GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
מיכאל נודלמן: אני חושב שכל אזרח משלם אגרה, והמדינה צריכה להבין שזו מדינה רב-תרבותית, והיא צריכה לחלק את כל התקציב שיש לשידורי טלויזיה ורדיו, לפי קבוצות שיש בארץ, לפי תרבויות שיש בארץ, ואי אפשר שמשרד הקליטה יהיה אחראי על הכל, כי הם אחראים על רופאים, על מהנדסים, על שידורים, וכסף אין.
מיכאל נודלמן: דבר שני, נאמר לי שיש שלושה ערוצים ברוסית.
מיכאל נודלמן: אני לא רוצה שאזרחים ישראלים מרוסיה ידעו רק מי נשיא המדינה ברוסיה או באוקראינה.
מיכאל נודלמן: אני רוצה לקרב את העולים לתרבות המשותפת כאן, לבעיות שיש במדינת ישראל.
מיכאל נודלמן: כל שנה יש דיון מחדש שאין כסף לערוץ ברוסית.
מיכאל נודלמן: בקהילה הרוסית יש מיליון אנשים שמבינים רוסית, מתוכם יש 250 אלף לא מבינים עברית.
מיכאל נודלמן: אנחנו צריכים לקבוע איך לא כל שנה יהיה דיון מהתחלה.
מיכאל נודלמן: דבר שלישי, בערוץ 33 יש פעם בשבוע חדשות.
מיכאל נודלמן: אנשים לא יכולים לעבוד בהרגשה שמחר הם יהיו או לא יהיו.
מיכאל נודלמן: אם זה תלוי במשרד הקליטה, אתם צריכים לקבוע מראש את השידורים של שנה הבאה, ולא שייסגרו כל חודש תוכנית.
מיכאל נודלמן: זה לא מקובל, זה לא אנושי.
מיכאל נודלמן: הם צריכים להיות בטוחים שעד סוף השנה המצב יהיה כמו עכשיו.
נעמי בלומנטל: חה"כ בריילובסקי, בבקשה.
ויקטור בריילובסקי: אני מסכים עם רוב הדברים שאמרו לפניי.
ויקטור בריילובסקי: אני רוצה עוד פעם להדגיש את מה שאמר חה"כ נודלמן.
ויקטור בריילובסקי: אני רוצה לומר שיש גישה כאילו אידיאולוגית, שעולים באים לארץ, והם צריכים ללמוד עברית במהירות רבה, הם צריכים לראות טלויזיה ולשמוע רדיו בעברית.
ויקטור בריילובסקי: אבל יש מציאות, והמציאות היא אחרת.
ויקטור בריילובסקי: במציאות יש הרבה אנשים שבאו לארץ בגיל מבוגר, ולא יכולים ללמוד עברית, וגם אנשים שלמדו עברית ואפילו יודעים עברית, אבל כשהם באים הביתה, הם רוצים קצת לנוח.
ויקטור בריילובסקי: לנוח זאת אומרת לשמוע משהו ברוסית, בלי קושי.
ויקטור בריילובסקי: אבל יש פה בעיה, כי יש כמה שידורים בערוץ 33, והם באמת שידורים טובים, ואני רוצה לתמוך פה באנשים מערוץ 33, אבל חוץ מערוץ 33 וערוץ 23 יש גם ערוצים מרוסיה, ויש אנשים שמסתכלים בטלויזיה ברוסית כל הערב.
ויקטור בריילובסקי: הם יודעים מה קורה ברוסיה, הם כאילו חיים שם, והם לא מרגישים שהם פה בארץ.
ויקטור בריילובסקי: זאת אומרת, משיקולים אידיאולוגיים מציאותיים, אנחנו צריכים לדרוש שיהיו שידורים ברוסית, ושאנשים ידעו שהם חיים פה במציאות בארץ, ולא בעולם של רוסיה.
ויקטור בריילובסקי: אני חושב שזה קשה, כי השידורים מרוסיה הם ברמה גבוהה, עם תקציב גדול, ואנחנו צריכים לדאוג להעלות פה את הרמה, והרמה תלויה בכסף.
ויקטור בריילובסקי: זה ברור מאוד.
ויקטור בריילובסקי: צריך לתמוך בשידורים ברוסית, וגם ברדיו רקע.
נעמי בלומנטל: חה"כ ריגר, בבקשה.
גנדי ריגר: לפני שבועיים קיבלתי זכות דיבור במליאה, עם הצעה רגילה, וגם עליתי עם הנושא שאנחנו דנים עליו עכשיו.
גנדי ריגר: פה כתוב שיש ערוצים בכבלים.
גנדי ריגר: אני רוצה לגלות פה סוד, שעכשיו קולטים פה יותר מעשרים תחנות מרוסיה.
גנדי ריגר: יש צלחות, ועכשיו רוב העולים מחפשים דרך להתקין את הצלחת ולראות טלויזיה מרוסיה.
גנדי ריגר: מה שאנחנו עושים היום הוא שאנחנו נותנים אפשרות לעשות גטו שמקבל רק אינפורמציה מרוסיה.
גנדי ריגר: זה מאוד מסוכן.
גנדי ריגר: אנחנו מדברים על עברית, וחה"כ נודלמן אמר שכ250- אלף לא יודעים עברית.
