GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אברהם מיכאלי: הם רוכשים דירות במקומות שכבר כל ישראלי שטיפה הגיע למשהו בורח משם אז באים עולי אתיופיה וקונים את הדירות שלהם.
אברהם מיכאלי: כלומר, זה לא שכונות שיקום, זה שכונות שיקום שכבר ניסו לשקם אותן, הצליחו או לא הצליחו ובסוף מכניסים אותם לשם.
אברהם מיכאלי: הנוער שגדל באותם שכונות אני רואה אותם יום יום מסתובבים, שעות פנאי שלהם אין להם מה לעשות כל היום אז ניסינו לקלוט אותם בתנועות נוער, יש בעיות אתם.
אברהם מיכאלי: למה יש בעיות אתם?
אברהם מיכאלי: כי מה לעשות, אנחנו חברה גזענית.
אברהם מיכאלי: אנחנו לא קולטים את הילדים האלה כמו שצריך.
אברהם מיכאלי: בתי ספר ותנועות נוער והחברה אנחנו עושים דברים, צריך לשים את זה על השולחן ואם לא נעשה את הטיפול שורש הזה נוכל לחיות עם סטטיסטיקות, משרד החינוך יגיד כך, משרד האוצר כך, משרד הקלטה כך.
אברהם מיכאלי: רבותיי, בעיות עם נוער אלה הבעיות הכי קשות.
אברהם מיכאלי: אני רואה בזה באמת את ההצלחה אני לא מזלזל חלילה במבוגרים ובגיל אפילו הגיל יותר מבוגר אבל אם בנוער הזה לא נטפל היום בצורה נכונה, אנחנו נגיע פה לאסון, אסון במדינה שאנחנו נגדל פה דור שאני לא רוצה כרגע לחזות את האסון של זה.
אברהם מיכאלי: עכשיו נחזור למבוגרים, אני רואה אותם כל היום באמת בבעיות תעסוקה.
אברהם מיכאלי: רוב המבוגרים לא עובדים, אין להם תעסוקה, הם מסתובבים כל היום מתוסכלים.
אברהם מיכאלי: המקרה המצער שקרה באור יהודה שהזוג התאבד, אני נתקלתי במקרה המצער הזה את כל הבעיה של עליית יהודי אתיופיה במה הם נתקלים.
אברהם מיכאלי: הזוג התאבד, נשארו 7 ילדים בבית, הילדים האלה לא היתה להם כתובת לפנות עם כל הכבוד לכל המוסדות הממשלתיים, אני לא יודע כמה הם התאמצו לטפל בבעיה של הילדים האלה, אחר כך כשכן התערבו וכן ניסו לפתור את הבעיה מה שנתקלתי בזה שחסרה ליהודי אתיופיה כתובת לפנות אליה.
אברהם מיכאלי: אגב, אין להם גם מנהיגות רוחנית.
אברהם מיכאלי: שמתי לב לזה בצורה מאד בולטת לפחות בעיר שאני חי בה.
אברהם מיכאלי: אין להם מנהיגות רוחנית, אין להם מישהו שמכוון אותם איך להתמודד עם בעיות.
אברהם מיכאלי: עכשיו, התערבו מתנדבים כי רשויות רווחה לא יכולות לפתור את הכל כרגע אז מתנדבים מנסים כל אחד בדרכו לנווט את הדברים.
אברהם מיכאלי: רבותיי, צריך לעשות חשיבה בכיוונים של טיפול שורש.
אברהם מיכאלי: אני אצביע משהו אולי בעיני חלק מהאנשים פה זה לא חשוב.
אברהם מיכאלי: תאם יודעים שאין להם בתי כנסת?
אברהם מיכאלי: אין להם לאן ללכת בשבת.
אברהם מיכאלי: הילדים רוצים ללכת לבית כנסת עם אבא, האבא הולך פה, הילד הולך שם וזה כי אין להם בית כנסת משלהם, אין להם רבנים, אין להם מישהו שיכול לחבק אותם ואני מדבר על עשרות משפחות.
אברהם מיכאלי: זה לא איזה שני עולים בודדים.
אברהם מיכאלי: יש להם בעיה של דברים מינימליים שאין להם בבית, אני לא יודע איזה רשות מטפלת, למשל אין להם מזוזות בית, אנשים יהודים שחיים בבית בלי מזוזות.
אברהם מיכאלי: יכול להיות שזה חלק שאין להם ראש לרכוש את זה, יכול להיות שמישהו צריך לעודד אותם.
אברהם מיכאלי: דברים מינימליים של משפחה יהודית שחיה בארץ ישראל מתמודדת עם זה בצורה רגילה, אצלם כנראה מישהו שאין לו יכולת לכוון אותם.
אברהם מיכאלי: עכשיו לגבי בעיות נפשיות שעורר פה הנציג של מכון רופין.
אברהם מיכאלי: הבעיות הנפשיות האלה כנראה נגרמות מכל הבעיות שהזכרתי קודם.
אברהם מיכאלי: זה לא משהו שבאמת הן מחלות נפש אלא זה כל מיני בעיות שיוצרות את המחלות האלה וזה בעיות שהורים לא יכולים להתמודד עם ילדים.
אברהם מיכאלי: אני רואה ילדים שמדברים עברית מושלמת, הילדים מדברים כל כך יפה עברית אז אני רואה את ההורה המתוסכל שהוא לא מסוגל לתקשר עם הילד שלו בקושי.
