GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
רומן גישר: אני לא רוצה לחזור על מה שנאמר פה עד עכשיו אבל אני אומר לך קולט, שבאמת יש חשיבות רבה במוזיאון הזה וכל המגזר הרוסי, אפשר להגיד כך, כל האוכלוסייה מכירה את המקום הזה ומחכה מאיתנו, מחדרה, ומהיום גם ממך, שתמצאי איזשהו פיתרון הולם למוזיאון הזה.
רומן גישר: בשנה שעברה המוזיאון היה במקום אחר במרתף.
רומן גישר: אני, מייד לאחר שנבחרתי לסגן ראש העיר, העברתי את המוזיאון למקום הנוכחי ביחד עם האולם הגדול.
רומן גישר: מגיעים לכאן אוטובוסים עם תלמידים, זה דבר אדיר וחינוכית אין לזה מחיר.
רומן גישר: אבל על מנת לקצר את הדברים, בסופו של דבר שם המשחק הוא כסף.
רומן גישר: המוזיאון יכול להיות יותר גדול, יותר יפה, להוות מקום עבור מגזר יותר רחב של מבקרים אבל כאמור, שם המשחק הוא כסף.
רומן גישר: אם ניתן למוזיאון הזה בסיס כלכלי אני בטוח ומשוכנע שהוא יקבל גם אורחים מחוץ לארץ והוא יהיה גאווה לא רק של חדרה אלא של כל מדינת ישראל.
רומן גישר: אני לא חושב שמדובר פה על הרבה כספים.
רומן גישר: יש פה גם פיתרון אחר אולי, אולי תהיה איזושהי יוזמה דרך משרד החינוך, להביא לפה תלמידים, לגבות סכום מינימלי מבתי ספר וזה יכול לתת גם בסיס כלכלי למוזיאון הזה, ואנחנו פה נרוויח פעמיים.
רומן גישר: גם ניתן לילדים מכל הארץ שיעור מה זה גבורה ומה זו אזרחות במידה מסוימת, וגם ניתן דרך זה איזושהי תמיכה כלכלית למוזיאון הזה.
רומן גישר: זה כל מה שרציתי להגיד.
רומן גישר: ברור שנכון להיום הרבה תלוי בך וביורי ואנחנו כולנו תקווה שנראה התקדמות בעניין הזה, תודה רבה.
קולט אביטל: יש לי שתי שאלות.
קולט אביטל: אליך רומן, כיוון שאתה רואה בזה ערך וכיוון שאתה בצדק אומר שזה עניין חינוכי מאוד גדול.
קולט אביטל: עד כמה העירייה, לבד מהעובדה, ואנחנו מעריכים שאתם מעמידים לרשות האנשים את המקום הזה, עד כמה העירייה מוכנה להיות שותפה או לתת לזה איזשהו מעמד נוסף אם נמצא שותפים נוספים?
רומן גישר: אני אגיד לך.
רומן גישר: עיריית חדרה בתקופה האחרונה נמצאת בויברציות כל הזמן, שינויים פוליטיים והיום המצב לא סימפטי.
רומן גישר: אני מאמין שראש העיר החדש ייתן יד לזה ואנחנו נעשה הכל למען המקום.
רומן גישר: אם נחליט שאנחנו רוצים להיות שותפים במוזיאון בפרופורציה כזו או אחרת, אנחנו נהיה מוכנים אבל הצעד הראשון צריך להיות שלך או של איזשהו תורם או של מה שתגידי, אנחנו נהיה שותפים ובואו נחשוב ביחד איך אנחנו מקדמים את העניין.
יורי שטרן: בסך הכל לאורך כל השנים האלה רק עיריית חדרה היא זאת שנתנה משהו למוזיאון הזה.
קולט אביטל: האם אי פעם הייתה פנייה לאנשים פרטיים?
קולט אביטל: יש מספיק משפחות רוסיות אמידות.
קולט אביטל: תראה, כולנו יודעים יורי, בהיסטוריה של המוזיאונים במדינה הזאת, שחלק גדול מהמוזיאונים הצליחו לקום בגלל תרומות של אנשים אלה או אחרים, וגם היום הם מתקיימים הודות לתרומות.
קולט אביטל: השאלה היא אם הייתה פנייה, ואם לא אז צריכים לחשוב.
קולט אביטל: יש מספיק אנשים, נקרא לזה אוליגרכים או שם אחר - - -
רומן גישר: אבל היום המוזיאון הזה צריך חמצן, הוא צריך משהו בשביל התחלה, בשביל לא למות, ואני בטוח שבתוך 3, 4, חודשים נמצא פיתרונות נוספים אבל היום אנחנו צריכים מה שנקרא החייאה ואני לא מדבר כאן על הרבה כסף.
יורי שטרן: חוץ מזה אם נביא איזשהו פילנטרופ פרטי והוא יודע שהמוזיאון מוכר על ידי המדינה ושיש תמיכה שיטתית כלשהי של משרד החינוך, אז הנכונות לתרום, קולט, ואת יודעת את זה היטב, היא הרבה יותר גדולה.
יורי שטרן: בעצם דוד , מנהל המוזיאון, חי בזכות זה שיש לו שני בנים שהם אנשי עסקים ברוסיה והם מארגנים לו עזרה, עכשיו הוא עשה סרט והם עשו דברים נוספים, אבל זה לא יכול להיות מבוסס רק על זה.