גנדי ריגר: מדובר ביותר אנשים, כי יש הרבה אנשים שמבינים עברית ויכולים לדבר עברית ברחוב, אבל הרמה של העברית שלהם לא מספיקה כדי לקבל אינפורמציה ממבט.
גנדי ריגר: אנחנו צריכים גם כתוביות ברוסית, וגם להיפך, בתוכניות ברוסית צריכות להיות כתוביות בעברית.
נעמי בלומנטל: מר משה באטה, בבקשה.
משה באטה: אני מתפלא על הנתון של אחוז הצפיה של 81%.
משה באטה: זאת השוואה מגוחכת.
משה באטה: מתי עושים סקר צפיה?
משה באטה: כשישנה אלטרנטיבה אחרת.
משה באטה: אבל פה יש שידור אחד בלבד, שלא מדבר לעניין.
נעמי בלומנטל: אתה מדבר על התוכנית הספציפית?
משה באטה: כן, על התוכנית "דרך העיניים שלנו".
משה באטה: הייתי רוצה שיהיו כמה זכיינים כדי להעביר את השידור הזה, כי אולי הם יהיו יותר טובים.
משה באטה: באותם סכומים שהיום מצמצמים, היום חברת "דן" שעושה את זה, פתחה חברה באתיופיה, והיא מעבירה פה שידורים על אתיופיה.
משה באטה: בדיוק כפי שנאמר על רוסיה, גם אני לא רוצה לשמוע פה כל דבר על אתיופיה.
משה באטה: יש קשיים פה, וההשקעה היא באתיופיה?
משה באטה: אותה חברת "דן" מרוויחה שם היום כספים.
משה באטה: איך עושים את זה?
משה באטה: יש כאן פשוט סתירה וצריך לבדוק את זה.
משה באטה: שנית, אף אחד לא רואה את השידורים החוזרים באמהרית, כי לרובם אין כבלים, והשידור החוזר מובא בכבלים.
משה באטה: לכן, יש פה בזבוז משאב מסויים שהולך לשידור חוזר, ואנשים לא רואים אותו.
משה באטה: גם הנושא הזה צריך להבדק.
משה באטה: דבר נוסף, אם דובר על נושא של רדיו רקע, נראה לי שיש שם עודף זמן.
משה באטה: במקום שיעסקו בדברים החשובים, עוסקים שם בסכסוכים של הקהילה.
משה באטה: למשל, יש אנשים שדוברים טיגרינית, וישנן עשר דקות שנתנו בטיגרינית.
משה באטה: אדם אחד עובד שם, ואם הוא איננו, אין שידור.
משה באטה: ביקשנו בזמנו להגדיל את זמן השידור, משום שאמהרית וטיגרינית הן שתי שפות שונות.
משה באטה: עד היום הדבר הזה איננו.
נעמי בלומנטל: לא נוח לי לדבר על זה, משום שנציגי רדיו רקע אינם פה כדי להשיב.
משה באטה: בסדר.
משה באטה: נושא הטלויזיה קודם כל צריך להבדק, וגם טיב התוכניות.
משה באטה: יצא לי לראות תוכנית על נושא איידס, ולא הבנתי מה רצו להעביר שם.
משה באטה: הייתי באתיופיה וראיתי תוכנית על הנושא, תענוג לראות איך מעבירים את זה שם.
משה באטה: אפשר להעתיק את ההסברה הזאת לפה.
משה באטה: צריך לבדוק את השידורים האלה, וגם צריך להפתח לזכיין נוסף, ואולי השידור יהיה יותר טוב.
משה באטה: צריך גם להבדק הנושא של חברת השידורים שפתחה חברה באתיופיה, כי אולי אותם אנשים שעובדים כאן עובדים שם, ואולי הכסף הולך לשם.
נעמי בלומנטל: מר דוד מהרט, בבקשה.
דוד מהרט: אני מרכז את ועדת ההיגוי שמלווה את התוכנית באמהרית "דרך העיניים שלנו".
דוד מהרט: אני רוצה לדבר על הדברים העקרוניים.
דוד מהרט: אני חושב שהמעמד הזה חשוב, והתוכניות חשובות לצרכי הקהילה.
דוד מהרט: לגבי התוכנית הזאת, אם יימצא גוף שיכול להפיק תוכנית באמהרית או בטיגרית הראויה לשידור, אני חושב שאף אחד לא יימנע זאת מהם, ואף אחד עד היום לא פנה בכיוון הזה, ואם יפנו, אנחנו נביא את זה בפני ועדת ההיגוי של התוכנית, וישמחו לקבל עוד הצעות.
דוד מהרט: התוכנית הזו משודרת פעם בשבוע במשך 26 דקות, וזו התוכנית האחת והיחידה שיש לקהילה זו.
דוד מהרט: התוכנית הזו נולדה משיתוף פעולה בין מרכז ההיגוי של עולי אתיופיה, מערכת החינוך, משרד החינוך ומשרד הקליטה.
דוד מהרט: אחר כך הצטרפו לשמחתנו הג'וינט, קרן קולדמן, העמותה לקולנוע אחר, משרד הבריאות, וכו'.
דוד מהרט: אני חושב שהתוכנית הזאת עושה שירות חשוב לקהילה, אבל יש כמה בעיות.
דוד מהרט: מדובר רק ב26- דקות בשבוע.
דוד מהרט: כהערת אגב, אני רוצה לומר שכאשר משדרים את זה בשידור חוזר בערוץ 23 זה לא עולה כסף, כך שאי אפשר להגיד שזה בזבוז כסף.
