GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יצחק זיו: הגיל הצעיר יש לו את החינוך, הוא נמצא במסגרת, אנחנו גם שומעים בשמחה על כשלושת אלפים תלמידי אוניברסיטאות ובוגרים אבל אני רוצה שנשים את הדגש דווקא על הגיל המבוגר.
יצחק זיו: כי שם יש את הבעיה.
יצחק זיו: כמו שאמרתם כולכם הם התחילו מאפס, הם נפלו לעולם אחר והם לא יודעים איך להתמודד עם הבעיה הזו וכאן צריך לשים את הדגש.
יצחק זיו: תודה רבה.
מיכאל נודלמן: אני רוצה לשמוע מה אתם ממשרד האוצר חושבים על המצב, על התקציבים.
הרן לבאות: אני לא חושב שתקציבים זאת בעיה.
הרן לבאות: אני רוצה להתייחס, לשלוש נקודות שבהן משרד האוצר ישב עם הגורמים המקצועיים, משרד הקליטה, משרד התעשייה והמסחר ומשרד החינוך, בפורומים כאלה ואחרים.
הרן לבאות: כפי שנאמר קודם, יש בעצם 3 מוקדים.
הרן לבאות: המוקד הראשון, הוא מרכז הקליטה והוא בעצם מתחיל קצת לפני מרכז הקליטה.
הרן לבאות: הוא מתחיל מתאריך העלייה המשוער שיש לעולה עוד באתיופיה, עד להגעתו למרכז הקליטה והטיפול בו במרכז הקליטה, התמיכה שלו ליציאה לקהילה שהיום זה מן תהליך מאד ברור שלדעתי אפשר לשפר אותו ובהמשך אני אפרט אלו כשלים מצאנו.
הרן לבאות: אני כבר אומר, לא מצאנו שום תרופת פלא והתהליכים הם תהליכי טווח ארוך.
הרן לבאות: שום דבר לא ישנה כנראה את המצב מחר בבוקר.
הרן לבאות: התהליך השני והוא תהליך שמטפל בו גם הפרויקט הלאומי וגם משרד הקליטה וגם משרד החינוך זה בעצם החינוך, ההיבט של החינוך ועל זה מדובר על ילדים ונוער.
הרן לבאות: כשזה תמיד נעשה עם המגזר השלישי ועם בני הקהילה מתוכניות פקט וגם יהדות התפוצות שתורמת הרבה מאד ואם זה נעשה דרך הפרויקט הלאומי מהגיל הרך ועד הכנה לבגרות ותמיכה בנוער אתיופי במערכת החינוך.
הרן לבאות: פרויקט "עתידים" בהיבט מסוים שלו ועד הצבא.
הרן לבאות: וההיבט השלישי שהוא היבט שאני אומר כבר נגענו בו פחות, אולי יהיו חכמים מאתנו, אני אשמח אם יימצאו פתרונות וזה אנשים שעלו מאתיופיה בגיל מבוגר.
הרן לבאות: צריך להבין שאנשים שעולים מאתיופיה בגיל מבוגר הם אנשים שבדרך כלל לא השפה אינה דומה לשפה שלנו ופעמים רבות הם לא ידעו גם קרוא וכתוב בשפה האמהרית ומגיעים לארץ וצריכים ללמוד עברית, אני לא צריך לספר לכם עד כמה זה קשה ואז עברית תעסוקתית ולהשתלב פה בתעסוקה מעבר לכל ההיבטים החברתיים של התמודדות עם משק בית, מבנה שונה חברתי שונה לחלוטין ועם ילדים שתוך פרק זמן מאד קצר יודעים מחשבים ואנגלית וכו' והתמודדות של הורים עם ילדים, ז ה מוקד לחיכוכים ומביא להמון בעיות.
הרן לבאות: אנחנו מצאנו שני מפתחות.
הרן לבאות: מפתח התעסוקה, שהוא מפתח ידוע להשתלבות בקהילה, ומפתח של החינוך.
הרן לבאות: בתעסוקה, חלק עצום מן העולים האלה עבדו באתיופיה, אף אחד אל חי שם בלי לעבוד, זה עוד הרבה יותר קיצוני ממדינות סוציאליות שאנחנו מכירים וחלק גדול מהם לא עובד פה וזה בעצם המיקוד והתובנה של למה זה בעצם המפתח למצוא מה הפתרונות המתאימים.
הרן לבאות: בשביל זה הקמנו מיזם תעסוקה עם הג'וינט בשיתוף כל המשרדים הנוגעים לעולים בכל הגוונים שלהם שבו אנחנו מנסים לשלב בתוך הלו"ז המאוד מאד צפוף שיש לעולים האלה במרכז הקליטה כי הם צריכים לעבור גיור לחומרה והם צריכים ללמוד עברית באולפן והם צריכים גם להכיר קצת להתוודע למדינת ישראל ולארץ ישראל ולהתנהלות החברתית פה, בתוך זה גם לשלב אלמנטים של תעסוקה ולגרום לכך שכאשר הם יצאו ממרכז הקליטה הם יצאו למקומות תעסוקה או עם יכולות תעסוקה בסיסיות.