קולט אביטל: אנחנו רוצים לבקש התייחסות מנציגת משרד החינוך, שלומית בבקשה.
שלומית נמליך: אני רוצה להזכיר קצת פן אחר של התמונה.
שלומית נמליך: אני מלווה את המקום הזה כבר כ-4 שנים כשהם כן פנו באמת לקבל הכרה על פי חוק המוזיאונים.
יורי שטרן: הבאתי לפה את מתן וילנאי כשהוא היה שר התרבות.
שלומית נמליך: נכון, זה היה עוד בימי וילנאי.
שלומית נמליך: אני הייתי בטרום ביקור, בהכנה.
שלומית נמליך: והיינו שם בדירה ההיא ומעבר לזה נתנו הרבה עצות מקצועיות למקום הזה.
שלומית נמליך: הבאנו איש שימור שיבדוק את מצב הארכיון, את מצב הפריטים, והוא נתן עצות מקצועיות וחוות דעת טובות מה צריך בדיוק לעשות, ואמרנו להם שאנחנו נשמח לעבוד איתם בצורה מקצועית ודבר ראשון הם חייבים להעסיק אוצר.
שלומית נמליך: כמו כן סידרנו תרומה למוזיאון והמקום נתמך בדרך כלשהי.
שלומית נמליך: מצאנו כאן ערמה ענקית של ניהול חשבונות, שנעשה על ידי מתנדב, ולכן זה נפל בין הכיסאות.
שלומית נמליך: הדרכנו אותם שיש להם אפשרות לקבל תמיכה אבל בתנאי שיימלאו אחר תנאים מסוימים ויגישו טפסים בדרך מסודרת וזה לא נעשה, אם זה יעשה תהיה להם אפשרות לקבל כ-20 אלף שקל.
קולט אביטל: באילו תנאים עליהם לעמוד כדי לקבל את הקצבה?
שלומית נמליך: אני לא בטוחה שהמקום צריך להיות מוזיאון מוכר על פי חוק המוזיאונים.
שלומית נמליך: על פי החוק דרושים 200 מ"ר של אולם תצוגה פלוס אוצר פלוס מחסן העונה על דרישות שימור פלוס ארכיון מטופל ואוסף רשום - - -
קולט אביטל: אז זה מתחיל להיות סיפור הביצה והתרנגולת, אם לא יהיה להם תקציב, איך יוכלו לעשות את כל זה?
שלומית נמליך: כדי להקל עליהם לקחנו פריטים מסוימים שהיו כאן למשל כל האוסף של התקליטים או הקלטות, הכל הועבר לבית התפוצות.
קולט אביטל: אנחנו לא מדברים על הצורך לפזר את המוצגים.
שלומית נמליך: זה נעשה משום שלא היה להם מקום אכסון ראוי לדברים האלה, ודוד זבלינסקי שמבין את הערך של הפריטים הבין שעדיף שהם יישמרו במקום בו הם יישמרו לעד ולא יילכו לכיליון.
שלומית נמליך: ביום יום אני גם מאוד עוזרת ומסייעת להם להגיש את הבקשה ביחד עם המשרד שלנו כמו שצריך.
שלומית נמליך: אני מלווה את סימה שכרגע איננה פה, זאת האישה שמאוד עוזרת בקטע המעשי במוזיאון, אני מלווה אותה בכל צעד ושעל ועונה לה על כל בקשותיה, כך שמשרד החינוך כן מחובר למקום הזה, אמנם בקטן, אני לא יכולה לומר שזה מספיק, אבל זאת תמיכה שבהחלט יכולה לגדול אם אכן המקום ישתף פעולה כמו שצריך.
קולט אביטל: אני רוצה להגיד את מה שאני מרגישה איך שאני רואה את הדברים.
קולט אביטל: המקום הזה הוא מקום שביעי שאליו הם עוברים והוא מקום מאוד קטן, מאוד צפוף, קשה מאוד לקבל תחושה של מוזיאון כשאתה נכנס למקום שבקושי הם מצליחים להחזיק אותו.
קולט אביטל: כדי שהאנשים באמת יבינו מה הם החפצים האלה ואיך הם, צריך הרבה יותר מקום וצריך בהחלט יד מקצועית.
קולט אביטל: יורי, אתה מוכן לשאול את דוד בבקשה בשמי, אם הוא היה מסכים, ואני לא יודעת מה החיבור הנכון, אם זה צריך להיות מוזיאון עירוני במקום יותר גדול או אם זה צריך להיות חלק ממוזיאון יותר גדול שמדבר גם על דברים אחרים במורשת של יהודי רוסיה, אם כבר עושים דבר כזה אז זה חלק מתוך זה, אני לא בטוחה.
קולט אביטל: השאלה היא, אם הוא היה מוכן כשלב ראשון כשאנחנו יושבים וחושבים על הקונספציה של לאן ללכת, אם הוא היה מוכן לקבל, מבלי חס וחלילה לפגוע בו, אוצר או אוצרת מקצועית.
דוד זבלינסקי: בוודאי, בשמחה רבה וזו הפעם הראשונה לאחר עשר שנות קיומנו שאני שומע את ההצעה הזאת.
