GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
איתי אשטו:
הגיעו להישגים מאוד מאוד טובים.
איתי אשטו:
והקהילה קהילה שיודעת לחנך לעצמאות.
איתי אשטו:
ההורים שלי, "אנאלפבתיים" בלי לדעת קרוא וכתוב, חינכו אותי את החינוך הכי טוב שיכול להיות.
איתי אשטו:
אם לא הייתי מתחנך כך – אוי ואבוי למה שיכולתי להגיע.
איתי אשטו:
אגב, הקריאה הזאת שאני אומר היא לא רק לאנשי המקצוע, אנחנו מתכוונים גם לאתיופים שיושבים במקומות השונים.
איתי אשטו:
לפעמים כשטועים ומנסים ומנסים ולא הולך, זה לא בושה לפרנס את המקום ולתת לאנשים אחרים שיכולים לטפל בדרך שלהם, שיש להם גישה נכונה וטובה יומיומית עם ההורים.
איתי אשטו:
הם יודעים, הם מכירים את הבעיה שלהם.
איתי אשטו:
ואני אומר, עבודה, שיתוף פעולה שמדברים עליה, זה לא בקטע של רק ברמץ ההתנדבות, אלא לקחת אחריות.
איתי אשטו:
גם הקטע של לימוד וגם קטע של לשים אנשים.
איתי אשטו:
אני אומר, אני באמת יכול להצביע ולהגיד כל הכבוד למשרד הקליטה, אבל אין שום אחר בארץ שהוא קולט עובדים בתוך המשרדים שלו.
איתי אשטו:
וגם כשאני מדבר על דברים אחרים, אז פרוייקטים וזה במשרות וזה אף פעם לא אחריות שיכולים לקחת.
קולט אביטל:
למה, יש לך פה אנשים, גם בסוכנות היהודית, גם במשרד הקליטה שנקלטו והם עובדי המשרדים.
איתי אשטו:
משרד הקליטה והסוכנות, משרד הקליטה באמת עושה את העבודה הזאת, אבל המודל הזה לא קיים בשום משרד אחר.
דפנה לב:
סליחה, יש גם מורים במשרד החינוך.
קולט אביטל:
חבר'ה, אתם יודעים מה, זה נשמע כמו שלפני 50-60 שנה היינו אומרים, כמה יהודים יש בחוץ-לארץ בכמה משרות בכירות.
איתי אשטו:
במשפט, אני רק אומר, שהטיפול בבעיות ואני חושב שהמערכת ועיריית רחובות יודעת את הבעיות האמיתיות של הקהילה, של העיר עצמה, רק מה, נוח להעלים עין או לטפל בזה בצורה שיכולה להיות או לא כדאי לפתור אותה.
איתי אשטו:
אולי עדיף ליצור את הבעיה שתהיה יותר גדולה על מנת שזה ייתן עוד יותר.
איתי אשטו:
אני יודע מה, איזה פרי, אם האתיופי כמו תרנגולת שמטילה ביצי זהב.
איתי אשטו:
וזה נשמע ונראה ככה.
איתי אשטו:
אני אומר את הדברים האלה באיפוק רב, עם הרבה כאב.
איתי אשטו:
אני סטודנט בחינוך, אני רואה את הדברים האלו.
איתי אשטו:
אני לא מזמן הייתי רכז נוער בקרית משה, אני יודע שהבעיות האלה ילכו ויחמירו אם הטיפול לא יהיה ביחד אתם.
איתי אשטו:
אני אומר ביחד אתם, יחד עם ההורים ואנשים שכואב להם.
נגיב מנגיסטו:
אני 14 שנים בארץ, אני 12 שנים מתנדבת בקהילה.
נגיב מנגיסטו:
אבל אני רואה הרבה בעיות, אני גם אימא.
נגיב מנגיסטו:
אני יצאתי לרחובות, ילדים שרואה שם, לפני 10 שנים כמה ילדים היו?
נגיב מנגיסטו:
אפס.
נגיב מנגיסטו:
בכל מקום אחד, אחד.
נגיב מנגיסטו:
עכשיו כמה יש?
נגיב מנגיסטו:
הרבה.
נגיב מנגיסטו:
מה הסיבה הילדים יוצאים מבית-ספר?
נגיב מנגיסטו:
אף אחד לא שואל.
נגיב מנגיסטו:
אם אני מפריע, יש לו סיבה, בלי סיבה הוא לא יכול לעשות כאלה דברים.
נגיב מנגיסטו:
אבל לפתור בעיות באמת כולם אם אנחנו מדברים, לא צריך למרוח, לדבר אמיתי.
נגיב מנגיסטו:
אנחנו נפתור.
נגיב מנגיסטו:
לא סתם אנחנו ככה.