דוד מהרט: מבחינת אחוזי הצפיה, מי שמכיר את אופן ביצוע הסקרים, במדינת ישראל, כשעושים סקרים, בדרך כלל עושים סקר על בתי אב.
דוד מהרט: הנתון הזה מתייחס לבתי אב בקהילה שצופים בתוכנית הזאת.
דוד מהרט: התוכנית הזאת סובלת מכמה דברים.
דוד מהרט: דבר אחד, כפי שאמר גם מנכ"ל משרד הקליטה, התוכנית ממומנת על ידי משרדי ממשלה, קרנות, ארגונים פרטיים, וכו' שחושבים שהעניין הזה חשוב לקהילה.
דוד מהרט: אין אף גוף ממשלתי שלקח על עצמו יוזמה לממן תוכנית כזאת גם לקהילה שלנו.
דוד מהרט: כמעט כל חודש אנחנו מדברים על שידור קלטות חוזרות.
דוד מהרט: צריך לפעול שיהיה פתרון קבע לתוכנית הזאת, וגם להרחיב את הזמן.
דוד מהרט: דיברנו על רשות ציבורית, ובמדינת ישראל ישנה הרשות השניה לטלויזיה ורדיו, שגם היא רשות ציבורית.
דוד מהרט: הרשות הזו לא רק שלא מספקת שירות ליוצאי אתיופיה, אלא על התוכנית הזאת הקרנות והגופים הפרטיים נותנים מכספם, ואנחנו צריכים לשלם 20% ממה שאספנו בנדבות, בשביל שאנשי הרשות השניה יעשו חגיגות פרידה מאנשים ב40- אלף שקל.
דוד מהרט: הגב' דפנה וייס תפרט את הדברים.
דוד מהרט: אנחנו מגייסים את התקציב הזה לתוכנית הזאת.
דוד מהרט: יש חוק שכאשר משדרים תוכניות עם חסות, צריך לשלם 20% לרשות השניה.
דוד מהרט: גם אנחנו נדרשים להפריש את הסכום הזה ממעט הכסף, וזה פוגע גם בכמות וגם באיכות השידורים.
דוד מהרט: דיברתם על עניין הכבלים.
דוד מהרט: בהחלט מפתיע הדבר שדווקא את הטלויזיה מאתיופיה לא משדרים כאן.
דוד מהרט: זה לא שאני רוצה שיוצאי אתיופיה יישארו אתיופים.
דוד מהרט: אני חושב שהקהילה שלנו התערתה בקצב מאוד מהיר בחברה הישראלית, אבל יחד עם זה לקהילה הזאת יש תרבות ויש שפה, ואם אנחנו רוצים שהדור הצעיר גם יישמע דברים בשפה, לפחות עד שתהיה תוכנית טלויזיה ראויה מבחינת משך הזמן והתדירות בה היא משודרת, אני חושב שזה יכול להיות פתרון זמני, אבל זה לא פתרון במקום הפתרון שצריך להיות לתוכנית הקיימת.
דוד מהרט: התוכנית הזאת היא חשובה, מעבירה אינפורמציה וחדשות, עוסקת בדברים אקטואליים, עוסקת באיידס.
דוד מהרט: אני מסוג האנשים שלא אוהב לדבר על ענייני הקהילה, אבל איידס זה אחד הדברים שאנשים מטאטאים אותו מתחת לשטיח, והקהילה מאוד מודאגת.
דוד מהרט: מנסים לעשות שם דברים בצורה כזאת שלא יטילו סטיגמות על הקהילה, באופן כזה שהמסר מועבר בצורה אפקטיבית.
דוד מהרט: נעשה סקר לבדוק את תגובת הקהילה האם הם בכלל בעד שיהיו תוכניות מהסוג הזה, והם היו בעד תוכניות כאלה.
משה באטה: אבל צורת ההעברה לא טובה.
נעמי בלומנטל: תמיד אפשר לשנות.
נעמי בלומנטל: יש על זה ויכוחים מקצועיים.
דוד מהרט: אני חושב שמר סלומון ומר אליאס יכולים להתייחס לכל דבר שמשודר שם.
נעמי בלומנטל: מר סלומון, בבקשה.
שמעון סלומון: הרייטינג של השידור גבוה מאוד היום.
שמעון סלומון: חבל שהזמן קצר מאוד, והרבה אנשים אומרים את זה.
שמעון סלומון: מי שצופה הם לא רק עולים חדשים, לא רק אבות ואמהות, אלא גם ילדים.
שמעון סלומון: כל שנה נכנסים לחרדה מחודשת, כל פעם אין שום הבטחה כלכלית שזה יהיה בטוח, ולהיפך, הרשות השניה לקחה 20% שזה תקציב גדול מאוד.
שמעון סלומון: ישנן שתי שפות באתיופיה - אמהרית וטיגרית.
שמעון סלומון: אלה שתי שפות שאם נחדד את ההבדלים ביניהן, זה כמו עברית ואנגלית.
שמעון סלומון: אלה שתי שפות שונות לחלוטין, וגם התרבויות שונות.
שמעון סלומון: היום כשיש 26 דקות, אי אפשר לחלק את זה ביניהן.
שמעון סלומון: לכן, יש היום מצב אבסורדי שנותנים כמה דקות לחדשות, וכמה דקות לדברים האחרים.