דוד זבלינסקי: בוודאי היינו שמחים לקבל כזה סיוע, אנחנו בסך הכל קבוצה קטנה של אנשים זקנים שאין להם כסף ולרובם אין שפה ואנחנו יודעים שמאחורינו יש אוסף ענק של מוצגים חשובים, נשמח אם יבואו אנשים, או ממוזיאון גדול או מטעם משרד החינוך והתרבות ויסדרו לנו את הניירת כמו שצריך, את הרישום, את כל הפרמטרים האלה.
דוד זבלינסקי: החומר שאספנו פה ונתנו כעיקרון צריך להיות אצל כל מורה בישראל.
דוד זבלינסקי: לדעתי חייבים למהר, אני בן 75, העובדים שלנו הם בני 70, 80 וצריך למהר ולהספיק לשפץ את המוזיאון.
דוד זבלינסקי: מדי פעם אני נזכר בדוד המלך, מים לא היו מנצחים את גולית, האם דוד היה נשאר בתולדות העם אם הוא לא היה יוצא לקרב נגד הענק הזה?
דוד זבלינסקי: אם השנה לא יבוא הפיתרון אנחנו פשוט מקפלים את הדגל וסוגרים את המוזיאון.
דוד זבלינסקי: זאת התקווה האחרונה שלנו.
קולט אביטל: הייתי רוצה לבקש ממר ברנר התייחסות לנושא.
יצחק ברנר: קודם כל אני רוצה להביע את ההתרשמות שלי מהמוזיאון המיוחד הזה שהקימה קבוצת מתנדבים שאספו אוסף מיוחד שבאמת אין לו כנראה אח ורע במקומות אחרים וקודם כל צריך לומר להם כבר היום תודה רבה ויישר כוח, זה חשוב מאוד.
יצחק ברנר: אני רוצה לומר גם שבסופו של דבר זה מאוד חשוב כי אנשים לא יודעים את ההיסטוריה, אבל תיכף אגיע לעניין, אבל סתם, באופן אישי, זאת שעומדת מאחוריך דוד, פולינה גלמן, אנחנו הזמנו אותה, אני איש צוות של צה"ל, לפני 4 שנים היא הייתה בארץ והזמנו אותה לפה.
יצחק ברנר: מפקד חיל האוויר איתן בן אליהו לקח אותה באופן אישי באוטו שלה, אמר שאף אחד בארץ, כל הטייסים שלנו לא היה להם מספר גיחות כמו שיש לה.
יצחק ברנר: היא גיבורת ברית המועצות וחזרה בחזרה לשם.
יצחק ברנר: וזה באמת לימד אותנו דבר חשוב מאוד, אז זו קודם כל ההקדמה.
יצחק ברנר: עכשיו אני רוצה להעלות את זה לרמה יותר גבוהה.
יצחק ברנר: בארץ ישנם מספר מוזיאונים של עדות שונות.
יצחק ברנר: של יהדות הונגרית, יהדות גרמנית, יהדות בבל, לוב, תימן ועוד ובהחלט צריך לחשוב ברמה הרבה יותר גבוהה על מוזיאון לקהילת יוצאי ברית המועצות.
יורי שטרן: אבל דוד לקח קו אחר - - -
יצחק ברנר: אבל הקו הזה אישית לא נראה לי.
קולט אביטל: בסדר, זה עניין שאפשר לדסקס.
יצחק ברנר: בדיוק.
יצחק ברנר: כי הנושא של גבורה ומה שדוד עושה קיים היום בכמה מקומות, לא בצורה הזאת ואם אנחנו רוצים לחשוב בגדול, לכל כך הרבה עולים שהגיעו לארץ ולמסורת כל כך גדולה וותיקה, אין שום ספק שצריך יהיה לחשוב לעשות מוזיאון ארצי גדול וחשוב, כי יש פה תרבות שלמה שהגבורה היא חלק מתוך הדבר הזה.
יצחק ברנר: האנשים האלה הצילו אותנו גם בארץ ישראל כי הם נלחמו שם וצריך להבין את זה, זה צריך להיות ברמה הרבה יותר גבוהה, ואני שמח שהכנסת, בעצם אנחנו כרגע בישיבה של הכנסת, שהכנסת חושבת בכיוון הזה ואז אנחנו מעלים את הכל לרמה הרבה יותר גבוהה ובתוך ההתייחסות הזאת נכנס החלק של גבורה שיכול להיות שדוד הוא המומחה או מישהו אחר הוא המומחה לכך.
יצחק ברנר: אז זו הצעה ראשונה שלי למחשבה, ותיכף אגיע גם למחשבה לגבי המקום הזה.
יצחק ברנר: אני חושב שהמקום הזה כמו שהוא יכול להתפתח במסגרת הזאת, עם כל הכבוד לעיריית חדרה, אני בא מעיריית ראשון לציון, אז אתה מבין שאנחנו מבינים את ההבדל בתקציבים.
יצחק ברנר: לפני 10 שנים, מזכירה לי מילה, שאני אמרתי שהם יבואו אלינו כי אני בטוח הייתי שעם ההתפתחות שלנו היינו יכולים לעשות מקום יותר טוב.
יצחק ברנר: אז זה לא יוכל להתפתח בכיוון שמדינת ישראל היום מקצה כספים.
יצחק ברנר: תמיד החלק של העירייה הוא חלק מאוד דומיננטי, יותר גדול ממה שמדינת ישראל תיתן, גם אם יכירו במקום.