הרן לבאות: כמו שהזכרתי, בחינוך אנחנו הגענו למסקנה שכבר בגיל הרך שבעצם החינוך בו יש בו אלמנט מאד חשוב להתפתחות של הילד, שצריך תמיכה נוספת לעולים מאתיופיה מעבר למה מבלים תלמידים רגילים, יש לנו בעצם בעיה של נשירה מבתי הספר בעקבות בעיות חברתיות ובשביל זה התקשרנו ומוקד הפרויקט הלאומי לעולי אתיופיה ובאמצעות גומרים חיצוניים הוא מפקח או תומך בלימודים.
מיכאל נודלמן: הנשירה מכל קבוצות העולים זה 7%, אחרים זה 25%.
הרן לבאות: נגיסט יכולה להרחיב על הנשירה, זה הרבה מעבר ל- 7%.
מיכאל נודלמן: מרופין אני קבלתי 7%, או 6.4 .
הרן לבאות: אני יכול גם לציין, ואת זה אולי משרד החינוך יוכל לפרט, שבנשירה זה תלוי איך אתה מודד את הנשירה, זה לא דבר כל כך פשוט.
קולט אביטל: אני מאד מצטערת.
קולט אביטל: אני חושבת שהנתון של 6.4 הוא מאד לא מדויק.
קולט אביטל: אנחנו קיבלנו לפני שנה בוועדה, סטטיסטיקה של 20 אחוז וזה ממשרד החינוך.
קולט אביטל: הנשירה מתקרבת ל- 20 אחוז.
קולט אביטל: יש הבדל בין 20 אחוז ל- 6 אחוז.
קולט אביטל: אנחנו בועדה הזאת קבלנו נתונים שהתקרבו ל-20 אחוז, אני מאד מצטערת, שי הבדלים ולא צריך לטייח.
קולט אביטל: זה לא רציני.
הרן לבאות: אני רק רוצה לפרט שבתוך כל זה יש טיפול בנוער בסיכון וכמו שפתחתי ואמרתי לגבי אנשים שעלו בגיל מאד מבוגר, זאת בעיה.
הרן לבאות: זאת בעיה כי הכלים התעסוקתיים הם מוגבלים לאנשים שאינם דוברי עברית וקשה להם להתמודד עם הביקושים בשוק העבודה וזה דבר שצריך להתייחס אליו.
הרן לבאות: אני רוצה רק לומר שבסופו של דבר הטיפול בעולים בכלל ובעולי אתיופיה בפרט הוא טיפול שנעשה על ידי הרבה מאד משרדים.
הרן לבאות: גם הפרויקט הלאומי אבל גם הממשלה היום אני חושב, מכירים בעובדה שטיפול כזה צריך להיעשות בשיתוף של כל הגורמים המקצועיים ובעצם אני חושב שנעשה שיתוף כזה גם במשרד הקליטה.
הרן לבאות: אני אומר מנסים לעשות.
הרן לבאות: הכל בסדר?
הרן לבאות: אני חושב שהפתיחה של ראובן היתה נכונה.
הרן לבאות: הדברים האלה כשעולה עלה בשנת 2002 מאתיופיה ולבוא בשנת 2006 ולראות מ המצב שלו ושל בני המשפחה שלו הוא לא כמו לראות עולה ממדינה אחרת ולהסתכל.
הרן לבאות: נקודת הפתיחה היא כל כך שונה כי זו בעיה ואני חושב שבטווח הארוך הטיפול שאנחנו מנסים לתת או המשרדים מנסים לעשות הוא טיפול בשורש הבעיה ולא כיבוי שריפות שגם אותו, אגב, אני חושב שקשה מאד לעשות.
קולט אביטל: השאלה אם נותנים טיפול בשורש הבעיה וכולנו יודעים את הסיבות, את הבעיות כלומר אנחנו על הסיבות למשברים דיברנו מספיק.
קולט אביטל: איך קורה שהמצב בעצם לא משתפר?
קולט אביטל: אני בעצמי אמרתי בשמחה, ששלושת אלפים אנשים שסיימו אוניברסיטה לכשעצמו זה הישג נדיר אבל מה אנחנו עושים עם השלושת אלפים האלה שלא מועסקים?
מיכאל נודלמן: זה לא הישג שסיימו לימודים.
מיכאל נודלמן: כמה מהם עובדים?
הרן לבאות: אני חושב שחנוך צודק בהחלט.
הרן לבאות: אנחנו שותפים לעשייה, אבל אנחנו על הציר שסביבו התהליכים נעים.
הרן לבאות: תודה רבה.
אילני אבבה: אני מהמשרד לביטחון הפנים.
אילני אבבה: אני באמת רוצה להתחיל בנושא של התעסוקה.
אילני אבבה: תעסוקה לדעתי כן תפתור חלק גדול מהבעיה, הן למבוגרים והן לצעירים וגם לאותם אקדמאים שסיימו את הלימודים ואל עובדים.
אילני אבבה: דבר ראשון שאני באמת מזהה זו בעיה מאד רצינית זה שבאמת רוב המקרים בני העדה מועסקים בפרויקטים.
אילני אבבה: הפרויקט נגמר אז הולכים הביתה.
אילני אבבה: צריך לדאוג לשילוב של בני העדה בעבודה קבועה עם משרות מסודרות, במקום עבודה מסודר ולא רק לעסוק בנושאים שהם נוגעים רק לעדה.
אילני אבבה: יש אתיופי כלכלן אז הוא יהיה כלכלן במשרד מסודר, כמו שצריך ולא ייצג את האתיופים בתחום הכלכלה.
