?
זאב אלקין: אם תביא פחות ילדים תקבל פחות כסף?
שמעון סיאני: כי תמיד יש סעיף.
שמעון סיאני: עכשיו, נניח שהצלחנו בפרויקט מסויים.
שמעון סיאני: היתה לנו דוגמא קלאסית – האולימפיאדה הקודמת באתונה, היתה בעיה של זהות יהודית, של ספורטאים שייצגו את מדינת ישראל שלא ידעו לשיר את ההמנון, לא ידעו שצריך לקום בצפירה, וכו', ומשרד הקליטה באמת נתפס לעניין הזה, זה עלה לתקשורת, והוציאו מכרז בין חמישה ארגונים שמתעסקים בתחום הזה של חינוך לזהות יהודית ישראלית.
זאב אלקין: שמה?
זאב אלקין: שיעבדו עם הספורטאים?
שמעון סיאני: שיעבדו לא עם הספורטאים אלא עם בני הנוער, עולים חדשים, בתחום הזה כדי להטמיע את זה.
שמעון סיאני: פנו לארגונים הקלאסיים של זהות יהודית, אנחנו לא ארגון קלאסי שעוסק בזהות יהודית אבל מאוד אהבו את השיטה של אחד על אחד, של פעילות קבוצתית, של התייחסות אישית, ולא של מודלים שלקוחים במקור מיהדות צפון אמריקה של סמינרים וימי עיון, אלא משהו שיטתי שעובד לאורך השנה, והתוכנית הזו נבחרה.
שמעון סיאני: שנה וחצי זה היה בכותרות, זה היה בסדר, ואחר כך זהו, זה נגמר.
שמעון סיאני: הצורך לא השתנה, הקשיים התעצמו בהרבה מאוד מקרים, נלמד מודל, פותחו תוכניות עם ערכות מדהימות יחד עם המשרד לקליטת עלייה, והכל נעלם.
זאב אלקין: למה שלא תציע את זה גם לקראת האולימפיאדה הבאה בסין, הרי הם יגלו שגם שם יש את אותם קשיים?
שמעון סיאני: כן, עד הפעם הבאה, לכן שומרים את התוכניות.
שמעון סיאני: זה כמו אופנה שאחרי 10 שנים חוזרת.
שמעון סיאני: אבל יש כאן איזה שהיא בעיה מובנית שבפרויקטים - מצד אחד אין רצף לפחות לשלוש שנים, ומצד שני פרויקט שהיה מוצלח שלוש שנים, אז עברו השנים, וצריכים נושא אחר, שם אחר, מתחלף נושא, ואין איזה עידוד לתוכנית מוצלחת – בוא נטמיע אותה, בוא נרחיב אותה, בוא נעשה אותה יותר טובה ונלמד מהניסיון.
שמעון סיאני: ככה יוצא שמדינת ישראל מייצרת הרבה מאוד פרויקטים אצל הרבה מאוד ארגונים, הארגונים עוסקים בהישרדות, אין אפילו הזדמנות ללמידה אחד מהשני מה היה טוב ומה היה פחות טוב.
שמעון סיאני: אם אני ארצה למשל הכשרה בתחום מסויים אז אני מזמין את אלי זרחין שייתן הרצאה לאנשים שלי או לאנשים אחרים, אבל אין באמת הזדמנות לעצור, ללמוד מהניסיון, כי כל העולם הזה בנוי על רדיפה מתמדת, על סוג של צמיחה תוך כדי הישרדות.
זאב אלקין: יש פורום של הארגונים שמטפלים בנושא הזה, או איזה במה למפגש קבוע?
שמעון סיאני: היו הרבה מאוד פורמים וארגוני גג, אבל שום דבר לא שרד, כי או שזה היה מיועד למשהו אד-הוק, להגדיל תקציבי תמיכות של משרדים מסויימים, או כל מיני דברים כאלה.
שמעון סיאני: שוב, ברגע שארגון לחוץ על השוטף שלו – על משכורות בזמן, על תזרים מזומנים - שזו בעיה קריטית בארגונים כמו שלנו - הוא לא יכול ליצור שום בסיס רציני ומקצועי.
שמעון סיאני: משום שאם אתה מקבל את הכסף בנובמבר-דצמבר זה בעייתי.
שמעון סיאני: בשנה שעברה את כל תקציבי משרדי הממשלה קיבלנו בדצמבר וידענו עליהם בסוף נובמבר.