אברהם מיכאלי: אז כל הדברים האלה, בעיות חינוך, בעיות תעסוקה, בעיות של שעות פנאי שאין להם איפה להיות.
אברהם מיכאלי: אז בואו אנחנו בועדה הזאת אני מבקש מהיושב ראש נשים את הטיפול בעולים האלה מצדי על חשבון עולים אחרים ואנחנו כעולים ותיקים אולי נסלח ליושב ראש שיתן העדפה מתקנת לעולים מאתיופיה.
אברהם מיכאלי: אבל לבוא הנה עם באמת העלאת בעיות, לא לבוא, לצטט סטטיסטיקות ואנחנו הלכנו הביתה והכל בסדר.
אברהם מיכאלי: שאני חיפשתי איש רווחה או איש משרד הקליטה שיבוא ויטפל במשפחה הזאת באור יהודה, לצערי לא הצלחתי להביא אף אחד.
אברהם מיכאלי: עד שמרינה סולודקין הגיעה אישית לשם והיא היתה בדיוק במעבר בין קדנציה לקדנציה ולא יכלה לעזור הרבה.
אברהם מיכאלי: צריך פה להתמקד בכתובת לפתרון בעיות.
אלי זרחין: אדוני היושב ראש, גבירתי קולט אביטל, יוזמת הדיון, חברי הכנסת הנכבדים.
אלי זרחין: האגודה הישראלית למען ילדים עולים עובדת עם נוער יוצא אתיופיה וגם חדשים שעולים ארצה.
אלי זרחין: במרכזי קליטה וגם ילידי הארץ.
אלי זרחין: אני לא יודע דרך אגב איפה הבעיות יותר קשות.
אלי זרחין: אני רוצה לציין שתי בעיות שאנחנו מאד מקווים אולי הועדה תרצה לתת פתרון.
אלי זרחין: הבעיה הראשונה זו גזענות.
אלי זרחין: פרופ' נולדמן יזם דיון בועדת החינוך לפני שנה, והביא לנו לכאן מנהל בית ספר שאמר לילד ולאימא שלו: "החלטנו עם ועד ההורים ששחורים לא נכנסים לבית ספר".
אלי זרחין: אתם יודעים שהוא עדיין מנהל בית ספר, ושהמשטרה סירבה לקבל תלונה?
אלי זרחין: באותה ישיבה ישבה מורה, שכתבה מכתב בעברית לאימא שלה בארץ: "תיסעו חזרה לרוסיה לאכול לחם ובצל", ואותה מורה עדיין מלמדת בבית ספר יסודי.
אלי זרחין: אין בישראל חוק נגד גזענות שברחובות בית ספר מחליט לא לקבל אתיופים כי יש יותר מדי.
אלי זרחין: אנחנו פונים למשטרה והמשטרה אומרת שזו לא עבירה, זו לא הסתה לגזענות.
אלי זרחין: והפרקליטות צריכה להחליט האם לפתוח תיק או לא.
אלי זרחין: אין חוק נגד גזענות, והציפייה שלנו מהועדה שאולי חברי הכנסת שהם חברי הועדה יזמו הצעת חוק נגד גזענות שכאשר יוצאי אתיופיה לא מתקבלים לעבודה בעל הבית יצטרך להוכיח שהוא לא קיבל אותו אל בגלל צבע העור שלו, כמו שקורה באמריקה.
אלי זרחין: בעיה שניה אדוני הישוב ראש, זה הכסף.
אלי זרחין: פעם הייתי בהרצאה והובאו נתונים ממשרד האוצר אז זה היה 720 מיליון שקל לילדים יוצאי אתיופיה.
אלי זרחין: היא אמרה, חבר'ה, בואו נחלק את הכסף לילדים.
אלי זרחין: בתקציב המדינה אין מילה כזאת "נוער יוצאי אתיופיה", אין בכלל את המילה "נוער עולה", אתם יודעים שאין כסף כזה, שלא יספרו כאן נציגי המשרדים על הכסף, כל הכסף נגנב.
אלי זרחין: נגיסטה, יש כסף רק שהוא לא אצלך.
אלי זרחין: אין משרד ממשלתי שלא מטפל בעולים.
אלי זרחין: אין משרד ממשלתי שלא מטפל בנוער עולה.
אלי זרחין: זו לא בדיחה.
אלי זרחין: לא יכול להיות שהכסף היחיד שקיים בתקציב המדינה זה הכסף שאת דברת עליו, אותם גרושים שנקראים שעות לעולים וכל אותם כספים שכל משרד אומר, אנחנו יושבים בועדת ההיגוי, במשרד הקליטה, איפה הכסף של יהודי אתיופיה?
אלי זרחין: אתה יכול להראות לי אותו בתקציב?
אלי זרחין: שרת הקליטה הקודמת יזמה 700 אלף שקל בתקציב מחלקת הרווחה נוער בסיכון שגם לא בטוח שזה ייכנס לתקציב או לא, אין דבר כזה.
אלי זרחין: איך אתם יכולים להגיד, אנחנו משקיעים כסף ליוצאי אתיופיה, ליוצאי ברית המועצות, לנוער, כי אין דבר כזה בתקציב.
אלי זרחין: אז איך אפשר לטפל בבעיה אם אתם חברי הכנסת מסרבים לצבור כסף?