נגיב מנגיסטו:
אחרי זה ילדים שלנו ידעו בהיסטוריה מה יכתבו, דברים קשים מאוד.
נגיב מנגיסטו:
באמת אני אומרת, גם תעזרו פה, תשנו חוק בחינוך.
נגיב מנגיסטו:
צריך גם משטרה.
נגיב מנגיסטו:
משטרה מפריעה לנו, לגדל את הילדים שלנו, המשטרה מפריעה לנו.
נגיב מנגיסטו:
וצריך לשנות את החוק פה.
נגיב מנגיסטו:
לחברי-הכנסת יש הרבה דברים לשנות.
טלי גזביי:
אני רק רוצה לדבר בקשר לתחושה של הנוער שהם נוטשים, הם לא מוכרים ולא שייכים.
טלי גזביי:
אני גרה בקרית משה והרבה פעם אני שואלת אותם, למה אתם לא לומדים או משהו.
טלי גזביי:
הם אומרים, "בשביל מה, אנחנו ממילא לא נתקבל לעבודה במה שאנחנו נלמד".
טלי גזביי:
ולכן התשובה שלי בשביל זה שכמה שיפעילו סמכויות, אנשים אתיופיים שהיו בשכונה כדי שיהיו דוגמה לכך שכן אפשר להתקדם.
טלי גזביי:
ועוד דבר, גוף מאגד לכל הגופים האחרים שעוזרים לשכונה.
טלי גזביי:
זה היה מאוד עוזר.
קולט אביטל:
את לא יכולה.
טלי גזביי:
בתחושה גם של הקשר בין האנשים לבין אלה שנותנים את השירותים, שאנשים גם לא יודעים לדבר, שירגישו יותר חופשי לבוא ולדבר על הבעיות שלהם.
טלי גזביי:
או בכלל, אני חושבת שהישראלים לא מבינים מה הנורמות של האתיופים ולכן אתיופי יהיה לו קשה יותר.
דוד יאסו:
דובר פה הרבה על הרבה נושאים.
דוד יאסו:
אני מעדיף להתמקד בנושא של נוער שזה מה שכינס אותנו כאן.
דוד יאסו:
לא משנה מה שנעשה.
קולט אביטל:
אתה לא יכול לדבר על נוער בלי להבין את ההקשר של המשפחה.
דוד יאסו:
אני מעדיף להתמקד על זה כי לא משנה מה אנחנו נעשה, מספיק מקרה אחד שקורה, זה הורס לנו את הכל, זה מקלקל את כל מה שעשינו.
דוד יאסו:
ואני אומר, אני כאחד שאני עובד שם די מספיק זמן, אין לי מה מנדט בנושא של נוער במצוקה, נוער בסיכון, זה לא המנדט שלי, זה בדרך-כלל מטופל על-ידי גופים אחרים.
קולט אביטל:
בוא תתרכז בעיקר, לא למי יש מנדט ולמי אין.
דוד יאסו:
או-קיי.
דוד יאסו:
אני אגיד את זה, אני אומר, מי שמכיר את קרית משה, קודם כל, קרית משה היא לא ברחובות, היא מחוץ לרחובות.
דוד יאסו:
ניתוק השכונה מהעיר זה אחת הסיבות שגורם, הנוער לא מחובר לעיר, לא מחובר לשום דבר שקורה בעיר.
דוד יאסו:
יש מרכז נוער בעיר, אבל הנוער לא משתמש בו, נוער קרית משה.
דוד יאסו:
אין בקרית משה, שיש בו הרבה מאוד ילדים, מעל 700 ילדים, אין מרכז נוער כזה שיכול לשמש.
דפנה לב:
יש מתנ"ס.
דוד יאסו:
שיכול לשמש לנוער הזה.
דוד יאסו:
אז איפה השירות, אז איפה האנשים?
דוד יאסו:
המתנ"ס הזה אנחנו מכירים אותו, הוא מתנ"ס שיש בו בקושי שני חדרים וזה גם לדברים אחרים.
דוד יאסו:
אין מקום לנוער בקרית משה, זה צריך לשים את הדברים על השולחן.
דוד יאסו:
אז איפה כולם?
דוד יאסו:
השכונה הזאת מנותקת מהעיר, ילדים שגרים בשכונה אין להם קשר עם העיר.
דוד יאסו:
האוטובוסים שמגיעים לשכונה מפסיקים לנסוע בשעה 10:00 בלילה, אז מה אנחנו נצפה?
דוד יאסו:
זה גטו של הקהילה.
מאיר יצחקי:
אני רוצה לומר בסיכום הדברים שלי, אני חושב שמה שיש לומר בסופו של דבר, ברשותך אני מאוד מבקש ממך כיושבת-ראש הוועדה הזאת, המסקנה, שגם לדעתי הרשות עצמה היא מודה בזה.