שמעון סלומון: יש צורך להרחיב את זה, כדי לתת לזה קצת משמעות.
שמעון סלומון: לגבי הכבלים, יוצאי אתיופיה מוכנים לקנות צלחות באלפי שקלים כדי לקלוט את השידורים באתיופיה, למרות שאנו יודעים מה מצבם הכלכלי של העולים.
שמעון סלומון: אני חושב שיש כאן הרבה נציגים של שכבות חלשות שמייצגים אותנו.
שמעון סלומון: היה שידור באתיופית בכבלים, וקטעו אותו בגלל שיקולים כלכליים.
שמעון סלומון: צריך לומר בצורה הכי ברורה שיחזירו את זה.
נעמי בלומנטל: מר הס, בבקשה.
יואב הס: יש פה בעיה, שמענו מקודם שיום כן ויום לא ברוסית, זה לא טוב.
יואב הס: לגבי השידור באמהרית, משדרים פעם בשבוע.
יואב הס: אולי הגיע הזמן שיגדילו וימצאו את התקציבים.
יואב הס: בעניין הזה יש בעיה, כי כל התקציבים הולכים לפי איפה הכסף הגדול נמצא.
יואב הס: הכסף הגדול נמצא כרגע בכל מיני חברות פרטיות שלא איכפת להן.
יואב הס: אם אנחנו מדברים על האוכלוסיה של יהודי אתיופיה בארץ, שהיא הכי עניה במגזר היהודי, צריך למצוא דרך איך למצוא את התקציבים המתאימים כדי לשדר כל יום בטלויזיה.
יואב הס: אנחנו, באגודה הישראלית למען יהודי אתיופיה, שאני כבר פעיל בה כמה שנים טובות, לפני כשבע שנים ישבנו עם מנהל הרדיו ועם מנהל הטלויזיה, עוד לפני שהיו שידורים ברדיו ובטלויזיה, והם אמרו לנו: אנחנו נורא מצטערים, אתם צודקים בכל מה שאתם אומרים, אבל אין מקום מתאים בטלויזיה, הכל כבר תפוס.
יואב הס: פתאום עכשיו מסתבר שיש מקום, ועכשיו כבר מדברים על עוד רשת נוספת.
יואב הס: אני חושב שצריך למצוא דרך שבה ישדרו כל יום בטלויזיה בזמן מסויים.
יואב הס: אני מאוד מסכים עם העניין הזה שיום כן יום לא זה לא מתאים, אז פעם בשבוע בטח שזה לא מתאים.
נעמי בלומנטל: מר רוני ארד ממשרד האוצר, בבקשה.
רוני ארד: הדברים האלה הם לא בידי משרד האוצר.
רוני ארד: למשרד הקליטה יש תקציב שנקבע, והממשלה אישרה אותו.
רוני ארד: במסגרת התקציב של משרד הקליטה, המשרד יחליט על סדרי עדיפויות.
רוני ארד: מעבר לזה, הם קיבלו עכשיו גם עוד תוספת בינתיים של עשרה מיליון, והיא אמורה להגיע ל40- מיליון.
בוריס מפציר: התוספת נמכרה כבר חמש פעמים.
רוני ארד: אנחנו משתדלים לא להתערב איפה משרד הקליטה ישים את התקציב.
רוני ארד: אם משרד הקליטה יחליט שהוא רוצה להעביר יותר כסף לערוץ 33 עבור תוכניות לכל העדות, לנו אין התנגדות.
רוני ארד: לגבי תוספת תקציב, יש אלף ואחד דברים שהם לא פחות חשובים שדנים עליהם פה בוועדה, והדבר הכי קל הוא לקצץ בדבר אחד, וללכת למשרד האוצר.
רוני ארד: כל דבר הוא חשוב, אבל משרד האוצר כבר קבע תקציבים.
רוני ארד: במסגרת התקציב שלו, משרד הקליטה צריך לעשות את סדרי העדיפויות שלו.
נעמי בלומנטל: אתם תשמעו את הדברים גם בוועדת הכספים, אז פשוט רצינו שתשמע מאיפה הקשיים נובעים.
נעמי בלומנטל: וילמה מאור אומרת דבר מאוד נכון - אומרים שהכל שייך למשרד הקליטה, והיתה תוכנית של בש"ן שקשורה לעידוד של ממציאים ומדענים עולים, להעביר את זה למשרד המסחר והתעשייה, כי רוצים סוף סוף להשתלב, אז הם גומרים את התוכנית הזאת.
נעמי בלומנטל: הלקח שלנו הוא רע ומר.
בוריס מפציר: לא גומרים את התוכנית, אלא כבר גמרו אותה.
נעמי בלומנטל: לכן, אנחנו רואים איפה אנחנו נמצאים, וחשוב שמשרד האוצר ישמע את זה.
יואב הס: תמיד חוזרים על אותה טעות.
יואב הס: זה עניין של הממשלה אם מחליטים לתת יותר לעניין של קליטת עליה או פחות.
יואב הס: אם יעבירו עוד עשרה מיליון שקל למשרד הקליטה, אז יהיה כסף מאיפה לתת, לא יעבירו, לא יהיה.
נעמי בלומנטל: מיד נשמע את עו"ד חנה מיצקביץ', היועצת המשפטית של רשות השידור, ולפני כן אני רוצה לומר לך מלה אחת.