אלי זרחין: אם אתם חברי הכנסת מסרבים לחייב את האוצר לכתוב בתקציב של התמ"ת, של משרד הקליטה, של המשרד לביטחון פנים על נוער עולה, נוער בסיכון, מניעת אלימות.
אלי זרחין: וזאת ציפייה שלנו לועדה שאולי הועדה תמליץ כסף שכבר קיים, לא יותר כסף אבל שיצברו את הכסף.
מיכאל נודלמן: אני חבר ועדת הכספים, אני צריך להגיד שבמשרד הקליטה יש סעיף נוער בסיכון.
אלי זרחין: אדוני היושב ראש, אבל זו פעם ראשונה.
חנוך צמיר: יש תקנות נוספות במשרד הקליטה, לא רק התקנה שהוזכרה כאן וזה טיפול בפרויקטים חינוכיים מול נוער עולה מכל העולם ואתיופיה בפרט.
דוד מהרט: אני מנהל מרכז לעולי אתיופיה, שזה גוף השייך למשרד החינוך.
דוד מהרט: אכן באמת יכולתי להגיד פה מה אנחנו עושים, יש לנו קרוב ל- 60 עובדים, מנסים לא מעט פרויקטים וגם הרבה פרויקטים שאנחנו גאים בהם.
דוד מהרט: אבל אני חושב שמבחינה זו נאמר נכון שבאמת לא צריך פה לבוא ולספר על הפרויקטים כדי לטפוח על השכם שלנו.
דוד מהרט: נכון, צריך להסתכל על חצי הכוס המלאה כדי להאמין שהכוס יכלה להיות מלאה עד הסוף, כי אם לראות חצי ולא לראות את החצי הריק זה לא יעזור לנו.
דוד מהרט: נכון אבל גם לא צריך להסתכל על החצי אבל צריך לשאוף למלא אותה.
דוד מהרט: אני אתחיל מהעניין של בריאות הנפש.
דוד מהרט: אני עליתי דרך סודן, כמו רבים מבני העדה איבדנו חלקים גדולים מבני המשפחות שלנו.
דוד מהרט: יש ילדים ואני רואה אותם, ילדים שאיבדו את אימותיהם בדרך, את הוריהם בדרך ויש הורים שאיבדו את ילדיהם.
דוד מהרט: איש מעולם לא התעניין בצד הנפשי של בני הקהילה.
דוד מהרט: מה עשה להם למשל המסע הזה?
דוד מהרט: מה הטראומות האלה שעברו?
דוד מהרט: מישהו אתה יודע מה, אולי לצורך העניין אני אהיה קונקרטי, אני איבדתי 3 אחים שלי בדרך, נעדרו בסודן, יש לי הורים , 25 שנה הם מחכים לבית.
דוד מהרט: איש מעולם לא חשב שצריך לשאול אותם מה הם חווים, אנשים שאיבדו את יקיריהם בדרך.
דוד מהרט: ככה שאני לפעמים אני מרגיש אולי מישהו חשב שאנחנו חסרי רגשות, אם קבלנו איזה שמנת במרכז קליטה ומילאנו את הקיבה, הרי בשביל מרבית מהאנשים אנחנו היינו אנשים רעבים שם ואולי חשב מישהו שאנחנו יכולים להסתפק בזה כאילו אין לנו היבטים נפשיים ויש לנו רק צרכים פיסיים.
דוד מהרט: אני חושב שבהחלט צריך לדבר על העניין הזה ולדעתי לא נעשה כלל בתחום הזה.
דוד מהרט: הדבר הנוסף שרציתי להגיד, כבר נאמר פה, אני אכן הייתי באמת מבקש מחברי הועדה ללכת לבקר באיזור ותיקים בנתניה, ברמת אליהו בראשון לציון, בשכונת ויצמן בקריית מלאכי, בשכונת שפירא בגדרה, בשכונת איבסן בקריית גת, בדב יוסף בבאר שבע, אני מוכן לתת להם כי אני מכיר את כל השכונות של יוצאי אתיופיה ולראות באיזה מצוקה הקהילה הזו חיה, איפה הילדים האלה חיים, איזו תחושת ניכור מתפתחת בינם לבין החברה שנמצאת מסביב.
דוד מהרט: פעם אולי האשימו אותי כאדם אופטימי מדי, כי אני בדרך כלל אהבתי לדבר על הדברים הטובים, אבל אם באמת רוצים לעזור אז יכול להיות שצריך לדבר על הדברים הלא טובים.
דוד מהרט: בני הנוער שמדברים על מקרי רצח וכו', אלו בני נוער שהם הולכים לדיסקוטקים הרגילים הם נדחים והם נמצאים במקומות האלה כמפגש של מדוכאים, של מוקצים מבחינת מיאוס על ידי החברה הישראלית.
דוד מהרט: אז יש מפגש של מדוכאים, של אנשים מאד עצומים, של אנשים שמרגישים שהחברה הזאת דוחה אותם, מתנכרת אליהם , לא פלא שקורים שם הרבה דברים.
דוד מהרט: מעבר לכך, יש לבני הנוער האלה שחיים באותן שכונות מצוקה בהחלט יש מצב של בטלה.