מאיר יצחקי:
כל הנושא הזה הוא כבד מאוד.
מאיר יצחקי:
צריך קצת מעבר לזה, נושא לאומי, שראשי מנכ"לים של משרדים מרכזיים של הממשלה ייכנסו ויתנו תמיכה לשכונה ובעיר בכלל.
קולט אביטל:
לא רק בשכונה הזאת.
מאיר יצחקי:
העירייה לא מסוגלת לבד לשאת במשקל הזה.
חיים מנגיסטו:
אמנם יש אנשים שדיברו על הרבה דברים.
חיים מנגיסטו:
אני רציתי לדבר על הילדים שהיום אין להם מסגרת.
חיים מנגיסטו:
אני גר ברחובות שאני רואה ילדים בגיל 15, 14.
קולט אביטל:
אתה מדבר על מסגרת אחרי שעות הלימודים?
חיים מנגיסטו:
יש ילדים שמגיל 14 עד 16,17,18, כל היום מסתובבים, יושבים שותים שתיה חריפה, מתעסקים על כל מיני שטויות.
חיים מנגיסטו:
הילדים חוזרים מבית-ספר, הילדים האלה מה עושים היום?
חיים מנגיסטו:
הילדים האלה מה מחכה להם היום – מחכה להם, כמו שקרה, שהתאבדו נערים לפני חצי שנה.
חיים מנגיסטו:
יכול לקרות כמו גם שקרה בשבוע שעבר.
גדי ברקן:
אני חושב כשבאים לטפל בבן-אדם צריך יהיו אמון הדדי וכבוד הדדי בין המטופל למטפל.
גדי ברקן:
עכשיו היו מקרים מאוד חריגים בקרית משה למשל מקום שבו יושבים עובדי הרווחה נשרף פעמיים.
גדי ברקן:
קודם כל צריך לגנות את זה, אבל צריך לבדוק גם למה זה קורה.
גדי ברקן:
אני מסיים בדבר טוב, אנחנו מדברים על הדברים הרעים, יושבים פה מיטב בני העדה, הטובים שבני העדה יכולה להוציא ויש רבים שעוד ישנם בתפקידים בצבא, קצינים, סטודנטים.
גדי ברקן:
אפילו יש סטודנטים לרפואה והרבה דברים.
גדי ברקן:
וחבל שאת הדברים האלה לא מבליטים ולא עושים את הדברים האלה.
גדי ברקן:
היתה לי חוויה, זה אמנם דבר קשה להשתתף בוועדה ולראות את האנשים שמבחינתי הם מוסמכים, לדוגמה, יושבים אנשים ממש מכובדים בעדה ואני אישית מחזיק מהם והם דוגמה לחיקוי לכולנו.
איינאו סנבטו:
אני רוצה להגיד שני דברים.
איינאו סנבטו:
אחד, אני חושב שיותר מדי מגזימים להפריד את הקהילה.
איינאו סנבטו:
איך יהיה פה החיבור, אם מקימים מרכז נוער לעולי אתיופיה, איפה החיבור?
איינאו סנבטו:
איפה החיבור עם הנוער האחר?
איינאו סנבטו:
שנית, אני רוצה להגיד ולסיים את הדברים האלה.
איינאו סנבטו:
הצבעים השונים בטבע יוצרים יופי מיוחד לסביבה.
איינאו סנבטו:
בואו לא נתעלם מהצבעים השונים, ניתן להם הזדמנות יפה כדי לעורר את הנוף המיוחד שיש לנו בחברה.
קולט אביטל:
ישב פה איתנו שעתיים השופט אלון גילון ואני מבקשת גם ממנו להגיד כמה מלים לפני שאנחנו מסכמים.
אלון גילון:
אני מוכרח להגיד שאני הוזמנתי לפה בעקבות האירוע שאירע כדי שאם תהיינה שאלות להנהלת בתי-המשפט שאני אוכל להשיב.
אלון גילון:
ואני מאוד שמח מצד אחד שכל הדיון לא נעשה על הרצח שהיה ועל מה שהביא לרצח והכל, אלא היה דיון ענייני פה.
אלון גילון:
אני לרגע אחד חס וחלילה לא חושב שהוזמנתי לשווא.
קולט אביטל:
לא, לא שאין שאלות.
אלון גילון:
אני למדתי הרבה מהדיון פה, אבל אנחנו מבחינתנו, אני קצת הכנתי חומר על הנושא.
אלון גילון:
למשל, שאלו אותי כמה בני-נוער מהעדה האתיופית מגיעים למשפט לפני שופטי נוער.
אלון גילון:
ואצלנו במחשב אין לנו פילוח ואין לנו שדה של עדות או דתות.