רומן גישר: אנחנו נהיה מוכנים גם להשקיע בדרך אחרת ולעשות מוזיאון חדש.
יצחק ברנר: צריך קודם כל ללכת בכיוון שאמרה אותו שלומית.
יצחק ברנר: קודם כל להציל ולשמור את מה שקיים בשיטות השימור הכי נכונות שישנן כולל לתת מחסן מיוחד של העירייה, הכל לעשות כדי קודם כל לשמור.
יצחק ברנר: דבר שני לראות אם אנחנו יכולים להגדיל פה ולעשות רק את הקו שלהם, טוב.
יצחק ברנר: אם לא אז רק לתת להם פה לטפח את המקום הקטן הזה, שלא חס וחלילה ניעלב או משהו, כמין גלריה או מועדון, או מוזיאון היסטורי בתוך משהו לצד החברתי שיש לאנשים.
יצחק ברנר: ואם רוצים להיעזר אז יש כאן בחדרה את גברת נינה רודין שהיא מוזיאולוגית מוסמכת, ידועה ומכובדת ואני חושב שאפשר להיעזר בה כאן, ובוודאי שהמוזיאון הזה שישנו כאן יעזור בצד המקצועי, ואם תהיה קצת תוספת אפשר יהיה לעשות כאן סדר.
יצחק ברנר: אין כאן סדר לוגי פרוגרמטי שניתן להבין ולהסביר.
יצחק ברנר: אי אפשר לערבב את הנושאים המוצגים במוזיאון ולכן אני אומר שצריך למצוא פיתרון גדול יותר כפי שאמרתי.
יצחק ברנר: ומעבר לזה, העיקר כרגע זה לשמור על הפריטים שלא יתפרקו ויתפוררו, זה כרגע הדבר החשוב ביותר.
קולט אביטל: אני קבעתי עם קבוצה של אנשים בשעה 6 כי אנחנו אמרנו שאנחנו פה בין 5 ל-6, ואני הייתי רוצה לפני שאני אצא להציע כמה הצעות.
קולט אביטל: ישנה כמובן אפשרות להשאיר את הדברים כפי שהם ומדי פעם לתת זריקת חמצן אבל אני חושבת שזה לא צודק.
קולט אביטל: כפיתרון לכמה חודשים, לשנה, לשמר את זה ככה, אמנם חשוב שזה לא ימות קודם כל, אבל פיתרון כזה הייתי קוראת לו נזם זהב באף חזיר, פשוט חבל.
קולט אביטל: יש פה חומר מוזיאוני שבקונפיגורציה אחרת, בהסברים נכונים, במקום יותר רחב, בהגיון של מי שיודע להכין מוזיאונים, יכול להיות בעל ערך הרבה יותר גדול, זאת אומרת, אנחנו פשוט לא מנצלים את הפוטנציאל שיש לו.
קולט אביטל: כפי שהוא אי אפשר לקרוא לזה כרגע מוזיאון, אבל יש בזה את כל הנתונים שמהם אפשר לעשות מוזיאון ברמה גבוהה, ולכן חבל לי שזה לא יהפוך למוזיאון במשך הזמן.
קולט אביטל: לכן הייתי הולכת באמת בשני שלבים ופה אני מתחברת למה שאמר מר ברנר.
קולט אביטל: הייתי מנסה קודם כל לראות מה אנחנו צריכים לעשות עם כל הגורמים יחד כדי שחלילה המקום הזה לא ייסגר ויהיה לו אויר לנשימה.
קולט אביטל: ואם אני צריכה לצטט את ביבי, שלא ידמם, ככה ביבי מתבטא.
קולט אביטל: אבל מצד שני כן הייתי מנסה לחשוב עם כמה אנשים ביחד, איך אפשר מהדבר הזה לעשות קפיצת מדרגה, לראות איזה גורמים אפשר לרתום לעניין הזה, כולל גורמים פרטיים.
קולט אביטל: לחשוב על הקונספציה, אם הקונספציה צריכה להישאר אך ורק מוזיאון שעיקרו הגבורה, לגיטימי, או אם אנחנו רוצים לעשות מספר דברים שמדברים על המסורת המפוארת של קהילה שבאה מברית המועצות כשהגבורה היא חלק מכל המכלול.
קולט אביטל: כי אני כן הייתי הולכת ומוסיפה עוד דברים שהם המסורת, הספרות, המוסיקה וכל מה שהעם הזה השיג ושיש לו הרבה יותר מה להגיד, תסלח לי, מהמוזיאון של יהדות לוב, סליחה שאני אומרת את זה, זה לא יפה אבל זה ככה.
קולט אביטל: יש פה מסורת הרבה יותר מורכבת ומפוארת ואני חושבת שצריך לחשוב בצוות יחד, לאיזה גורמים ניתן לפנות, ולחשוב על איזושהי תוכנית לאן אפשר ללכת עם זה.
קולט אביטל: אם זה נראה לכם אז בואו ננסה להתרכז.
קולט אביטל: סתם לבוא ולהגיד, אנחנו מבקשים מהעירייה לתת לזה כרגע הכרה של מוזיאון עירוני, אני לא בטוחה, אני חושבת שזה מעט מדי ולא יפתור את הבעיה.