אילני אבבה: סתם דוגמא.
אילני אבבה: זו אחת הבעיות לדעתי.
אילני אבבה: דבר שני נושא ההזדהות.
אילני אבבה: המדיניות של המשרד שלי לפחות האגף שבו אנחנו עובדים, כמה שפחות להבדיל את העדה האתיופית וגם עולי חבר העמים, כמה שפחות אנחנו מתעסקים בפרויקטים שמבדילים אותם לבד ואנחנו מתעסקים אתם.
אילני אבבה: כמה שיותר לשלב אותם בפרויקטים של מניעת פשיעה ואלימות, כמה שיותר משולבים בתוך האוכלוסייה הישראלית גם עולים בתוך העולים ולא מתעסקים רק בפרויקטים עבור העדה האתיופית.
אילני אבבה: זהו אחד הדברים שדיברת על הנושא של הירידה מהארץ אחת הבעיות זה למשל אתה מרגיש כל כך שייך למדינת ישראל, למדינה שאליה אתה באת, עשית עלייה מתוך ציונות ואני לא צריכה להרחיב פה, אתה בא לפה ואתה מרגיש זר אז עדיף להיות במקום זר שאתה זר בו כמו ארצות הברית או כל מקום אחר שהצעירים מהגרים אליו.
אילני אבבה: יותר קל לבן אדם גם להסתגל במקום שאליו אתה לא שייך, מקום שבו אתה אומר, אני שייך אליו ואתה מרגיש זר אז זה מאד קשה וזה גם אחת הבעיות שמביאות לפשיעה, לאלימות במשפחה גם בקרב בני נוער ולכן אני חושבת ששתי נקודות עיקריות כל הנושא של שילוב כמה שיותר בפרויקטים ולא להתעסק רק בפרויקטים ייחודיים לקהילה האתיופית.
אילני אבבה: דבר שני, העסקת אותם אקדמאים לא משנה באיזה תחום.
אילני אבבה: לתת לעבוד בתחומים שבאים יקבלו קביעות, תחומי עבודה ולא רק לעסוק בתחום של העדה או בנושא של העולים.
רונית דולב: בוקר טוב, אני מהמרכז האקדמי רופין, המכון להגירה ושילוב תרבותיים.
רונית דולב: אני רוצה לגשת לזה מהיבט קצת אחר ברשותכם.
רונית דולב: אני חושבת שאין ספק שזו אוכלוסייה שעשתה את הדרך הארוכה ביותר מהמקום שהיא באה למקום שהיא נמצאת היום.
רונית דולב: ואני מסכימה עם ראשון הדוברים שאמר שזו חצי הכוס המלאה אבל הדיון שלנו צריך להתמקד במה אנחנו עושים כחברה קולטת בכדי להבטיח שהתופעות והתהליכים ארוכי הטווח יהיו כמה שפחות מסובכים.
רונית דולב: אחד הדברים שניסינו לבדוק לאחרונה ואנחנו נציג אותו בפניכם ב- 19 לחודש, לקחנו מדגם של 7200 משקי בית לצערי הרב רק בין גילאי 20 עד 60 כי לא היו לנו משאבים בשלב הזה לעשות גם את הגיל הצעיר לכן אנחנו לא פרסמנו נתונים על ילדים אבל אנחנו נשמח לעשות את זה בעתיד ובדקנו את הקבוצות הבאות אלה מול אלה ואני רוצה להוציא נתון אחד מהקבוצות כי אני חושבת שהוא מניח לפתחנו שאלה גדולה.
רונית דולב: אנחנו בדקנו עולים מחבר העמים שהפרדנו בין עולים מרפובליקות אסייתיות ורפובליקות אירופאיות, מ- 1989 ואילך, עולים מאתיופיה מכל השנים והאמת היא שכתוצאה מכך הוותק שלהם היה גדול ביותר בקרב קבוצות עולים, עולים מארצות המערב כל יתר העולים מארצות המערב משנת 89' ואילך, ועולים ותיקים בין 48' ל- 89' ואת כל זה השווינו ליליד הארץ ממוצא אסיה-אפריקה, אירופה-אמריקה ואוכלוסיית הערבים.
רונית דולב: עלו הרבה נתונים שאנחנו נציג בזמן אחר אבל נתון אחד שאני חושבת שהוא רלבנטי לדיון הזה והוא נתון שמטריד זה שבהרבה מאד מאפיינים, הרבה מאד פרמטרים שבהם באמת הקהילה של עולי אתיופיה קיבלה ציונים מאד נמוכים, תחושת בדידות עמוקה מאד, תחושה עמוקה מאד של אין על מי לסמוך, כמובן התפלגה בכל הציונים של תעסוקה ותעסוקה במקצוע וכדומה בציונים נמוכים אבל היא התנהגה הרבה פעמים דומה ואני רוצה להדגיש את הנקודה הזאת.
רונית דולב: דומה לאוכלוסיית ילידי הארץ ממוצא אסיה-אפריקה.
רונית דולב: זאת אומרת שיש לנו פעם אחת עלייה בינינו שלא הצלחנו בה ויש לנו דור שני ושלישי של בעיות והנה אנחנו מתנהגים עם אוכלוסייה בעלת מאפיינים לא זהים אבל דומים כנראה במודלים שאולי לא מתאימים ויש סיכוי, חלילה סיכון חלילה שהיא תמשיך להתנהג גם בדור שני ושלישי עם הרבה מאד בעיות.