דוד מהרט: אנחנו מדברים על בית במצב כלכלי לא טוב, לא יכולים לספק את כל המחשבים והאינטרנט שאפשר לספק בבית, אנשים חיים בצפיפות והרחוב הוא המפלט הכי זמין והכי מיידי, ומשם לא פלא שבני נוער יכולים להתדרדר לדברים שלא היינו רוצים שיגיעו אליהם.
דוד מהרט: דבר נוסף שרציתי להגיד, מישהו קרא פעם ספר שנקרא "עקרון הרצף", אני חושב שאחד הדברים שקורים בקהילה שלנו זה בעצם הפסקה של כל עקרונות הרצף שהיו לקהילה.
דוד מהרט: עקרון הרצף בתחום חינוך הילדים, עקרון הרצף בתחום התעסוקה, עיקרון הרצף בתחום הרוחני, בכל התחומים כל עקרונות הרצף שהיו נקטעו.
דוד מהרט: לא רק שנקטעו, אלא אנחנו חיים בחרה שהיא פוסלת את כל העקרונות שהיו שם ולא מציעה באופן מיידי עקרונות חלופיים.
דוד מהרט: ואז יש לך חלל שלתוך החלל הזה נכנסים כל מיני דברים שאנשים מובילים אותם לכל העניינים שאולי את תוצאתם אנחנו רואים.
דוד מהרט: בסך הכל מה אני רוצה להגיד בשורה התחתונה מההיבט הזה, צריך לפעול בקטע של החיזוק של התא המשפחתי.
דוד מהרט: התא המשפחתי כרגע ההיררכיות שהיו התהפכו, אין היררכיות חדשות, ככה שמקומו של האב, מקומה של האם ומקומם של הילדים השתנה אבל עדיין לא נוצרו הירכיות אחרות.
דוד מהרט: ויש פה מהבחינה הזאת אולי הייתי אומר מעין מצב של תוהו ובוהו.
דוד מהרט: נאמר פה שעשינו קפיצה גדולה וכו'.
דוד מהרט: נכון, באמת עשינו קפיצה גדולה אבל אני רוצה להגיד שתמיד היינו אנשים נבונים וזה לא יכולים להגיד שעשינו קבוצה בתחום הנבונות, שלא היינו אנשים נבונים ופתאום נהיינו אנשים נבונים.
דוד מהרט: אני רוצה להגיד שרוב הבעיות של בני הקהילה הן בעיות שאפשר לכנות אותן תוצרת כחול לבן.
דוד מהרט: לא היו לנו בעיות של אלכוהול, לא היו לנו בעיות של סמים, לא היו לנו בעיות של התאבדויות, לא היו לנו בני זוג שרצחו אחד את השני.
דוד מהרט: אז אי אפשר להגיד שעשינו קפיצה ובעיקר לדבר שרכשנו השכלה מההיבט הזה אולי כן אבל בהרבה תחומים נפלנו לתהום.
דוד מהרט: כי צריך גם הסתכל על זה שלא רק קפצנו למעלה אלא גם קפצנו למטה.
דוד מהרט: ככה שאולי באמת פעם אחת צריך להיכנס לעומק ולטפל בכל נושא ונושא.
דוד מהרט: חנוך צמיר דיבר על העניין של דיור.
דוד מהרט: אתה יודע מה, יש רעיונות, יש רעיון אפילו איך אפשר למשל ליצור אינטגרציה טובה יותר ולהוציא את בני הקהילה עם הילדים שלהם משכונות המצוקה כפי שאמרתי שהם מחזיקים את תחושת ההזנחה ותחושת הניכור מהחברה.
דוד מהרט: אם לא ייעשו כל הדברים האלה לדעתי אני חושב שעוד פעם ניכנס וניכנס רק לבעיות תוצרת כחול לבן ילכו ויעמיקו.
פיני קבלו: אני סמנכ"ל בשלטון המקומי ועומד בראש תיק הרווחה.
פיני קבלו: אני חושב שהדיון באמת תקיים ואהבתי מאד את הדברים שאמר דוד מהרט.
פיני קבלו: אני רוצה לספר מצד הרשויות המקומיות לספר את ההתמודדות היומיומית.
פיני קבלו: לא צריך להציג שהכל רע מאד בכל המקומות, אני יכול להעיד על המקום שעמדתי כראש עיר, בבית שאן, אני חושב שיש שם הצלחה גדולה מאד וצריך גם להדגיש את המקומות שבהם יש הצלחות מאד יפות בקליטת העלייה.
פיני קבלו: אני חושב שיש שם קליטה טובה, האוכלוסייה התקבלה מאד יפה, אין שם ניכור בין האוכלוסיות, לא בבתי הספר ולא בשום מקום ולכן ברגע שמביאים לישוב ובית שאן היתה ישוב ש- 40, 45 אחוז מהאוכלוסייה שלה עברה דרך שירותי הרווחה, ושהוסיפו את הקהילה האתיופית שההתמודדות אתה היא מאד קשה כי מרביתם עוברים דרך שירותי הרווחה.