שמעון סיאני: איך אתה יכול לתכנן תוכנית שוטפת?
שמעון סיאני: וגם לגבי העזבונות.
שמעון סיאני: בשנת 2005 עזבונות לא קיבלנו.
שמעון סיאני: זה נושא בפני עצמו שפעם אחת צריך לדון בו.
שמעון סיאני: מעלימים שם טפסים, אומרים הגשתם, לא הגשתם, זה סיפור בפני עצמו.
שמעון סיאני: גם דברים שכבר אושרו לנו, לא קיבלנו.
שמעון סיאני: אז באופן מובנה, יש מודלים בארגוני מגזר שלישי, יש מסירות נפש, יש נחישות, וכל הארגונים שאני מכיר מאוד רוצים לעבוד עם משרדי הממשלה.
שמעון סיאני: יש גם שיתופי פעולה עם משרדי הממשלה.
שמעון סיאני: יש משהו אחד שאמרתי פעם בפורום של מנכ"לים של משרדי ממשלה.
שמעון סיאני: יש פה אנשי מקצוע מעולים.
שמעון סיאני: באמת.
שמעון סיאני: גם במשרד החינוך וגם במשרד הקליטה.
שמעון סיאני: חייבים לצרף לפורום הזה עוד שתי פונקציות שבדרך כלל לא יושבים איתנו בתוכנית והרבה פעמים הם גם "תוקעות" דברים.
שמעון סיאני: אחד זה גזברים, שהם באים תמיד מהחשב הכללי, ואחרי שאתה עובר את כל התהליך, שעות של דיונים, מסמכים וכו', אתה צריך להתחיל את הכל מהתחלה איתם.
שמעון סיאני: והדבר השני זה יועצים משפטיים.
שמעון סיאני: אם אי אפשר להעביר את זה מבחינה משפטית, אז שנדע מתחילת התהליך, אז לא נעבוד על זה בכלל.
שמעון סיאני: כבר קרו הרבה מקרים שזה נתקע בגלל הדברים הללו.
זאב אלקין: רגע, אז למי הפנייה שלך?
זאב אלקין: מי צריך לדאוג לזה בכלל?
שמעון סיאני: בזמנו, מנכ"ל משרד הרווחה ניסה להקים פורום של ארגונים עם ראשי המשרד שלו יחד עם אנשי הגו'ינט, ורצו אולי להעתיק את המודל הזה.
שמעון סיאני: הוא התחיל עם זה, אבל הוא הועבר מתפקידו ולכן זה כבר לא המשיך.
שמעון סיאני: אבל אני חושב שזה משהו שצריך להיות איכשהו מובנה.
שמעון סיאני: חלק מהאנשים מודעים לזה.
שמעון סיאני: מהשיחה שלי עם עודי אני יודע שלפחות הוא מודע לזה, משרד הקליטה גם מודע לזה, ואז הם כבר מערבים אותם איכשהו בשלב הראשון והם יודעים איפה לא ליפול.
שמעון סיאני: אבל הרבה מאוד דברים נופלים רק על הדבר הזה שפונקציות מאוד משמעותיות באישור לא נמצאות מתחילת התהליך על מנת לבדוק אותו.
שמעון סיאני: כך, שבמקרה הטוב הם בודקים את זה עוד לפני שאושר התקציב, במקרה הגרוע הם תוקעים את זה אחרי שאושר התקציב ואחרי שהתחילה התוכנית לרוץ.
שמעון סיאני: אני מזכיר שוב את התוכנית הגדולה של נוער עולה "מסיכון לסיכוי" שאיכשהו נקברה מכל מיני סיפורים של בעיות בירוקרטיות, חשבויות וגזברויות.
שמעון סיאני: לא בגלל חוסר הצלחה, לא בגלל אסטרטגיה של שיתוף פעולה.
שמעון סיאני: היה שיתוף פעולה, יש שיתוף פעולה, אבל זה נופל על דברים כאלה.
זאב אלקין: חלק גדול מאוד מהבעיות שאתה העלית, הייתי מגדיר את זה כ"גדול עלי", לפחות בהקשר הנוכחי, זה בעיות של התנהלות מדינת ישראל מול המגזר השלישי באופן כללי, שזה נושא בעייתי.
זאב אלקין: אני פעם הייתי בצד השני של המתרס וכל הבעיות שאתה נגעת בהם מוכרות לי.
זאב אלקין: אני רק לא חושב שכרגע, בהקשר הזה, אנחנו נוכל לשנות אותו.