רונית דולב: ושוב אני אומרת זה לא בגלל הקהילה, הקהילה עושה מאמץ אדיר השאלה איך אנחנו.
רונית דולב: כי בהרבה מאד פרמטרים אוכלוסיית העולים החדשים מארצות המערב מ- 1989 מתנהגת מהר מאד כמו ילידי הארץ, זאת אומרת, עוקפת אותם בהרבה מאד פרמטרים ואנחנו נוטים לחשוב אולי אנחנו טועים, זה ודאי מצדיק מחקר שאלף, צריך לעשות השקעה מאד משמעותית בתהליכי הגישור והשילוב של העולים בכל המערכות, גם במערכת החינוך וגם במערכת הרווחה וגם במערכת הבחירות ותיכף רפי ירחיב וגם במערכת התעסוקה.
רונית דולב: צריך להתעסק במחקר כדי להבין איפה אנחנו טועים ואיפה עושים יותר טוב וצריך לעשות את מה שהתכוונו לעשות כשהפרויקט הלאומי יצא לדרך.
רונית דולב: אני הייתי ממתכנניו ואני חושבת שהפרויקט בעצם התכוון לעשות איגום של המשאבים הרבים בכדי שבאמת במקום אחד ובראייה אחת ובגישה אחת ינסו להתמודד עם הבעיה וזה בעצם לא קרה.
רונית דולב: מה שקורה בפועל זה שהפרויקט הזה מתנהל על יד ובמקביל לכל יתר הערוצים וזה בעיני פספוס גדול של המטרה.
רונית דולב: אז אם היינו מעגנים את המשאבים הלא קטנים, קצת עוסקים במחקר בכדי להבין ומתקנים בזמן ולא בדיעבד וגם מכשירים רבים מבני הקהילה בכדי שהם כי הם יודעים יותר טוב מכולנו, יסייעו לבני הקהילה להשתלב במערכות השונות יכול להיות שהיינו עושים טוב.
רונית דולב: ד"ר רפי יונגמן, עמיתי הוא חבר ומרצה בכיר במרכז האקדמי וחוקר במכון, יש לו התמחות מיוחדת בתחום של בריאות הנפש ואני רוצה ברשותכם שידבר גם קצת על המחקר וגם על הנתונים כי אני חושבת שהדאגה שלי ממה יקרה בטווח הארוך היא דאגה שמתחדדת ששומעים את הדברים האלה.
רפי יונגמן: אני אדבר על בריאות הנפש מנקודת הסתכלות שזה גם ביטוי של הקשיים אבל גם גורם לקשיים.
רפי יונגמן: וזה אנחנו גם יודעים שבריאות הנפש הפכה להיות גורם מוביל מבחינת ארגון הבריאות העולמי משום שזה גורם תמותה מספר 2 בעולם ולבעיות של תעסוקה ופשיעה וכו'.
רפי יונגמן: אני אציג עבודות שעשינו יחד עם אנשים עם ד"ר לרנר וד"ר זילבר ממכון פלק על בריאות הנפש בקרב עולי אתיופיה.
רפי יונגמן: אני אגיד רק לאיזה כיוון הממצאים הולכים.
רפי יונגמן: אז אחד הממצאים היותר בולטים זה שאנחנו מוצאים אשפוזי יתר ברמות כל כך פנטזיוניות שאנחנו בודקים את זה מחדש, זה למעלה מפי 2 ויותר אפילו מקרב עולי ברה"מ וקבוצות אחרות.
רפי יונגמן: בהמשך מתברר שכשבודקים את זה מסתבר שההבחנות בעצם לא מצדיקות אישפוז אז זה אומר שלא יודעים לאבחן אותם, לא יודעים לטפל בהם ובעצם לא רוצים להסתכן ואתם יודעים מה המשמעות של לאשפז אדם בבית חולים פסיכיאטרי, אנחנו עוד אני רוצה לציין שרואים עם השנים ירידה במגמה הזאת אבל עדיין מדובר על שיעור על הבדלים מאד גבוהים בין השיעורים של האשפוזים של האתיופים ואחרים זה פי 2 ויותר.
רפי יונגמן: עוד תמונה מעניינת זה, שבדרך כלל מי שמפנה לאשפוז זה רופא המשפחה או בעצם עובד סוציאלי קהילתי שזה שאנשים שפחות מזהים פתולוגיה אז המסקנה היא המסקנה מהדברים הספורים שאני אומר כרגע זה שאם היו מגיעים קודם למרפאות הקהילתיות התהליך היה נעצר ובעצם יוצאי אתיופיה לא היו מגיעים לאשפוזים פסיכיאטריים.
רפי יונגמן: דבר שני שמשת
רפי יונגמן: מע מכך ואנו בודקים את זה כרגע זה בעצם שיש בעצם תת שימוש בשרותי בריאות הנפש הקהילתיים, זאת אומרת אנשים לא פונים לשירותים קהילתיים שהיו יכולים לעצור את תהליך הידרדרות.
רפי יונגמן: אנחנו פתחנו איזשהו כלי שהוא רגיש תרבותית לאבחון של מצוקה נפשית בקרב עולי אתיופיה ואתיופים בכלל לשימוש של רופא המשפחה ועובדים סוציאליים.