פיני קבלו: לכן אם מביאים לעיר מסוימת במינון נכון את קליטת העלייה בכדי לשאת ולהתמודד, וזה מה שאמר בזמנו חברי שהוא יושב ראש ועדת הרווחה בשלטון המקומי, יצחק בוקובזה, שצריך לעשות עם העניין הזה שאי אפשר לקחת עיר ולהביא אליה את כל העולים ולעומת זה ערים אחרות כמעט ולא מתמודדות עם הבעיה הזאת וכשמעמיסים מעמיסים כאשר מוסדות הרווחה הולכים וקורסים בשנים האחרונות, עד לרגע זה אין שר רווחה במדינת ישראל, כולם נלחמו על כל התיקים, ולצערי אפילו במפלגת שדיברו על הרווחה אין היום שר שנלחם כמו שכל השרים נלחמים היום בוועדת הכספים על התקציבים שלהם.
פיני קבלו: למנכ"ל הרווחה, אין את התשובות שאנחנו כשלטון מקומי מעלים בפניו.
פיני קבלו: בנושא של העובדים הסוציאלים יש עומסים רבים, ואין הרחבה של תקנים.
פיני קבלו: לכן בעניין הזה צריך לדעת לעשות את החלוקה, שי בעיות בקהילה האתיופית, צריך לדעת להתמודד אתם וזה מקצוע להתמודד אתם.
פיני קבלו: יש בעיות בתוכם של עניין של מעמדות מאותם המקומות שהם באו.
פיני קבלו: אמר חבר הכנסת מיכאלי, שלא הקימו שום בית כנסת.
פיני קבלו: אני הייתי בין הראשונים, ונדמה לי שאפילו בעפולה היתה איזושהי תוכנית של משרד הדתות שנתנה בכל מקום בניית בתי כנסת.
פיני קבלו: אני הקמתי בית כנסת, ולקח לי בערך שנה להתמודד עם הבעיות איזה קאסי יעמוד שם, כי יש שם בעיות קשות ובית הכנסת נפתח ונסגר, והיה צריך הרבה מאד סבלנות לדברים האלה.
פיני קבלו: בסופו של דבר, בתוך האוכלוסייה התחילו ללמוד עבודה סוציאלית וקלטנו עובדת סוציאלית שהיא הבינה מאד את הבעיות הפנימיות ויכלה מאד לעזור.
פיני קבלו: לכן לא צריך לראות את הכל בשחור.
פיני קבלו: יש דברים שקורים בהם דברים יפים, רק מה, צריך לדעת שמגיעה קליטת העלייה, לתת גם לישובים שאין להם בעיות סוציו-אקונומיות קשות ואין להם עומסים, לתת גם שם שיוכלו כן להתמודד עם אותן בעיות שצריך.
פיני קבלו: אנחנו גייסנו את הקהילות היהודיות, כמו קהילת קליבלנד ואחרות, גם המתנ"סים התגייסו לתת חוגים ומועדוניות.
פיני קבלו: יש שורה גדולה של טיפולים שצריך לשעות אותם.
פיני קבלו: אם יעמדו לטובת העניין הזה תקציבים, כשאין תקציבים אז אנחנו מגייסים את התרומות כפי שאני אמרתי.
פיני קבלו: הקהילה הזאת היא קהילה נפלאה, היא משתלבת יפה מאד ויוצאת לעבודה, צריך לדעת לעשות את זה באופן מקצועי ועיר שלא בנויה להביא אליה קהילה אתיופית שההתמודדות של האנשים המקצועיים שלא יודעים איך לטפל בקהילה.
יעקב מלקמו: אני ממשרד החינוך בחינוך הפנימייתי.
יעקב מלקמו: אני רוצה להמשיך את דבריו של דוד מהרט.
יעקב מלקמו: מדינת ישראל עושה הרבה מאד דברים טובים, אבל יש גם דברים שאני חושב שצריך להסתכל ולהגיד שפה אנחנו טעינו וצריכים לשפר.
יעקב מלקמו: הקהילה עושה הרבה מאד גם בתוך הקהילה יש עכשיו השאלה הזו, אני הייתי בכמה כנסים של יוצאי אתיופיה ששאלו, מה לא בסדר אצלנו.
יעקב מלקמו: אז לקחת גם אחריות בפן הקליטה שלנו.
יעקב מלקמו: ויש הרבה מאד בעיות.
יעקב מלקמו: נתחיל עם דיור.
יעקב מלקמו: אנחנו בפנימיות מתמודדים למשל עם חד הוריות שזה דבר שלא היה.
יעקב מלקמו: הרבה מאד ילדים לחד הוריים שמגיעים למסגרת החינוך הפנימייתי.
יעקב מלקמו: הרבה מאד בעיות של התא המשפחתי שהתפורר.
יעקב מלקמו: אנחנו תופרים תוכניות בלי שהלקוח הוא חלק מהעניין.
יעקב מלקמו: ואני חשוב שמאד חשוב לקחת גם את האנשים הפשוטים בשטח ולשאול אותם מה טוב בשבילם.
יעקב מלקמו: זה מאד חשוב כי אחרת הדברים האלה מאד קשים כי זו פצצה מתקתקת.
יעקב מלקמו: כאזרח, שנמצא 22 שנה בארץ, אני מסכים על כל מילה שדוד אומר.
יעקב מלקמו: אנחנו עושים אבל צריכים לעשות יותר.
יעקב מלקמו: יש הרבה מאד סטודנטים שסיימו את הלימודים שהממשלה טיפחה אותם, לתואר שני ולתואר שלישי אבל הם לא מועסקים.