קולט אביטל: אבל אנחנו כן רוצים לפנות לעירייה לעשות מה שהיא יכולה בשלב הזה כדי לשמר ולאחר מכן נחשוב כולנו יחד מה ניתן לעשות כדי להפיק מזה משהו קצת יותר גדול.
יורי שטרן: ואיך אנחנו מארגנים את שני השלבים האלה, קודם כל הראשון בשביל להציל, מה הצעדים שנוכל כדי להציל ולשמר את הפריטים?
קולט אביטל: תן לי לחשוב.
קולט אביטל: אני לא רוצה לזרוק את זה עכשיו לחלל האוויר.
קולט אביטל: יש לי כמה רעיונות שעוברים אצלי ואני הייתי מכנסת סביב שולחן אחד כמה גורמים שלפי דעתי יכולים לעזור להם.
קולט אביטל: יורי, אם אתה יכול מכאן למלא את מקומי, להישאר עם הנוכחים, לשמוע ולהסביר ולנהל את הישיבה כי אני פשוט נאלצת לעזוב.
יורי שטרן: אני אתר
יורי שטרן: גם את דברייך לדוד ולשאר הנוכחים ואשמע את תגובתו.
דוד זבלינסקי: לא יכול להיות אף מוזיאון שייקח תחת כנפיו את הדבר הזה.
נינה רודין: אני רוצה להגיד משהו.
נינה רודין: הקשר שלנו של מוזיאון החאן בחדרה, לדוד הוא כבר בן 10 שנים.
נינה רודין: שיתפנו פעולה, אמרנו שהחאן ינהל את התערוכות, עזרנו לו רבות.
נינה רודין: הגיע נקודה מסוימת שהוא פנה אלינו לעזרה, ורומן היה איתנו בכל הקטע הזה, ואנחנו בנינו פרוגרמה מסוימת אבל זה לא התקדם מפני שכמו שדוד אומר בצדק, זה דורש תקציבים, אמנם מינימליים.
נינה רודין: אנחנו אמרנו, ומי שמכיר אותנו יודע, אנחנו מוזיאון מספר אחד מהסוג שלנו.
נינה רודין: מהבחינה המקצועית אנחנו מוזיאון מוכר, קיימים 25 שנים - - -
יורי שטרן: המוזיאון שלכם זה מין אתר התיישבות?
נינה רודין: כן, זה מוזיאון לתולדות היישוב, אני מזמינה אותך.
נינה רודין: אני מדברת על הסטנדרטים המקצועיים שלו.
נינה רודין: ואגב מבחינתי זו סגירת מעגל, זה מימי המושבה והעולים מרוסיה - - -
יורי שטרן: חנקין קנה את האדמה כאן, נכון?
נינה רודין: נכון, באמת נסגר מעגל אבל אנחנו לא מדברים על כך עכשיו.
נינה רודין: מה שהצענו לדוד והתחלנו לעבוד עליו היו תוכניות מסוימות אבל בגלל שקהל המתנדבים שלו הוא מבוגר, הוא לא יכול עכשיו להתחיל ללמוד מוזיאולוגיה.
נינה רודין: הצענו לו עזרה באירגון החומרים שקיימים, בלי לעשות פרוגרמות גדולות ובלי לעשות מהפכות.
נינה רודין: יש פה חומרים יוצאים מהכלל, וכל פעם מישהו בא לשאול אותי מה דעתי ודעתי היא שיש פה חומרים נפלאים שהולכים לאיבוד.
נינה רודין: יש לזה שתי סיבות.
נינה רודין: האחת היא חוסר התנאים הפיזיים במקום והשנייה היא טיפול וארגון לא נכונים.
נינה רודין: אנחנו רצינו לעזור בכך ואנחנו ממשיכים לרצות ואנחנו גם מוכנים ללמד ללא תשלום.
נינה רודין: יש לנו ארכיון יוצא מהכלל, כולנו מקצוענים - - -
יורי שטרן: אז מה חסר?
נינה רודין: אבל מה שחסר הוא בן אדם, חוץ מהמבנה הפיזי שאליו רומן צריך לתת תשובה של עירייה, אבל חסר אדם שיודע רוסית טוב ועברית טוב כדי לקבל את ההדרכה.
נינה רודין: איזשהו אדם שיודע ויעבוד כאן.
נינה רודין: אפילו לא הייתי אומרת אוצר.
נינה רודין: מישהו שיטפל קודם כל בניירות הנפלאים האלה, המכתבים המצוינים.
נינה רודין: צריך להוציא אותם אחד אחד מהארגזים שהם נמצאים בהם, וצריך נייר מיוחד לשים אותם בהם.
יורי שטרן: אתם כמוזיאון עירוני - - -
נינה רודין: אנחנו מוזיאון של עמותת מתנדבים, אני רוצה לתקן אותך.
יורי שטרן: אפשר לחבר איזשהו תקציב כדי להשיג אדם כזה ששולט בשתי שפות ויכול להיות מקצועי?
יורי שטרן: האם בעזרת משרד החינוך, התרבות והספורט ניתן לחבר משהו כך שאתם תעסיקו בעמותה שלכם את האדם שיהיה האיש המופקד על המוזיאון ויידע את שתי השפות?
נינה רודין: בוא לא ניכנס לעניין הזה כרגע כל דבר ניתן לבדוק ולפתור.
יורי שטרן: אני שואל גם את שלומית.
שלומית נמליך: בהחלט, כמובן שצריך לבדוק את האפשרות אבל היא באה בחשבון.