רפי יונגמן: אם בלא הכלי אנחנו בדקנו אז אנשים מזהים 5 אחוז מהמקרים אילו היו עושים שימוש בכלי היו מזהים 85 אחוז מהמקרים.
רפי יונגמן: זאת אומרת, רופא המשפחה או מי שמטפל בהם היה יכול למנוע הידרדרות.
רפי יונגמן: לא נעשה הרבה שימוש בכלי.
רפי יונגמן: מה שאני רוצה להגיד לגבי מסקנות זה שצריך להקצות תקציבים קודם כל לבדיקת הנתונים למשל, שכיחות של פסיכופתולוגיה בעדה, למשל נעשה איזה שהוא מחקר ארצי על שכיחות של תחלואה בארץ אבל המדגם של האתיופים לא מייצג הוא קטן מדי, אולי היו 5 או 6 אנשים אז אין לנו תמונה אמינה של מה שקורה.
רפי יונגמן: יש לנו שיתוף פעולה עם פסיכיאטרים מאדיס-אבבה וזו עבודה השוואתית שנעשתה , ואני לא נכנס לכל הפרטים.
רפי יונגמן: עוד דבר שצריך לבדוק אותו באמת, האם אמנם שיעורי ההתאבדות בקרב יוצאי אתיופיה באמת גבוהים כפי שמפורסם בעיתונות, אני לא בטוח צריך לבדוק את זה.
רפי יונגמן: והדבר המעשי הכי חשוב לטעמנו זה אם אפשר לקרוא לזה אפליה מתקנת בהקשר הזה.
רפי יונגמן: יש הרבה מאד עולי אתיופיה שסיימו למשל עבודה סוציאלית.
רפי יונגמן: אני חושב שמן הראוי לתת להם הכשרה בכיוון של עבודה בבריאות הנפש וזו אחת התוכניות שלנו לעשות במרכז האקדמי רופין.
רפי יונגמן: תודה רבה.
חנוך צמיר: בבדיחות הדעת אני אגיד, שכששמעתי את הרן נציג האוצר מדבר לרגע חשבתי שהתחלפנו בתפקידים.
חנוך צמיר: שמעתי, ואני שמח על השיעורים שסך הכל השקענו והתלמיד היה תלמיד טוב ואכן דיבר בנימה מקצועית לחלוטין רק הוא לא ידע להגיד לנו או שכח להגיד לנו בכמה יתוקצב הפרויקט הלאומי האתיופי ב- 2006 שזה למעשה מה שציפיתי שהוא יגיד.
חנוך צמיר: זה היה באמת ברוח טובה אז אולי כמה הערות גם לגבי הפתיח שנאמר כאן, גם לגבי העשייה אי אפשר לברוח מזה כי נעשים דברים אבל גם לגבי המכשולים או הקשיים שמי כמונו יודע לציין אותם.
חנוך צמיר: לא סתם יושבים פה נציגי משרדים שונים, משרד החינוך, משרד הרווחה, ביטחון פנים, משטרת ישראל, הפרויקט הלאומי, האוצר, גופים כאלה ואחרים כי בעצם קליטת העלייה בכלל וקליטת העלייה האתיופית בפרט היא חייבת להתבסס על עבודה משותפת של כל הגופים של כל הנושאים ולראות באמת את הדברים בצורה אינטגרטיבית עד כמה שאפשר.
חנוך צמיר: כשאתה דן בשאלת הילד שיוצא לבית הספר באותה נשימה או באותה מחשבה אתה צריך לחשוב על האימא החד הורית שלו איך היא מסתדרת מול שעות הלימוד, מה היא עושה עם הילד, איך היא יוצאת לעבוד וכך הלאה.
חנוך צמיר: כלומר, אנחנו בהחלט צריכים לראות את זה בצורה הוליסטית והעבודה נעשית בשיתוף פעולה עד כמה שאפשר ובראייה כוללת ובועדות משותפות ובתכנון משותף.
חנוך צמיר: אני חושב, שהשאלה שנזרקה לחלל האוויר האם נכשלנו או אפילו סימן השאלה במידה מסוימת התהפך והפך להיות סימן קריאה, אני חושב שבאיזה שהוא מקום יש פה איזה שהיא הגינות מסוימת.
חנוך צמיר: יש קשיים, הם צפו ועלו בתקופה האחרונה, כולנו קוראים עיתונים, כולנו יודעים על מה מדובר, אנחנו לא בורחים מזה וכל מקרה של רצח או התאבדות הוא מקרה אחד יותר מדי ואסור היה שהוא יקרה.
חנוך צמיר: ויחד עם זה אני חושב שמכאן ארוכה מאד הדרך להסיק מסקנות מהסוג נכשלנו בקליטת העלייה האתיופית.
חנוך צמיר: אני חושב שיש קשיים ותכף אני אגע בהם אבל לעומת הקשיים אני חושב שיש גם הצלחות וגם אותם אני אזכיר.
חנוך צמיר: אני חושב שבהקשר הזה אנחנו צריכים בעצם לדבר אל מול שלושה רבדים או שלוש נקודות התייחסות, אחת זה מה שאני קורא הממסד, ממשלה, ארגונים, עמותות, גופים ציבוריים כאלה ואחרים.