יעקב מלקמו: סטודנט אחד או בוגר אחד הוא דוגמה לבית של 7 או 8 ילדים, אם הוא עובד בשמירה או כקופאית, אין לו מילה להגיד לאחים הקטנים שלו, אתם תמשיכו ותהיו כמוני סטודנטים.
יעקב מלקמו: כי מה אתה עושה?
יעקב מלקמו: הרי אתה עובד במקומות ובעבודות.
יעקב מלקמו: אני לא מזלזל בעבודות האלה אבל אני חושב שמאד חשוב העסקת האנשים לתת כל התופעות האלה של האלימות וכל השתייה וזה הופך להיות סטיגמה.
יעקב מלקמו: כיום אני בן עדה ותיק, ואני הולך עם ראש לא כל כך מורם.
יעקב מלקמו: יכול להיות שהבעיה מתוך אוכלוסייה של 105 אלף, 40 אחוז הם בעיה ואפשר לטפל בהם.
יעקב מלקמו: אנחנו לא עד כדי כך, 60 אחוז הם צעירים, אפשר לטפל.
יעקב מלקמו: אני הייתי מבקש כמו חברי דוד שהזכיר, אתם הועדה תלך לבקר בשכונות, תדבר עם ההורים, עם זקני העדה, עם אנשים בשטח.
יעקב מלקמו: אני חשוב שצריך לעשות למידה מעמיקה כי אני יכול להגיד מה אנחנו עושים בפן החיובי אבל כל עוד שיש בעיה אפילו קטנה, זה מצריך חשיבה מעמיקה ואני חושב שאני מברך על חברת הכנסת קולט אביטל וגם שמעתי אותה ברדיו שהקהל הרחב שמע אותה באמהרית ואני חושב שזה מאד חשוב להתחבר לשטח, לאנשים כי זו בעיה מאד רצינית.
יעקב מלקמו: אנחנו עושים הרבה, אבל זה מצריך חשיבה רבה.
צגה מלקו: אני מנהלת את השידורים בשפה האמהרית בקול ישראל.
צגה מלקו: אני רוצה להגיד כמה דברים, קודם כל השידור שלנו שונה משידור בשפות אחרות.
צגה מלקו: בצהרים אנחנו משדרים שעה ורבע, בערב יש לנו 45 דקות מתוכו 10 דקות שפה טיגרינית.
צגה מלקו: שעתיים כל יום.
צגה מלקו: השידור שונה משידור של שפות אחרות כי יש צרכים מיוחדים.
צגה מלקו: האוכלוסייה רובה לא יודעת לכתוב באמהרית, בשפת האם שלה אז כל דבר מוסבר ברדיו.
צגה מלקו: איך עובדת מערכת הבריאות, מערכת החינוך וכל מה שצריך, כולל את הפוליטיקאים, האקטואליה והכל.
צגה מלקו: אבל הכל נשאר בגדר של שידור.
צגה מלקו: צריך מישהו שילווה אותם לא יכול להיות שעכשיו נדבר על בעיות ואחר כך אין עובד סוציאלי יוצא אתיופיה במקום שיטפל בעולים הללו.
צגה מלקו: נכון שיש אנשים בעלי הצלחה אבל אני חושב בגדול כשמתסכלים על הבעיה , היום זה לא נתון לויכוח בכלל כל אזרח ישראלי יקום בבוקר, יפתח עיתון ויידע מה מצבנו לא צריך פה להתפאר שיש הצלחה.
צגה מלקו: אני חושבת שאנחנו משלים את עצמנו.
צגה מלקו: בעניין של הכסף אני לא חושבת שיש בעיה של כסף, יש בעיה של לבדוק, הכוונה, בדיקה, מעקב, איפה הולך הכסף.
צגה מלקו: המדינה נותנת כסף אבל איפה הכסף?
צגה מלקו: האם יש הצלחה ?
צגה מלקו: צריכים לעשות בדק בית לגבי התוצאה.
צגה מלקו: עוד שאלה, המדינה נותנת המון כסף לרכישת דירה וזה יכול להיות עד 80 אלף דולר מענק, אבל מה זה משנה?
צגה מלקו: אם היום אני אקבל מיליון דולר לרכוש וילה, אבל באזור שאני אלך לקנות שם דירה האנשים יגידו, "האתיופים נחמדים, שקטים, אבל לא באזור שלי, לא בבניין שלי, לא בבית הספר של הילדים שלי".
צגה מלקו: מה עשינו בזה?
צגה מלקו: צריכים לעשות בדיקה מאד מעמיקה האם החברה מוכנה לקבל אותי בואו נחנך את החברה שקולטת.
צגה מלקו: אני שומעת ולפעמים אני רואה בפורומים באינטרנט, אנשים כותבים, "אני נולדתי בכפר שמריהו ולא ראיתי בחיים שלי אתיופים חוץ מאשר בטלוויזיה", באיזו קונוטציה מזכירים את יהודי אתיופיה?
צגה מלקו: רצח, התאבדות וכל מה שלא צריך.
צגה מלקו: אני מסכימה למה שאמר דוד.
צגה מלקו: ככה מכירים אותנו, לכן בלי שנגיד אם הצלחנו או נכשלנו במבחן התוצאה יש בעיה.
צגה מלקו: יש כסף אבל למה יש בעיה.
צגה מלקו: בואו נעצור, נעשה בדק בית, נחשוב מחשבה מחודשת אני חושבת שככה אפשר להתקדם.