נינה רודין: צריך לארגן את זה, יש לי עמותה, אני צריכה לקבל רשות מהעמותה, ניתן לפתור הכל בתנאי שאיזשהו מקור, לא על חשבון התקציב המסכן שלי, זה ברור, צריך אקסטרה תקציב.
נינה רודין: בכלל, לא הייתי הולכת על הדברים הגדולים, כל מה שיורי אומר זה יפה אבל זה יותר מדי רחוק.
דוד זבלינסקי: אני רוצה להזכיר לכם שפעם אפילו ביקשנו להסתפח למוזיאון העירוני ואתם לא רציתם אותנו.
נינה רודין: לא יכולנו.
דוד זבלינסקי: מכל מקום קודם כל אני מודה לך מאוד ובמיוחד בשלבי ההקמה, בשנתיים הראשונות, מבלי העזרה שלך המוזיאון לא היה בכלל מוקם.
דוד זבלינסקי: הייתי כן מעוניין לקבל את הסיוע המעשי שמישהו יבוא ויטפל בכל הניירת בעברית כי כל דבר בשבילנו זה מאמץ, זה כסף שאין ועושים את זה חצי בהתנדבות.
דוד זבלינסקי: בשביל לתרגם את החוברת הזאת שנתנו כאן במתנה נאלצנו לשלם 1600 שקלים שגייסנו בקושי.
דוד זבלינסקי: לכן אם יבוא מישהו ויישב על הארכיון וירשום את הדברים כמו שצריך מפני שאנחנו לא יכולים לעזור לו לרשום את הדברים בעברית וכדומה, זה יעזור מאוד.
דוד זבלינסקי: אבל יש לנו ויכוח קונספטואלי.
דוד זבלינסקי: המוזיאון הזה הוא מוזיאון של גבורה ושום דבר פה הוא לא מקרי.
דוד זבלינסקי: מיכולס לא הוצג פה כדמות תרבותית אלא כאדם שבימי מלחמת העולם השנייה נסע מטעם ממשלת ברית המועצות לארצות הברית וגייס כספים רציניים מאוד מיהודי אמריקה בשביל לסייע לצבא האדום.
דוד זבלינסקי: הרב שנמצא שם הוא רב שעזר ליהודים לברוח מהגטו, זאת אומרת יש פה חיבורים מאוד מיוחדים והמוזיאון הוא מוזיאון שאינו מציג את המוצגים בלבד אלא המטרה שלו היא חינוכית, עיצוב אידיאולוגי אפשר להגיד.
דוד זבלינסקי: ולכן על זה יש לי ויכוח איתכם.
דוד זבלינסקי: אני לא רוצה להפוך את זה למשהו שאולי יותר מקובל בארץ אבל הראיה שלו היא שונה.
יורי שטרן: אז פה צריך יהיה באמת למצוא דרך לחבר כי אני לא רוצה, שאם נמצא דרך לסייע הסיוע יהיה סיוע פטרוני.
יורי שטרן: זה חייב להיות סיוע שבהחלט מכבד אתכם ונותן לגישה המקורית לצמוח מפני שהיא מובנית פה.
נינה רודין: אתה שם לב שאני לא דיברתי על הפרוגרמה הרעיונית בכלל כי אני מסכימה איתך.
נינה רודין: לא צריך לשבור דבר כשרוצים לעזור, להיפך.
נינה רודין: אני מדברת על התשתית של המוזיאון.
ולדימיר ויסמן: אני כמו עוד מספר רב של אנשים מגיעים הנה יום יום בשביל לסייע אבל האמת היא שזה לא בשבילנו.
ולדימיר ויסמן: אני בן 73, דוד עוד מעט בן 75.
ולדימיר ויסמן: זה לדורות הבאים.
ולדימיר ויסמן: אנחנו אוספים 5 אגורות כל אחד בשביל לקנות סיכות למקום הזה שהוא לא ראוי, הוא לא מיועד להיות מוזיאון, והגשם הראשון שייכנס הנה פשוט יחסל את כל המוצגים האלה.
אמו של אלכסיי נייקוב: מבחינתנו המוזיאון הזה הוא הבית השני שלנו כי זה המקום היחידי שהוא לזכר בננו אלכסיי ז"ל.
אמו של אלכסיי נייקוב: כאשר מגיעות לכאן כיתות נעל"ה ואנחנו מספרים להן על בני, באותו רגע הוא כאילו חי איתי מחדש, והייתם צריכים לראות כיצד הנערים האלה סופגים את החומר הזה ומתרשמים ממנו עמוקות.
אמו של אלכסיי נייקוב: הדבר הזה חייב להימשך.
מרק לוינשטיין: במשך מאות שנים ההיסטוריה פיזרה את העם שלנו ואנחנו עכשיו בתקופת האיסוף והקיבוץ.
מרק לוינשטיין: אני משווה את זה לריקמה, לבד, כאשר כל חוט יש לו מקום משלו ואם מוציאים את החוט אז כל הריקמה מתפרקת.
מרק לוינשטיין: אנחנו העלייה הרוסית עם התרבות שלנו ועם המסורת שלנו עם המאבק שלנו להישארות שלנו כיהודים וגם למען מדינת ישראל, אנחנו חלק חשוב בריקמה הזאת, והמוזיאון הזה צריכים לראות אותו כמוסד חשוב לקליטת העלייה הזאת כי הוא מייצג את החוט הזה בריקמה הכוללת.