חנוך צמיר: השניה היא החברה הישראלית ואי אפשר לברוח מזה, יש לנו חיכוכים מאד בולטים בהקשרים האלה של הקהילה האתיופית מול החברה הישראלית, והשלישית היא באמת בני הקהילה עצמם.
חנוך צמיר: איפה ואיך אנחנו מגדירים מקום ותפקיד לבני הקהילה עצמם במהלך הגדול הזה והמורכב הזה של שילוב בחרה הישראלית.
חנוך צמיר: אני אדלג באמת על מה שאנחנו קוראים הקשיים האובייקטיביים הנובעים מקפיצת הדרך הזאת שעושים בני הקהילה מאתיופיה הנה על כל המשמעויות שהוזכרו על ידי ידידי ראובן מרחב, קפיצת דרך אמיתי ואני מניח שכולנו יודעים, אנחנו מדברים על חוסר בהשכלה כמעט מינימלית שכמובן משפיע על יכולות הקליטה אני מדבר על המבוגרים, מבנה משפחתי כולל מספר רב של ילדים ומשפחות חד הוריות, קשוי אמיתי ברכישת השפה העברית שכמובן היא מפתח להתקדמות בשילוב, הימצאותם לצערי בריכוזים מאד בולטים במקומות מאד מסוימים עובדה שמקשה על פעילות חינוכית, חברתית,קהילתית לעשות אותם שם, אני אפרט את זה אולי בהמשך.
חנוך צמיר: הדברים האלה, הרקע הזה באמת באופן אובייקטיבי מביאים לקושי הן של המערכת הקולטת והן כמובן של בני הקהילה.
חנוך צמיר: צריך גם להפריד בין מה שאני קורא ההגעות החדשות, קרי, המטוס שנחת אתמול בערב או ינחת מחר בערב, ואנשיו העולים מאתיופיה יגיעו למרכזי קליטה לפרק זמן מסוים שאנחנו מקווים שהוא יהיה קצר אבל לא קצר מדי כי יש לנו משימות לעשות באותו פרק זמן.
חנוך צמיר: אני חושב שהאיפיונים והצרכים של המקומות האלה ושל האנשים שמגיעים עכשיו אינם דומים לבני הקהילה האתיופית שנמצאים בשכונות הקבע כבר שנים רבות למעשה מתחילת גל העלייה, תרצו, תחילת שנות ה- 80, השנים שאפילו לפני מבצע משה.
חנוך צמיר: אני רוצה שתדעו שאנחנו במשרד הקליטה, אני מעריך שזה גם מתקיים במשרדים אחרים, בשונה מכל קהילת עולים אחרת אנחנו בעצם רואים את כל הקהילה האתיופית כקהילה בהעדפה מתקנת כולל אלה שנמצאים הרבה שנים בארץ כי תהליך קפיצת הדרך הוא תהליך איטי.
חנוך צמיר: למעשה הם מקבלים סיוע כזה או אחר ממשרדנו ללא מגבלת זכאות בזמן שהייה בארץ, מה שקורה מול עולים מארצות מוצא אחרות.
חנוך צמיר: אני חייב להגיד שאנחנו בשכונות הקבע מפעילים היום רשת נרחבת מאד של 20 מוקדי קליטה אתיופים ב- 20 ישובים שונים, המנוהלים על ידי בני הקהילה עצמם כולל הפונקציות המקצועיות הנמצאות שם, אנחנו מכסים ב- 20 הישובים האלה סדר גודל של כ- 75 אחוז מסך הכל האוכלוסייה האתיופית הנמצאת במדינת ישראל.
חנוך צמיר: אגב, סך הכל האוכלוסייה היום כולל ילידי הארץ הוא סדר גודל של כ- 105 אלף נפש ואנחנו מפעילים במקומות האלה בדיוק את הראייה האינטגרטיבית שעליה דיברתי קודם לכן.
חנוך צמיר: יש לנו שם רכזי נוער ויש לנו רכזי תעסוקה בקרוב אני מקווה שיהיו לנו רכזי בריאות.
חנוך צמיר: אני מוכרח לפתוח סוגריים ולהגיד מילה בנושא הבריאות של בני הקהילה, נושא שלהערכתי או לצערי יעסיק אותנו רבות בתקופה הקרובה.
חנוך צמיר: מהמחלות הזיהומיות דרך סכרת, לחץ דם וכל המרעין ובישין של ישראל 2006 שכך או אחרת התלבשו על בני קהילה וצריך גם להתחיל לחשוב על העניין הזה בשיתוף כמובן עם משרד הבריאות אבל הנה אני מקדים ואני אומר, זה כנראה נושא שילווה אותנו.
חנוך צמיר: אני חוזר לעניין של המוקדים, שם יש לנו באמת את הראייה האינטגרטיבית, את כל הנושאים מנוהל על ידי בני הקהילה כולל הפונקציות המקצועיות וממחקרי הערכה שעשינו באמצעות מכון ברוקדייל, בדקנו משפחות לפני 4 שנים שהתחילו את מהלך המוקדים איפה הן נמצאות היום לאחר 4 שנים או 5 שנים בכל הפרמטרים שבדקנו אנחנו מזהים התקדמות.
חנוך צמיר: אני הארכתי לפרט, למרות שהיושב ראש פה מבקש ממני לקצר, כדי להגיד שבכל זאת יש התקדמות.