נציגת שרות התעסוקה: יש הרבה גורמים במדינה, העוסקים בתעסוקה.
נציגת שרות התעסוקה: מיזם התעסוקה של הג'וינט, נכון לעכשיו, מנסה באמת לעגן את כל המשאבים של כל הגורמים ולעשות פעילות משותפת, מקבלים תקציבים וכו'.
נציגת שרות התעסוקה: במהלך כל השנים גם לפני המיזם למעשה הצטבר הרבה מאד ניסיון והרבה מאד מידע על הנושאים שקשורים לטיפול בתעסוקה, לבעיות, לכשלים, לקשיים של האוכלוסייה הזאת והצטבר גם מידע על אמצעים לפתרונות, אבל למעשה הצטבר מידע ולא עשו אתו מספיק.
נציגת שרות התעסוקה: ייתכן שיש צורך, כמו שמעגנים משאבים ותקציבים משרדיים, אולי באמת לרכז ולאסוף את כל המידע, לרכז את כל המחקרים והמעקבים שנעשו ולראות באמת מה מתוך כל הבעיות שידועות כבעיות האופייניות לעדה הזאת, לראות את הבעיות האופייניות ביותר.
נציגת שרות התעסוקה: דיברו על זה כאן כמו הבעיה של השפה שזו בעיה ממש קריטית ובעיות נוספות של פערים תרבותיים וכו', ובאמת לשים על זה את הדגש.
שפרה שידלוביצקי: אני מנהלת האגודה לתכנון המשפחה.
שפרה שידלוביצקי: מההיבט הצר שאנחנו עוסקים בו, בהיבט בריאות המניעה ומיניות, ומתוך ההכרה שהמיניות היא שפה מצוינת שבה אנחנו מתקשרים ומהעולם הקטן שלי יש לי כמה אופרבציות.
שפרה שידלוביצקי: אחת, לא מקשיבים מספיק, יש הרבה מאד תוכניות כושלות, ולגבי התוכניות הכושלות צריך הרבה אומץ לזרוק אותן.
שפרה שידלוביצקי: מדוע?
שפרה שידלוביצקי: משום שכאשר השקעת כסף יותר קל באופן טבעי לזרוק כסף לא טוב לתוך מקום רע במקום להגיד, רבותיי, אני פשוט מהניסיון שלי אומר שעשיתי את זה פעמיים, השקעתי בכסף בנושא מוגבלים כי אני לימדתי שנים בבית ספר לעבודה סוציאלית ושם לימדתי שלמוגבלים צריך לשלב אוטומטית כדי לשקם.
שפרה שידלוביצקי: והתברר לי שהכשרתי את האנשים ואף אחד לא בא לקחת את השירות ואז יכולתי לחשוב, אולי עשיתי שיווק לא נכון ולתרץ.
שפרה שידלוביצקי: אני לא זורקת כסף טוב לתוך מקום רע וזאת בעצם הנקודה המרכזית שרציתי לומר.
דפני מושיוב: לצערי, בתהליך הקיצוצים של שנה שעברה חלק גדול מהעובדים, כאשר אנחנו מדברים באמת על המקום של העובדים הסוציאלים יוצאי אתיופיה שהם חסרים, אז ישנם הרבה מאד עובדים סמך- מקצועיים שתפקידם חשוב עד מאד במערכת הן בתרגום והן בחיבור תרבותי ולצערי חלק גדול פוטרו כתוצאה מקיצוצים בתחום הזה ואני חושבת שפנינו לעזרת שאר המשרדים כשלא היה לנו שר, אז הפניה היא שוב לועדה כאן שתשים לב לאותם עובדים סמך-מקצועיים שהם חשובים מאד במערכת ולצערי פוטרו.
קולט אביטל: אני מדברת מתוך תסכול מצטבר.
קולט אביטל: אני מודה שאני מתוסכלת, אבל אני לא מתוסכלת בגלל סיבות סובייקטיביות אלא משום שמה שאנחנו מדברים כאן, מה שאנחנו שומעים כאן, אלו אותן הטענות, אותן התשובות במשך 3 שנים.
קולט אביטל: אמרת נכון מאד, אם אני הולכת ומכניסה הרבה מאד כסף למשהו שהוא כושל, בואו נעצור רגע, אולי אפשר להשתמש בכסף הזה יותר טוב.
קולט אביטל: תראו, אני מעדיפה אולי להתחיל בהומור ולהגיד שהיה מישהו מאד נחמד שפעם אמר איך אפשר לסכם את החגים היהודיים, הם ניסו להרוג אותנו, אנחנו החזרנו להם ועכשיו אנחנו יושבים ואוכלים.
קולט אביטל: אז מה קורה בישיבות האלה בפרפרזה?
קולט אביטל: אנחנו שומעים את משרדי הממשלה, יש קשיים, אנחנו עובדים, יש ועדות, אנחנו יש לנו פרויקטים, אנחנו מתגברים, לא נכשלנו.
קולט אביטל: חברים יקרים, צר לי.
קולט אביטל: זאת הנטייה הטבעית של משרדי ממשלה לבוא ולהצטדק ולהגיד כמה עשינו.
קולט אביטל: וקשה מאד להסתכל באומץ לב ולהגיד, עשיתי המון אבל מה שעשיתי בסוף התוצאה לא נתנה את מה שאני קיוויתי.