ריטה זבלינסקי: אני אשתו של דוד ומתנדבת במוזיאון.
ריטה זבלינסקי: יש פה אולפן עירוני, הייתה פה לא מזמן קבוצה של יהודים מברזיל, מארגנטינה, מארצות הברית, צרפת, ודוד נתן להם לבקשתם הרצאה.
ריטה זבלינסקי: בסוף הם אמרו, אתם הנציגים האמיתיים של משרד הקליטה, המקום הזה הוא מקום שנותן לנו הרגשה אחרת בארץ.
ריטה זבלינסקי: הם כבר היו בעוד כמה וכמה מוסדות אבל כאן הם התרשמו באמת בצורה אחרת ומיוחדת.
אמה קושנכר: אני מהאגודה האידית בחדרה.
אמה קושנכר: אנחנו עשינו פה אירוע לדוברי אידיש, הייתה קבוצה רוסית וקבוצה ארגנטינאית ודוד דיבר אידיש.
אמה קושנכר: והיות ושורשי הקהילה היהודית בארגנטינה הם בדרך כלל מאוקראינה וממקומות כאלה, הם מאוד התרשמו מהמגע הזה עם השורשים שלהם ודיברו על כמה שזה חשוב להם וכמה זה עוזר להם להתאקלם בארץ.
יורי שטרן: נמצאים איתנו כאן גם בוריס ויסמן שהוא ראש הסניף המחוזי של ותיקי מלחמת העולם השנייה ומר גרשון זלמו, מארגון נכי המלחמה בקריית מוצקין.
בוריס ויסמן: צריכים להציל את המוזיאון כל עוד אפשר.
בוריס ויסמן: הדור שלנו הולך ופוחת.
בוריס ויסמן: הגיל הממוצע של ותיקי המלחמה הוא 81.
בוריס ויסמן: אם אנחנו נלך והמוזיאון הזה ייסגר לא יישאר זיכרון, לכן אנחנו מבקשים מאוד להציל אותו.
גרשון זלמו: קודם כל תודה על ההזמנה למפגש הזה.
גרשון זלמו: אני מוריד את הכובע בפני דוד, אני פה לא בפעם הראשונה, הייתי גם במקום הקודם.
גרשון זלמו: אני מכבד את דוד גם כאיש מקצוע אבל אני רוצה להוסיף שבכמה וכמה מקומות בארץ יש כאלה מועדונים או מוזיאונים שוותיקי המלחמה אירגנו, זה בעכו, בכרמיאל ובכפר סבא.
גרשון זלמו: עשינו את זה אצלנו בקריית מוצקין, מועדון כזה, נשיא המדינה משה קצב ביקר אצלנו, כל האלופים הגיעו אלינו בשנים האחרונות.
גרשון זלמו: שלא כמו דוד לא אני ולא האחרים אנחנו לא אנשי מקצוע בתחום הזה, אני ד"ר לכלכלה.
גרשון זלמו: המטרה שלנו היא להציג את הגבורה היהודית במלחמת העולם השנייה.
גרשון זלמו: אני בן 81 ואנחנו אירגנו את המוזיאון שלנו.
גרשון זלמו: יש את טטיאנה בר שהיא סגנית מנהל בית הספר בקריית אתא, ובית הספר הזה מצטיין בציון יום הניצחון בנאצים מדי שנה, יש שם תצוגה, והשנה היא שולבה אצל יעקב כץ בצוות ההיגוי שהוציא גם חוברת.
גרשון זלמו: בקיצור, מה שאנחנו רוצים זה שהחומר שאנחנו אוספים יעבור אחר כך לאחד מבתי הספר, שהוא יהיה חומר לימודי לחינוך ילדי ישראל לדורות הבאים.
גרשון זלמו: אנחנו אספנו חומר כבר על 440 ומשהו גנרלים יהודיים שלפחות ל- 300 מהם יש לנו תמונות.
גרשון זלמו: כך גם גיבורי ברית המועצות, 156 בסך הכל יהודים כאשר ל-155 יש לנו תמונות, לאחד שנותר אין תמונה בשום מקום בעולם.
גרשון זלמו: אנחנו רוצים שאחר כך מישהו ייקח את זה ויעשה עם זה משהו חינוכי.
גריגורי רייכמן: אני היסטוריון שנמצא לא בפעם הראשונה במוזיאון הזה.
גריגורי רייכמן: המוזיאון הזה מיוחד מאוד מפני שיש בו גישה אחרת.
גריגורי רייכמן: אמנם לא גישה ישראלית שכל דבר מתחיל מהציונות ומהקמת המדינה.
גריגורי רייכמן: ישנה גבורה יהודית עוד מזמני המכבים, ממרד בר כוכבא, וזה הולך מדור לדור, וגם בתפוצות היינו גיבורים ולא כמו שמקובל לחשוב כצאן מובל לטבח.
גריגורי רייכמן: עכשיו אנחנו צריכים ללמד את הילדים שלנו, לתת להם תחושה שלא היינו כצאן מובל לטבח ולא היינו יהודונים כמו שאמרו האנטישמים בכל רחבי העולם, זה מה שחשוב.
גריגורי רייכמן: הגישה האנטישמית היא שגם בברית המועצות היהודים לא היו בחזית אלא במקום רגוע.