חנוך צמיר: היא לא מספקת אבל בהרבה מאד תחומים קיימת התקדמות.
חנוך צמיר: אני חייב עוד שני נושאים שלהערכתי הם קריטיים לומר עליהם מילה וגם לציין את הקשיים, לא רק את האורות אלא גם את הצללים או הקשיים.
חנוך צמיר: שני נושאים קריטיים כמובן זה נושא התעסוקה, תת קבוצה בתוך הנושא הזה זה אותה קבוצת משכילים שאנחנו, אנחנו זה המערכת הכוללת סייענו להם, הם עשו את המאמץ הגדול, אנחנו סייענו להם והיום בכל שנת לימוד אקדמית יש סדר גודל של כ- 2500 סטודנטים בני הקהילה.
חנוך צמיר: אני חשוב שהבעיה היא השלב הבא באמת עיסוקם וזה נזכר כאן.
חנוך צמיר: אני לא רוצה להיכנס לפירוט אבל גם בנושא הזה אנחנו מקדישים מאמצים כולל רכזים מיוחדים כדי שיעזרו לגשר בין הקהל הזה לבין האפשרויות של התעסוקה.
חנוך צמיר: אבל בואו לא נשכח, זה אמנם מספר נכבד ומשמעותי אבל בעיית התעסוקה הנרחבת יותר עומדת מול שאר בני הקהילה שהם לא גדלו בארץ והגיעו כך או אחרת למוסדות להשכלה גבוהה וצריך גם לדבר אליהם ושם טמון הקושי האמיתי.
חנוך צמיר: אם תשאלו אותי, פה טמון הקושי האמיתי ראה נתוני היסוד, נתוני ההתחלה.
חנוך צמיר: בכל זאת , במחקר שעשה מכון ברוקדייל גילאי 26- 44 שנמצאים במדינת ישראל שיעור התעסוקה בתוכם הוא מגיע ל- 78 אחוז.
חנוך צמיר: אז נכון אני מתייחס לנציג מפלגת הגימלאים, זה נחתך בגיל 45, לו הייתי סוחב את הסטטיסטיקה עד גיל 55 ו- 60 היא היתה פחות יפה, אבל זו המציאות ואני חייב להגיד שמה שנקרא כוח התעסוקה אנחנו רואים פה גידול בשיעור תעסוקתם בחברה הישראלית.
חנוך צמיר: אגב, לגבי נשים אנחנו מגיעים לסדר גודל בגילאים האלה של 26 – 44 של תעסוקה של כ- 60 אחוז.
חנוך צמיר: הנקודה השניה היא באמת כל המערך החינוכי שכולם התגייסו, אם זה הפרויקט הלאומי, אם זה חברת המתנ"סים, בראש ובראשונה משרד החינוך.
חנוך צמיר: מופעלים היום במדינת ישראל עשרות פרויקטים מיוחדים שמכילים בתוכם אלפי בני נוער מקהילה ואני בהקשר הזה, אם תשאלו אותי אופטימי.
חנוך צמיר: אני חושב שהכיוון הוא נכון ובסופו של דבר שיעור הזכאים לבגרות שעלה מ- 22 אחוז ל- 43 אחוז בשנה הזו אני מקווה שבשנים הבאות הוא יתקרב לשיעור הזכאים לבגרות בקרב החברה הישראלית הותיקה שהוא 54 אחוז ולהערכתי יש סיכוי שטוב שנעשה את זה.
חנוך צמיר: הקשיים, לא כולם אבל הבולטים שבתוכם, זה או הנקודה הראשונה היא פיזור הקהילה בשכונות עתירות עולים מאתיופיה מחייב תוכניות העשרה והעצמה בשכונות עצמן מה שכבר אמרתי שקשה מאד לעשות ואנחנו חייבים לתת מחשבה לגבי יציאת הדור הצעיר מהשכונות האלה.
חנוך צמיר: בעיה אמיתית שכרגע אין לנו תשובות אופרטיביות אליה.
חנוך צמיר: דבר שני, הרחבת מפת הקליטה לישובים נוספים וחזקים יותר או שכונות חזקות יותר.
חנוך צמיר: ניסיון לבלום ולצמצם את תופעת הנשירה והאלימות, אני רוצה להגיד שההחלטה הראשונה של שר הקליטה הנוכחי היתה על הקמת ועדה בינמשרדית.
חנוך צמיר: אני חושב שהדיון הראשון שהוא קיים היה בנושא האלימות על גילוייה השונים, הוקמה ועדה בינמשרדית היא תתייעץ ותיוועץ במומחים חיצוניים ואני מקווה שהיא תגיש לנו המלצות או מסקנות ראויות והנקודה האחרונה, הזכרתי את זה בהתחלה, אי אפשר לברוח מהחיבור או אי חיבור מהקשר או אי קשר שבין בני הקהילה והחברה הישראלית וזה שווה סמינר מיוחד.
מיכאל נודלמן: לפני שאני נותן זכות דיבור לחבר הכנסת מיכאלי, אני רוצה להגיד כמה מילים.
מיכאל נודלמן: לקראת ישיבה זו, דיברתי עם כמה "ותיקים" מוועדת הקליטה העלייה והתפוצות, עם קולט אביטל ומרינה סולודקין.
מיכאל נודלמן: הם חושבים, לפי מה שאני שומע פה, שכמעט הכל בסדר.