זאב אלקין: זה שינוי יותר מידי דרמטי במערכת, ולא מוועדת המשנה הזאת הוא צריך לצמוח.
זאב אלקין: אני לא אומר שלא מהמשכן הזה, אולי כן, אבל לא מוועדת המשנה הזאת.
שמעון סיאני: אבל אפשר אולי לצאת בקריאה שתוכניות ימשיכו יותר משלוש שנים או ללוות תוכניות עם איזה שהוא מחקר מלווה שברגע שהוא מצליח עובדים על זה.
שמעון סיאני: ברוב הפעמים אפילו- - -
זאב אלקין: זה לא רק ילדים עולים.
זאב אלקין: זה כל תוכנית.
זאב אלקין: כל תוכנית שקשורה לתמיכות של משרד החינוך לכאורה צריכה להיות לדבר ארוך, כי בחינוך אתה לא עושה דבר שהוא לטווח קצר.
שמעון סיאני: ברשותך אני רוצה להפריד.
שמעון סיאני: תמיכות זו בעיה אחת שצריך לדון בה בנפרד.
שמעון סיאני: מעבר לתמיכות, הפונקציות התקשרות זה או באמצעות מכרז או בשיטת ה"חמישים-חמישים".
שמעון סיאני: כאשר אתה יוצא עם פיילוט, אתה צריך לדעת שגם אם עכשיו זה חמישים חמישים, מתישהו יהיה איזשהו מודל אחר, אבל ה"מתישהו" הזה לא קורה.
שמעון סיאני: אתה עושה פיילוט על שלושה-ארבעה יישובים, ואומרים שאם זה יהיה מוצלח נלך לעשרה יישובים.
שמעון סיאני: מתלהבים, מוציאים המון אנרגיה בכיוון הזה, היה מוצלח, אבל זה לא מתרחב.
זאב אלקין: תקציבי משרדים מאושרים כידוע פעם בשנה, במקרה הטוב ב – 31 בדצמבר.
זאב אלקין: השנה היה לנו משהו אחר לגמרי.
זאב אלקין: לכאורה אין מזה מנוס, לעיתים מאוד חריגות האוצר מאשר למשרדי ממשלה התקשרות שהיא רב שנתית, אבל בדרך כלל הוא "עומד על הראש" שזה לא יהיה.
זאב אלקין: שוב, אני חוויתי את זה על בשרי בפרויקטים כאלה ואחרים, וגם כשזה קורה, תמיד בא איזשהו הקשר משפטי שבסופו של דבר מחייב לאשר את זה כל שנה.
זאב אלקין: אפילו בפרויקטים מאוד גדולים שראש ממשלה עמד מאחוריהם.
זאב אלקין: אקח לדוגמא משהו שהוא לא רלוונטי פה, אבל פרויקט גדול ורציני, שכולל התקשרות בין שני ענקים – משרד החינוך והסוכנות היהודית, וגם שם לא מצליחים לעשות את זה רב שנתי, למרות שזה לכאורה רב שנתי, וכל פעם זה נתקע בגלל העניין הזה, עד שחותמים, עד שזה מגיע לסוף, כבר אין למי לתת את הכסף כי שנת הלימודים נגמרה.
זאב אלקין: לכן, אני מודע לזה שזו בעיה מה שאתה מדבר עליו אך אני מאוד מאוד חושש שמהשולחן הזה לא יבוא פיתרון.
זאב אלקין: לפחות אני לא רואה כרגע.
זאב אלקין: אני אולי אופטימי מידי, כי חשבתי שלחלק מהנושאים יבוא פיתרון.
זאב אלקין: מישהו יגיד שגם שם לא, אבל פה זה סוג בעיה שאני חושב מראש שאפשר להביט בה, אבל אני לא חושב שניתן להתקדם בה.
זאב אלקין: כי אני לא חושב שניתן ליצור מצב ייחודי לעבודה של מגזר השלשי בתחום של קליטת ילדים עולים.
זאב אלקין: אין פה שום הגיון, עם כל החשיבות והנאמנות שלי לתחום.
זאב אלקין: כמעט כל עשייה בתחום החינוך דורשת בדיוק את הדברים שאתה אמרת, ואף משרד ממשלתי, אלא אם כן עודי יפתיע אותי בסוף הדיון ויגיד שאני טועה, אבל כמעט אף משרד ממשלתי לא מסוגל להתחייב להרבה שנים קדימה, כי מאשרים לו תקציב רק פעם בשנה, וכו', כמעט כל בעיה שנגעת.