נעמי בלומנטל: אני פניתי בעבר למנכ"ל רשות השידור בהקשר לשכר המביש שמקבלות השדריות או התחקירניות ברשות השידור לרדיו רקע, והן מבנות העדה האתיופית.
נעמי בלומנטל: יש שם מצב מביש מאוד מבחינת תנאי שכרן.
נעמי בלומנטל: אני מוכנה להעביר אליך העתק בעניין.
נעמי בלומנטל: עו"ד חנה מיצקביץ', בבקשה.
חנה מיצקביץ': אני רוצה להאיר שני היבטים, ואולי ורה תתייחס יותר לתכנים.
חנה מיצקביץ': לגבי ערוץ 1 - ערוץ 1 לא משדר כל היום.
חנה מיצקביץ': חלק משעות היום בערוץ 1 משודרות תוכניות של הטלויזיה החינוכית, ערוץ 23, ולכן יש לנו בעיה בזמן המוגבל שמוקדש לערוץ 1 לתת תוכניות ולספק את כל הצרכים של הציבור.
חנה מיצקביץ': לגבי ערוץ 33 - ערוץ 33 הוא ערוץ נפרד מערוץ 1.
חנה מיצקביץ': ערוץ 33 כולו ממומן על ידי הממשלה.
חנה מיצקביץ': הוא לא ממומן על ידי אגרה, ואנחנו מפרידים בין הדברים.
חנה מיצקביץ': מאחר שערוץ 33 מועבר בכבלים, ולא לכל משלמי האגרה יש כבלים, אנחנו מקפידים שהאגרה שאנחנו גובים מהאזרחים, לא תעבור לערוץ 33.
חנה מיצקביץ': ערוץ 33 הוקם בשנת 1995 על ידי הממשלה לצרכים מיוחדים.
חנה מיצקביץ': השידורים לעולים בערוץ זה נעשים על פי דרישה של משרד הקליטה, ונעשו עד היום במימון של משרד הקליטה.
חנה מיצקביץ': לא צריך לערב בין האגרה לבין מימון של ערוץ 33, כי היו לנו כבר בעניין הזה טרום בג"צים, והעניין נדחה מבחינה משפטית, ולכן צריך להפריד בין הדברים.
חנה מיצקביץ': אני מבינה שיש היום בעיה של מימון.
חנה מיצקביץ': בשנת 1999 משרד הקליטה מימן את התוכניות בסכום של מיליון ו900- אלף שקל.
חנה מיצקביץ': עד מרץ העניין סגור, וממרץ העניין פתוח.
חנה מיצקביץ': אני מבינה שהדברים במשא ומתן ונעשים מגעים בעניין עם משרד הקליטה.
סופה לנדבר: מאיפה הכספים האלה מגיעים?
חנה מיצקביץ': הכספים של ערוץ 33 מגיעים ישירות מהממשלה.
חנה מיצקביץ': התוכניות לעולים נעשו על פי דרישה של משרד הקליטה ובהשתתפותו במימון.
חנה מיצקביץ': לא הכל נעשה במימון משרד הקליטה, כי חלק מזה הערוץ מממן מהתקציב שלו שבא מהממשלה.
חנה מיצקביץ': נמסר לי על ידי יוסף בראל שעניין התקציב סגור רק עד סוף מרץ 2000, וממרץ 2000 העניין פתוח, האם משרד הקליטה ימשיך לממן את השידורים, או שיהיה תקציב ממקור אחר.
חנה מיצקביץ': על כל פנים, זה לא יכול להיות מתקציב משלמי האגרה.
סופה לנדבר: למה זה לא יכול להיות מכספי האגרה?
חנה מיצקביץ': מכיוון שיש אזרחים שמשלמים אגרה ואין להם כבלים.
חנה מיצקביץ': בשביל להיות מחוברים לכבלים, את צריכה לשלם כסף נוסף.
חנה מיצקביץ': אומרים משלמי האגרה שהם לא רוצים לממן את ערוץ 33.
חנה מיצקביץ': ערוץ 33 הוקם לפני כמה שנים על ידי הממשלה ובמימון שלה, בתקציב נפרד מערוץ 1.
סופה לנדבר: אם היו מרשים לערוץ 33 לעשות פרסומות, זה היה עוזר?
חנה מיצקביץ': אני חושבת שזה היה מאוד מבורך.
סופה לנדבר: מי צריך לתת את האישור לכך?
חנה מיצקביץ': צריך לעשות שינוי בחוק.
חנה מיצקביץ': אם אנחנו מדברים כבר על מצוקת תקציב, אני חושבת שרשות השידור נמצאת במצוקת תקציב מאוד גדולה.
חנה מיצקביץ': הקיצוצים שאתם מדברים עליהם הם מאוד כואבים, ואין לרשות ברירה אחרת.
חנה מיצקביץ': אם היו מאשרים לעשות פרסומות בערוץ 33 וגם בערוץ 1, לפחות בשידורי הספורט, זה היה מאוד עוזר.
חנה מיצקביץ': זה היה נותן לנו אפשרות להגדיל את התקציב שלנו, וגם לספק את הצרכים של האוכלוסיה.
חנה מיצקביץ': אני חושבת שזו פעולה שאתם צריכים לדאוג לה, כי זה צריך לעשות על ידי שינוי בחוק רשות השידור.