מיכאל נודלמן: מה שאני שומע מקולט אביטל וממרינה סולודקין, שמצבם של קהילת יהודי אתיופיה הוא קשה וכמעט במשבר.
מיכאל נודלמן: בגלל זה אני לא מבין, או שאנחנו מדברים פה במטרה לשכנע עצמנו שהכל בסדר, ואני לא חושב שככה צריך להיות, אנחנו צריכים להבין אלו בעיות יש.
מיכאל נודלמן: אני מבקש מכל אלה שעכשיו ידברו פה, תגידו לנו, האם הכל בסדר או שיש בעיות קשות.
מיכאל נודלמן: אנחנו פה לא מועדון, שמדברים ואחר כך כולם הולכים הביתה והכל נשאר כמו שהיה.
מיכאל נודלמן: אני יושב ראש חדש, יש לי כבוד לקולט אביטל, היא היתה קודמתי והיא עשתה רבות לדיונים ופתרונות לקהילה האתיופית.
מיכאל נודלמן: אני ממשיך בזה ואני מבקש, צריכים לדבר על בעיות ולא על מה שטוב.
מיכאל נודלמן: מה שטוב זה טוב, אבל זה לא טוב שיש הרבה מקרי התאבדות, רצח, אין עבודה.
מיכאל נודלמן: אנחנו יודעים ששלושת אלפים סטודנטים סיימו לימודים אבל 70 אחוז מהם לא עובדים.
מיכאל נודלמן: זה לא בסדר חברים, ככה אי אפשר שיהיה.
מיכאל נודלמן: אנחנו משקיעים הרבה כסף לקהילה האתיופית אבל עומדים במקום אחד ואני לא רוצה לשמוע דברים טובים פה, אני רוצה לשמוע איזה בעיות יש בקהילה האתיופית כי אנחנו צריכים לשפר את המצב, ככה אי אפשר הם גרים בשכונות, אני קורא בעיתון ש- 70 אחוז מכיתות שי גם שילבו של אתיופים אז אם זה לא יהיה כמו עכשיו, אם אנחנו לא מתקדמים בדברים כאלה.
אברהם מיכאלי: במילים שלך אדוני היושב ראש, לקחת לי את מילות המחאה שרציתי פה להביע.
אברהם מיכאלי: אז קודם כל ברכות באמת, אדוני היושב ראש על היוזמה שלנו ושל הגב' קולט אביטל.
אברהם מיכאלי: אני חושב שבתחילת הקדנציה כבר דיברנו שנטפל בקליטת העלייה בקדנציה הנוכחית.
אברהם מיכאלי: ניתן סדר עדיפות ואפילו העדפה מתקנת וזה לא בושה להגיד.
אברהם מיכאלי: אני יכול להגיד על עצמי כילד, גם אני עולה אבל כל קליטת עלייה נקלטה בארץ בנסיבות מסוימות, בזמנים מסוימים ואפשר לומר שבעיות לצערנו לא חסרות בעליות אחרות אבל מה לעשות, העלייה האתיופית נתקלת בבעיות יותר גדולות ויותר חמורות מאשר עליות אחרות ולכן רבותיי, נשמע פה נתונים ולשמוע פה סטטיסטיקות אני חושב שאני לא חי באותה מדינה כנראה, אני לא חי באותה אוכלוסייה שאני במקרה חי בה בעיר שלי, אוכלוסייה אתיופית ואני רואה מידי יום את הבעיות שהם נתקלים בהן, אני לא שומע פה בשולחן הזה את הבעיות שלהם.
אברהם מיכאלי: רבותיי, אני רוצה להגיד לכם שאני מתחיל מנוער.
אברהם מיכאלי: אני חי באור יהודה, בואו לא נתלבש על ראש העיר אלא נבין את הבעיה ואחר כך ניכנס לפתרון של זה.
אברהם מיכאלי: רבותיי, בואו נתאר את העובדות שיש באור יהודה וזה כנראה לא רק באור יהודה.
אברהם מיכאלי: יש בתי ספר שרוצים או לא רוצים שהילדים האתיופים נקלטו שם.
אברהם מיכאלי: בתי ספר אחרים לא רוצים לקלוט אותם, מה יעשה אותו ראש עיר שרק בתי ספר מסוים קולט אותם ובתי ספר אחרים לא מסכימים לקלוט אותם, אז הוא בא לדאוג לאותו בית ספר.
אברהם מיכאלי: אני כרגע לא בא לסנגר על דרך העבודה שלו או דרך איך שהוא נקט בתקשורת או איך שהוא פגע באותם ילדים.
אברהם מיכאלי: אני אומר, בואו נבדוק היכן יהודים עולי אתיופיה נקלטו בארץ, להיכן שלחו אותם, לאן הובילו אותם?
אברהם מיכאלי: לסביון?
אברהם מיכאלי: רמת השרון?
אברהם מיכאלי: קריית אונו?
אברהם מיכאלי: ישנם ישובים שמבחינתם עולי אתיופיה זה אקס-טריטוריאלי מבחינתם, איך אנחנו הגענו למצב הזה ששולחים עולים מאתיופיה לאותם מקומות גם שם הבעיות לא חסרות ממילא.
אברהם מיכאלי: אני עכשיו אציג נתונים שאני במקרה במקצוע שלי כעורך דין אני יודע היכן הם רוכשים דירות.