קולט אביטל: ואני לא מנסה לבוא ולהאשים אתכם, אני מנסה לבוא ולבקש אומץ לב, להסתכל לבעיות בפנים, להתברך בתוצאות החיוביות שהיו ולקחת אותן כדגם.
קולט אביטל: אותם הדברים שבאמת הולכים באל לבוא ולהגיד שאין, אנחנו עושים כמיטב יכולתנו אבל יש בכל זאת אנשים שמתאבדים, יש בכל זאת אנשים שיורדים, שי בכל זאת ילדים שמרגישים מנוכרים.
קולט אביטל: אנחנו כחברה באמת מתייחסים לעולים לא במעט גזענות, בואו נסתכל בפנים ונגיד, אם אנחנו לא נראה פעמוני אזעקה עכשיו, אנחנו נחזור בדיוק על הדגם של מה שעשינו עם עליות אחרות ואז נאכל את הציפורניים איפה היינו.
קולט אביטל: אז מה למדנו מאותם הדברים שלא הלכו עם קליטת העלייה ממרוקו?
קולט אביטל: אנחנו חוזרים על חלק מאותם הדברים היום אז בואו נעצור וכל מה שאני מבקשת זה קצת אומץ לב, להסתכל במראה ולהגיד, בואו נראה מה לא בסדר, מה לא הלך.
קולט אביטל: זה שמיניתי עוד רכז.
קולט אביטל: זה שמיניתי עוד ועדה בינמשרדית?
קולט אביטל: זה לא יעזור.
קולט אביטל: בואו ניקח את העניין כפי שהוא, תיקחו כמה אנשים מומחים, אקדמאים, לא פוליטיקאים, לא עובדי מדינה, לא אנשים שמנסים תסלחו לי, לעסוק בכסת"ח, ובואו נראה מה היו הכשלים.
קולט אביטל: אתה לא אוהב שאני אגיד נכשלנו, בסדר, אבל מה הם הכשלים?
קולט אביטל: באיזה קטעים כן נכשלנו ובואו נראה מה ניתן עכשיו לעשות כדי לתקן.
ראובן מרחב: אני מבקש שתצא מפה קריאה של הוועדה, או החלטה של הוועדה, שקוראת לממשלה לעמוד בהתחייבות שלה, לתקצב את הפרויקט הלאומי האתיופי לשנת 2006 בהתאם להתחייבות הקודמת שלה.
קולט אביטל: זה הפתרון?
ראובן מרחב: לא אמרתי שזה הפתרון.
מיכאל נודלמן: אני שמח, היה דיון פתוח, שמעתי הרבה דברים שאני רציתי לשמוע על כל הבעיות שיש.
מיכאל נודלמן: אני דברתי קודם עם חברת הכנסת קולט אביטל ועם חברי כנסת אחרים, יש אצלנו המלצה.
מיכאל נודלמן: "הועדה קוראת לשר הקליטה והעלייה, חבר הכנסת זאב בוים: למנות צוות בלתי תלוי של מומחים לבדיקה מקיפה של כשלים בטיפול בעולים אתיופים.
מיכאל נודלמן: לדווח לועדת עליה ,
מיכאל נודלמן: קליטה ותפוצות בתוך 3 חודשים על המלצות לשינוי מדיניות קליטת העולים מאתיופיה וטיפול בעולים הותיקים".
מיכאל נודלמן: אני צריך להוסיף, שראש הממשלה הבטיח שכשתתחיל לעבוד ועדת השרים לקליטה ועלייה והוא יעמוד בראש ועדה בינמשרדית זו.
מיכאל נודלמן: אני חושב שזו המלצה שלנו.
מיכאל נודלמן: הבעיה היותר עמוקה היא בעיה של סדר עדיפויות שצריך לשנות כי משקיעים הרבה כסף ותוצאות לא שוות לכסף שהמדינה משקיעה.
מיכאל נודלמן: אנחנו חושבים שצריך להיות שינוי ביחס לקהילה האתיופית ואנחנו מקוים שהממשלה תקבל איזה שהן החלטות שיעשו שינוי דרסטי, כי ככה אי אפשר להמשיך.
מיכאל נודלמן: תודה רבה לכולם.
מיכאל נודלמן: שלום לכולם, אני רוצה לפתוח את ישיבת ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות.
מיכאל נודלמן: לקהילה האתיופית יש בעיות רבות וביניהן בעיות של פנאי, תעסוקה, קייסים ורבנים יוצאי אתיופיה.
מיכאל נודלמן: ב-30.10.2005 יושבת ראש ועדת הקליטה קולט אביטל קיימה פה ישיבה בנושא זה והתקבלו החלטות.
מיכאל נודלמן: אני לא חושב שכל ההחלטות הן בביצוע, היום אנחנו עוד פעם רוצים לשמוע איך מתקדמים דברים, הדברים האלה שהממשלה קיבלה החלטה לגבי משכורת – צריכה להיות השוואה בין הקייסים והרבנים (מהקהילה האתיופית) לרב שכונתי, עד היום אין השוואה.
מיכאל נודלמן: אין ידע כמה קייסים לא קיבלו מינוי מהרבנות.
מיכאל נודלמן: אנחנו יודעים שעד היום רק רב אחד יכול לרשום נישואין בקהילה האתיופית, והוא בתל אביב.
מיכאל נודלמן: זה לא מקובל.