גריגורי רייכמן: לכן המוזיאון הזה הוא חשוב ביותר כי הוא מוכיח ומראה לעולם איפה באמת היו היהודים בצבא הרוסי.
גריגורי רייכמן: מה מקומו של החייל היהודי?
גריגורי רייכמן: איפה הוא היה בחזית?
גריגורי רייכמן: היה בשריון?
גריגורי רייכמן: היה לוחם קרב?
גריגורי רייכמן: כל הגישה באה לידי ביטוי בתמונות האלו.
גריגורי רייכמן: יש כאן תמונה שתרם הצייר בוריס קטלר.
גריגורי רייכמן: נכד וסבא, דור לדור, הנכד מסתכל על הפנים של הסבא כשהיה צעיר, היה לוחם.
גריגורי רייכמן: זאת האידיאולוגיה עליה דוד מדבר וזאת הגישה הכי נכונה וילד שיוצא מהביקור במוזיאון הזה יש לו תחושה אחרת מאשר ילד שיוצא מיד ושם.
גריגורי רייכמן: ואתם הישראלים צריכים להבין את הדבר הזה.
גריגורי רייכמן: אתם גדלתם פה בארץ אבל לא רק כאן היו גיבורים, היו גם בתפוצות וכאן, במוזיאון הגבורה רואים את זה היטב.
קולט אביטל: אנחנו התכנסנו פה למרות פגרת הכנסת מתוך רצון לנסות לפתור עד כמה שאפשר מהר ובצורה יעילה את המצב שאליו נקלענו, ושעליו למדנו מתוך העיתונות על כוונה גלויה, סמויה או אחרת של משרד הקליטה להפסיק את התמיכה שלו במפעל חיוני מבחינתנו – "בית ראשון במולדת".
קולט אביטל: זה מפעל לא רק מצטיין מכיוון שהוא הראשון שהביא קונספציה מסוימת, שאחר-כך הועתקה בידי אחרים, אלא הוכיח את עצמו במשך השנים.
קולט אביטל: אם אינני טועה התנועה הקיבוצית דאגה לקליטת 30 אלף איש בהצלחה רבה.
קולט אביטל: המפעל הזה הוא חשוב מהרבה בחינות וגם משום שאם אנחנו היום מדברים על הצלחה בקליטה, העובדה שאנשים יכולים לקבל טיפול אינדיבידואלי – כפי שמשרד הקליטה דורש היום – ולהיקלט מיד לקהילה אוהדת, מחבקת, והילדים מגיעים מיד למקום שיש בו גם מגורים, גם סידור עבודה וגם אולפן – זאת הקליטה הטובה ביותר שיכולה להיות, ודאי יותר טובה מקליטה אינדיבידואלית של אדם שמגיע ונזרק לעיר בלי שום סיוע.
קולט אביטל: לכן לא נראה לנו שיש הצדקה לחסל מפעל כזה.
קולט אביטל: ביום שקראתי את זה בעיתון הרמתי טלפון למרינה סולודקין, סגנית שרת הקליטה, שאתה עבדתי תמיד מאוד צמוד בוועדה הזאת- -
מרינה סולודקין: אנחנו המפץ הגדול או המפץ הקטן?
קולט אביטל: יש בינינו הרבה הבנות, ואני מקווה שגם בנושא הזה תהיה הבנה, ואני מאוד שמחה שמקיפות אותי שתי סגניות שרים.
קולט אביטל: כפי שאתם רואים ההנהגה היא בקרב הנשים.
קולט אביטל: מרינה, ברשותך, אני אבקש קודם מיורם זיו לתת דיווח כדי שנוכל להתייחס.
מרינה סולודקין: אני מבקשת לשמוע אחר-כך את משנה למנכ"ל משרד הקליטה.
יורם זיו: בוקר טוב לכולם.
יורם זיו: אני שמח על המפגש פה כי הגענו לפרשת דרכים שאנחנו צריכים לראות איך הולכים ממנה הלאה.
יורם זיו: דווקא בשנת 2005 אנחנו מגיעים בספירת קליטת העלייה מנובמבר 89' לעולה ה- 30 אלף, ובמקום לחגוג את האירוע הזה אנחנו צריכים להתחיל להיאבק על קיומנו.
יורם זיו: אני מוכרח לומר שאין רצון רע משום גורם: לא מצד משרד הקליטה ולא מצד הסוכנות היהודית – כולם טוענים שהתוכנית הזאת היא יפה וטובה, אבל בתנאי שנשב בשקט ונעשה את העבודה שלנו.
יורם זיו: ובאמת, כל זמן שנתנו לנו לעשות את העבודה שלנו היינו שקטים ולא הטרדנו אף אחד.
יורם זיו: בשנתיים האחרונות מרגישים יותר שבעצם אנחנו מתחילים להתייבש, אין לנו אפילו היכולת להביא את העולים.
יורם זיו: אני כבר לא מדבר על הנושא התקציבי שהוא פרק בפני עצמו, אנחנו נתמכים בידי המשרד לקליטת עלייה, הסוכנות היהודית, ובשנה האחרונה בהרבה מאוד כסף גם בידי "קרן הידידות" שנכנסה במקום הסוכנות היהודית לתמוך בפרויקט שלנו אחרי שלפני שנה נקלע לקשיים תקציביים.