חנה מיצקביץ': זו תהיה פעולה מאוד מבורכת, היא לא תפגע בציבוריות הערוץ, כי זו תהיה פרסומת מוגבלת, אבל היא בהחלט תאפשר לנו להנות מתקציב נוסף שיבוא לטובת האוכלוסיה.
יואב הס: יש סיבה למה לא לעשות את זה?
חנה מיצקביץ': מפני שהיום החוק אוסר עלינו לעשות את זה.
חנה מיצקביץ': לכן צריך להיות שינוי בחוק.
אלכסנדר צינקר: זה דבר בעייתי.
חנה מיצקביץ': שינוי בחוק זה לא דבר בעייתי.
חנה מיצקביץ': אני חושבת שהיום כולם מבינים שצריך לעשות את זה, ושזה לא פוגע בשום ערוץ מתחרה.
חנה מיצקביץ': גם ערוץ 2 הביעו את דעתם שזה לא יפגע בהם, ואני חושבת שזה תלוי בכם להוביל את הנושא הזה.
נעמי בלומנטל: לא התעסקנו בזה, וטוב שיש כאן חברי כנסת מוועדת הכספים שעוסקים בנושא הזה, כי זאת שאלה מאוד עקרונית האם ערוץ ציבורי צריך גם לעסוק בפרסומות, אבל אין ספק שמה שמסתמן פה לפחות, הוא שאם מדינת ישראל נותנת רשיונות לערוצים יעודיים, אם זה ערוץ שמדבר בשפות אחרות שהן לא עברית, אפשר יהיה לחייב אותם בבסיס, בחוק או בתקנות, שהם יצטרכו להקצות כך וכך מזמנם לשפה זו או אחרת, ולקבוע להם משימות מיוחדות שקשורות גם לעולים החדשים.
נעמי בלומנטל: אני תוהה האם זה דבר שהוא אפשרי, והייתי רוצה להציע אותו, במסגרת מה שאנחנו שומעים כאן בוועדה.
נעמי בלומנטל: אנחנו מנסים לחלוב עוד את הפרה הזאת של הערוץ הציבורי, לכיוון של העולים החדשים, שזה לגיטימי, וזו חובתנו ואני מקווה שגם זכותנו, אבל מעבר לזה הייתי רוצה לבדוק את האפשרות לגבי משימות שאנחנו יכולים לבקש מהערוץ, או שהממשלה או ועדה ציבורית יכולה להנחות את אותו ערוץ ציבורי לגביהן.
נעמי בלומנטל: אם לערוץ הזה יהיו רק שיקולים כלכליים, ולא יקבל שום חובות מצד הציבור, אז חבל על הזמן, כי הוא יכול לשדר כל היום טלנובלות בשפה הרוסית, למשל, ולא נראה חוץ מזה שום דבר.
נעמי בלומנטל: מה לגבי עולים אחרים, ממדינות אחרות, שדוברים שפות אחרות?
נעמי בלומנטל: מה לגבי איזשהו מידע בסיסי שאנחנו חושבים שכדאי שהם יקבלו על הנעשה בארץ, בכל מיני תחומים?
נעמי בלומנטל: אני חושבת שכדאי להעלות את הדברים האלה, וזה עלה כאן בוועדה.
נעמי בלומנטל: מר גרשון גרשון, בבקשה.
גרשון גרשון: אני חושב שמה שבא לידי ביטוי בדיון הזה, עד לרגע זה, הוא שלמעשה מתחילת גל העליה הגדול ב1989- מרוסיה, ועד עצם היום הזה, אין מדיניות שידור לעולים חדשים במדינת ישראל.
גרשון גרשון: אין מדיניות שקובעת את היעדים, את קהלי היעד, ואנחנו יודעים שהעליה היא מאוד מאוד מגוונת, וכמובן הפועל היוצא של זה הוא תקציבים.
גרשון גרשון: משנת 1996 אני מפיק את התוכניות בשפה הרוסית בחינוכית.
גרשון גרשון: ההפקות נקבעות על ידי משרד הקליטה, משרדים אחרים משתתפים, אבל כידוע כל משרדי הממשלה שותפים לתהליך העליה, וכל משרד מטפל באספקט שלו בעולים, ולא יתכן שבהיעדר מדיניות, כל התלונות מופנות למשרד הקליטה.
גרשון גרשון: משרד הקליטה מחלק את המעט שיש לו, להרבה צרכים, וזה אינו מספיק.
גרשון גרשון: בטלויזיה החינוכית, עד מאי 1999 הפקנו 280 תוכניות שעסקו גם בתרבות הרוסית וגם בחברה הישראלית.
גרשון גרשון: זה הביא את סדר היום של העולים למדינת ישראל, ואת סדר היום של מדינת ישראל לעולים.
גרשון גרשון: זה הביא את כל גיבורי התרבות הרוסית שביקרו בארץ, ויחד עם זאת גם את גיבורי התרבות הישראלית בהתהוותה, בלי שום מסננת.
גרשון גרשון: לפני שלוש שנים היה אסון המסוקים, ואנחנו הפקנו תוכנית בשפה הרוסית ערב לפני זה, שהיתה מיועדת לשידור ביום האסון.
גרשון גרשון: אנחנו זרקנו את התוכנית לפח, ושידרנו שעה בשידור חי, בפעם הראשונה בשפה הרוסית ברדיו רקע.
גרשון גרשון: חה"כ נודלמן היה אורח בתוכנית הזאת.