שמעון סיאני: אני ברשותך רוצה להשוות את זה לעוד מסלול אחד ששם מבחינת הניהול שלו, לדעתי בהרבה מקומות, לא בכל המקומות, בעייתי לא פחות.
שמעון סיאני: זה עניין הרשויות המקומיות.
שמעון סיאני: ולשם המדינה איכשהו מצליחה לשפוך הרבה כסף.
שמעון סיאני: ברגע שאתה עובד עם חלק מהרשויות המקומיות, לא רק אני אומר את זה, כולם יודעים את זה כולל משרדי הממשלה, הכסף איכשהו נקבר.
שמעון סיאני: כמה מגיע לילד בקצה, קשה מאוד למדוד את זה, והמדינה מצאה דרך לעשות את זה.
זאב אלקין: למה אתה מתכוון?
זאב אלקין: לאי-סדרים רב שנתיים?
שמעון סיאני: לכל מיני דברים, שעוברים כספים לרשויות מקומיות לתוכניות שונות.
זאב אלקין: שוב זה שני דברים שונים.
זאב אלקין: להעביר כספים גדולים יותר או פחות, את זה המדינה יודעת לעשות במיוחד ב – 20 או ב – 25 בדצמבר, כשהתקציב נסגר ו"נשרף".
זאב אלקין: אבל אתה לא מדבר כרגע על זה.
זאב אלקין: אתה אומר ש"כשאני מקבל כסף בדצמבר על הפעילות שלכאורה הייתי כבר צריך לקיים אז לפעמים אין לי מה לעשות עם הכסף, או שאני לא יכול לתכנן את צעדיי".
שמעון סיאני: אני אומר קודם כל, שגם אם אני מקבל את הכסף בדצמבר, אני יודע על זה בינואר.
שמעון סיאני: ואם אני הולך למנהל הבנק עם מסמך מחייב של משרד ממשלתי, אז יודעים לעשות את זה.
שמעון סיאני: אגב, יודעים גם לתמחר את העלויות של זה בבנק.
זאב אלקין: אבל כאן המועצות באותו מקום.
אלי זרחין: אדוני היושב ראש, אבל יש כאן בעיה.
אלי זרחין: זה לא נכון מה שאתה אומר מסיבה אחת.
אלי זרחין: אם במשרד הקליטה, לדוגמא, יש אגף תעסוקה.
אלי זרחין: אנחנו יודעים במאה אחוז שבתקציב 2007 יהיה איזה שהוא סכום כסף בתעסוקה.
אלי זרחין: לא יודעים איזה, נכון.
אלי זרחין: אבל יודעים שיהיה סכום כסף.
אלי זרחין: אבל אם במשרד הקליטה, אין בכלל סעיף שנקרא "ילד ונוער".
זאב אלקין: אבל מה זה קשור לבעיות של מגזר שלישי?
אלי זרחין: לא לא, זה קשור לבעיות שלנו.
אלי זרחין: כי אז אני מגיע לגברת במשרד הקליטה עם פרויקט פיילוט שאני עשיתי, והיא אומרת ש"הפרויקט שלך מצוין, בוא נמשיך אותו עוד שנתיים פיילוט כי אני לא יודעת מה יהיה שנה הבאה, אין לי דבר כזה נוער עולה בסיכון".
אלי זרחין: השנה יושב ראש הוועדה, זאב אלקין, הביא לה 700,000 שקל.
אלי זרחין: פעם ראשונה בחיים.
אלי זרחין: אז בוא נשתמש בכסף הזה, ונעשה משהו לנוער עולה בסיכון.
זאב אלקין: לא הבאתי.
זאב אלקין: עודי מאוד מוטרד.
אלי זרחין: הבאת את זה.
אלי זרחין: זה בתקציב המדינה.
אלי זרחין: ועדת הכספים הכניסה לשם 700,000 שקל לנוער עולה בסיכון.
אלי זרחין: אבל זאת הבעיה אצלנו, לגבי עולים וחינוך משלים לעולים, שאנחנו באים כל שנה, ואין לנו מושג אם פקיד או שר החליט מאיפשהו לקחת כסף ולהביא אלינו, כי זה לא מפריע, בניגוד לדברים אחרים.
זאב אלקין: טוב, זה בעניין הקליטה.
אלי זרחין: גם בחינוך, זה אותו דבר.
שמעון סיאני: יש לי עוד משפט להשלים.