גרשון גרשון: נתנו אינפורמציה בזמן אמיתי לעולים החדשים, והחברה הישראלית לא יכולה להרשות לעצמה שמיליון עולים חדשים יהיו ניזונים ברגעים כאלה מהלוויינים הרוסיים.
גרשון גרשון: בהיעדר מימון הפסקנו את השידורים בשנה שעברה בחודש מאי.
גרשון גרשון: הצוות עדיין מוחזק בטלויזיה החינוכית, ואני חייב לציין שבניגוד למה שנשמע פה, אני עמדתי על זה שלתחקירנים, למפיקים, לאנשי הצוות, למנחים, ישולם שכרם כפי שנהוג בתחנה לגבי כל הצוותים האחרים, ולראיה, היום האנשים האלה, שממש עשו עבודה נפלאה, עובדים כמפיקים ב"ערב חדש" ובתוכניות אחרות בטלויזיה החינוכית, אבל עדיין הם מחכים למימון, כדי שנוכל להמשיך בשידורים.
גרשון גרשון: לאורך כל השנים היתה מדיניות נקוטה על ידי משרד החינוך, שהתקציב או המימון שמוקנה לחינוכית יהיה בדיוק כמו מה שמוקנה לערוץ 33.
גרשון גרשון: בשנת 1999, בחודש שבו ירדנו משידור, העלו בערוץ 33 תוכנית, ואנחנו מגלים פה, באדיבותה של היועצת המשפטית של רשות השידור, שבשנת 1999, המימון של משרד הקליטה לערוץ 33 היה מיליון ו900- אלף שקל, ולערוץ 23 שלנו, כפי שאמר מנכ"ל משרד הקליטה, 800 אלף, שמתוכם בזמן שירד השידור, שולמו רק 270 אלף.
גרשון גרשון: בשנה הזו הופר האיזון, ואנחנו קיבלנו כמעט מימון ל5-6- תוכניות, וזה דבר מאוד חמור, שמי שקובע את המדיניות עכשיו, חייב גם להתייחס אליו.
חנה מיצקביץ': לכמה זמן קיבלתם את הכסף?
גרשון גרשון: עד חודש מאי.
נעמי בלומנטל: מי מממן היום את החינוכית?
גרשון גרשון: תקציב המדינה, תקציב משרד החינוך.
דפנה וייס: תקציב שהולך ומתקצץ משנה לשנה.
נעמי בלומנטל: זאת אומרת, שזה תלוי בגישת שר החינוך לטלויזיה החינוכית.
נעמי בלומנטל: בתוך החינוכית כמה מזה מוקצב לעולים חדשים, כמה לילדים וכמה לוותיקים- -
גרשון גרשון: התוכניות בשפה הרוסית קיבלו מימון בתוספת לבסיס התקציב.
גרשון גרשון: בסיס התקציב נקבע על פי יעדי הטלויזיה החינוכית, ומה שהיא משדרת באופן שוטף.
גרשון גרשון: התוכניות לעולים נחשבו לתוכניות יעודיות, שהגיע להן מימון בתוספת לבסיס התקציב שבאה ממשרד החינוך.
נעמי בלומנטל: השאלה היא האם משרד הקליטה הוא זה שצריך לתגבר את משרד החינוך בתקצוב.
נעמי בלומנטל: אני חושבת, ונדמה לי שהשר שריד, שהיה חבר מאוד מסור כאן בוועדה, ער מאוד לצרכים של האוכלוסיה שמדברת ברוסית או אמהרית.
נעמי בלומנטל: אנחנו באים בכל דבר למשרד הקליטה, שיתגבר את המשרדים הקיימים.
נעמי בלומנטל: השאלה היא אם הפניה שלנו לא צריכה להיות לשר החינוך, שיגביר את תקציב החינוכית, ובתוך תקציב זה, לשידורים בשפות הזרות.
גרשון גרשון: הפניה שלנו היא גם אל משרד החינוך, ולראיה, ציין מנכ"ל משרד הקליטה שהמימון לתרגום ערב חדש לרוסית לשנת 2000 ימשיך עד חודש מרץ, בשיתוף עם משרד החינוך.
סופה לנדבר: מה המשכורת שמקובלת ברשות השידור?
גרשון גרשון: אני לא יודע, אני בחינוכית.
סופה לנדבר: כמה מקבל תחקירן בחינוכית, וכמה מקבל מפיק?
גרשון גרשון: תחקירן מקבל כחמשת אלפים שקל, כפרי-לאנסר, ומפיקים מקבלים שכר כמו שכר עובדי מדינה, לפי הדרגה שלהם.
נעמי בלומנטל: הגב' וייס, בבקשה.
דפנה וייס: חייבים להפריד את שני העניינים של אמהרית ורוסית, גם מהבחינה הזאת שהתוכניות ברוסית מופקות בתוך התחנה, וההפקה באמהרית היא הפקת חוץ שלנו, מתוך הרצון שצוות אתיופי יפיק את התוכנית, ולא אנחנו נפיק אותה עבורם.
דפנה וייס: סקר העמדות שציטט אותו קודם משה, הוא לא היה סקר צפייה בלבד, אלא הוא היה סקר עמדות.
דפנה וייס: היה מאוד חשוב לשמוע איך האוכלוסיה האתיופית מקבלת את התוכנית, ולא רק האם היא צופה בה, אלא האם היא אוהבת אותה.
דפנה וייס: צוות ההיגוי מורכב מאנשי מקצוע, שבלי משכורת נוספת מקדישים לזה מאמצים.
דפנה וייס: כל הנושא של פינות האיידס.
דפנה וייס: יחד עם משרד הבריאות משקיעים בזה הרבה מאמצים, ולא הייתי מציעה לזלזל, לא במאמצים ולא בתוצאה.
דפנה וייס: השתתפתי בישיבה מאוד דומה שעסקה בנושא הזה לפני שנה, ואנחנו עלינו עם התוכנית הזאת במאי 1997, ומאז בעצם לתוכנית הזאת אין אבא ואמא.
דפנה וייס: יש לה אבא ואמא רוחניים מאוד חזקים בדמות הטלויזיה החינוכית, שפשוט מאמינה באופן מוחלט בחשיבות התוכנית הזאת, אבל אין אף גוף אחר שלוקח על עצמו אחריות מלאה על התקצוב שלה.
דפנה וייס: כשבוריס אמר שהם יתנו בשנת 2000 את אותו כסף שהם נתנו בשנת 1999, גם בשנת 1999 הכסף הזה לא הספיק.
דפנה וייס: זאת הבעיה, אנחנו בעצם בתת-תקצוב מהתחלה.
דפנה וייס: יש לנו כאן טבלאות שמוכיחות את זה שהטלויזיה החינוכית, על גבה השבור והמרוסק, כשהמטלות החינוכיות הן גדולות ורבות, אנחנו סוחבים גם את התוכנית באמהרית.
דפנה וייס: זה דבר שהוא בלתי אפשרי, וזה כולל מאבקים בלתי נגמרים עם החשבית שלנו, כי כידוע לכולם היא עובדת של משרד האוצר, ולא עובדת של משרד החינוך, וערכים חינוכיים הם לא בראש מעייניה.
דפנה וייס: הדבר הזה צריך להפתר, וכאן אני מבקשת מהוועדה להכנס.
נעמי בלומנטל: איך את חושבת שזה אמור להפתר?
נעמי בלומנטל: לפי דעתי, אם הטלויזיה החינוכית היא באחריות שר החינוך, אז שר החינוך צריך להתייחס לכל מה שקורה בטלויזיה החינוכית, וזה כולל את העולים החדשים, ולא בהכרח הוא צריך לפנות למשרד הקליטה כדי לקבל על זה סיוע.
נעמי בלומנטל: זה עניין של סדר עדיפויות שיש לו, ואנחנו נפנה אליו בעניין הזה.
דפנה וייס: נכון, בדיוק, ובזה אני באמת רוצה את עזרתכם.
דפנה וייס: היום משתתפים במימון התוכנית הזאת גופים רבים ומכובדים, ובכל זאת היא עדיין נמצאת בתת-תקצוב, כשהעלות של כל תוכנית היא נמוכה למדיי.
דפנה וייס: מישהו, ואני מוכנה מבחינתי שזה יהיה כל אחד, צריך לקחת אחריות על עצמו, ולהגיד שלתוכנית באמהרית יש חשיבות מוחלטת למדינת ישראל, ומדינת ישראל לוקחת את זה על עצמה.
דפנה וייס: אני חולקת כאן על בוריס, ואני לא חושבת שהמדינה תוכל להתחמק כאן אי פעם מאחריות, כי אני לא רואה את הגורמים המסחריים שיעמדו בתור להרים תוכנית באמהרית.
דפנה וייס: אנחנו קוראים לוועדה לעזור לנו למצוא את האבא של התוכנית הזאת.
דפנה וייס: מבחינתי זה יכול להיות משרד ראש הממשלה, משרד החינוך, משרד הקליטה, משרד שאומר שהתוכנית הזאת תמשיך ותתקיים.
דפנה וייס: בקשר לדמי הזיכיון שהוזכרו קודם, הטלויזיה החינוכית משלמת מדי שנה לרשות השניה סך של 20% מהתקבולים שלה על מכירת פרסומות.
דפנה וייס: הבעיה היא שגם התוכנית הזאת, שאנחנו לא מוכרים עליה אפילו פרסומת אחת, ומבחינתנו היא חצי שעה אבודה בעצם, וממניעים ציוניים גרידא אנחנו משדרים אותה, גם לתוכנית הזאת, על כל הכספים שאנחנו מקבלים ממשרדי הממשלה השונים ומהקרנות והעמותות, חייבים לשלם את 20% האלה.
דפנה וייס: בעיניי זה אבסורד.
דפנה וייס: ניסינו בזמנו לפנות לשר החינוך.
נעמי בלומנטל: ורה ידידיה מערוץ 33, בבקשה.
ורה ידידיה: אני מייצגת את הערוץ, אבל אני לא בתפקידם של בראל, אלא אני רק עורכת ראשית של התוכנית.
ורה ידידיה: התקציב החודשי של התוכנית שלנו, פעמיים בשבוע, הוא 25 אלף שקל לחודש, לתשע תוכניות.
ורה ידידיה: זה תקציב רשמי.
ורה ידידיה: אם נופלת תוכנית, אנחנו לא מקבלים שכר.
ורה ידידיה: אנחנו ש"ת, שזה עבדים של רשות השידור.
ורה ידידיה: ש"ת זה לא משכורת ולא תנאים, אלא פר-תוכנית.
ורה ידידיה: אני מרוויחה כעורכת ראשית, כמפיקה וכתחקירנית 400 שקל לתוכנית.