אלון גילון:
כל מי שמגיע בפני שופט – כולם אותו דבר, אז אני לא יכול להגיד, אולי למשטרה יש סטטיסטיקה, אני לא יודע, אולי לפרקליטות.
אלון גילון:
לנו, לבתי-המשפט, אין אפשרות להגיד כמה בני-נוער מעדה כזו או אחרת נפתחו להם תיקים והתקיים דיון בעניינם.
אלון גילון:
אלא אם נכנסים פרטנית לתיק, תיק.
אלון גילון:
אבל במחשוב אנחנו לא יכולים להוציא את זה.
אלון גילון:
ואני גם רוצה לחזור על מה שאמרו פה בהתחלה, בהתחלה, שאסור לעשות הכללה עם מקרה אחד על עדה שלמה.
אלון גילון:
המקרה הזה מבחינת בית-משפט טופל נכון ואני בכל זאת אתייחס לנושא הזה, אפילו שהדיון לא היה על המקרה הספציפי הזה.
אלון גילון:
הנער הזה הובא בהתחלה בפני בית-המשפט לנוער ונשלח לגמילה במוסד פתוח.
אלון גילון:
ושבית-המשפט ראה שהוא לא מצליח להיגמל – הכניסו אותו למוסד סגור.
אלון גילון:
לגבי היציאה לחופשה, זה נהלים של המוסדות האלה.
אלון גילון:
יוצאים לחופשות ממוסדות כמו ממשלתיים לחופשות מבית-הסוהר.
אלון גילון:
אני שמעתי את מנהל המוסד מדבר ברדיו שהוא אומר, שגם בגלל ההתנהגות הטובה של הנער, אם הוא היה צריך להחליט עוד פעם לצאת לחופשה, הוא היה מוציא אותו לחופשה.
אלון גילון:
אז אני למדתי הרבה מהישיבה שלי פה ולפעמים טוב לשבת ולא להשתתף בדיון.
קולט אביטל:
תכף אני אשיר "אדוני השופט".
קולט אביטל:
אני באמת מתקשה לסכם את הישיבה הזאת עם משהו שהוא לא נאמר קודם.
קולט אביטל:
אבל ברור לי לגמרי שני דברים.
קולט אביטל:
ברור לי אל"ף, שמבחינת השלטונות, אם זה משרד הקליטה או אם זה עיריות, או אם זה מערכת החינוך, נעשים מאמצים ויש השקעות מאוד גדולות.
קולט אביטל:
ואנחנו הקדשנו לא מזמן ישיבה, היתה לנו אתכם ישיבה עם הרשות למלחמה בסמים וגם עם מוסדות אחרים והג'וינט ואחרים שמקימים גופים וארגונים שמטפלים בנוער וגם הפרוייקט הלאומי.
קולט אביטל:
נעשים הרבה מאוד מאמצים ואם להיות אובייקטיבית אני חושבת שמושקעים, אם לא יותר, אבל ודאי לא פחות מאשר בקהילות אחרות.
קולט אביטל:
יכול להיות גם שזאת קהילה שזקוקה ליותר השקעות.
קולט אביטל:
אין ספק בזה.
קולט אביטל:
ואני אומרת את זה גם משום שאנחנו רוצים להמשיך להביא אנשים, מכיוון שבתור עומדים הרבה ואני הייתי רוצה שלפחות במה שטעינו לא נעשה את הטעויות עם אותם אנשים שעומדים בתור ויגיעו.
קולט אביטל:
לא נכניס אותם כשהם מגיעים לארץ לגטאות ולא נגרום לתסכולים ונלמד ממה שקרה במשברים המשפחתיים.
קולט אביטל:
אני לא בדיוק משתמשת במינוח של איוב קרא, אבל שזה לא יהיה בכייה לדורות שלא קלטנו טוב את העלייה הזאת.
קולט אביטל:
ולכן אני חושבת שהדיון הזה כנראה יצטרך להימשך.
קולט אביטל:
אבל אני כן הייתי רוצה להוציא כמסקנות או כהמלצות את הדברים הבאים: אל"ף, לי אין לי צל של ספק שהעיריות לבד לא יכולות להתמודד עם הנושא הזה וגם התקציבים שכפי שידוע לנו מועברים לעיריות, רחוק מלהיות מספיק.
קולט אביטל:
ולכן אני כן פונה למנכ"לית משרד הקליטה בבקשה לבדוק, לדון עוד פעם, ודאי בערים שקולטות עולים.
קולט אביטל:
אל"ף, לאפשר יותר תקציבים.
קולט אביטל:
בי"ת, להקים יחידה או להקים אדם מיוחד שעוסק, אולי יותר מאדם אחד, אם יש יותר שכונות, צריך להיות טיפול, צריכה להיות כתובה בכל קהילה, בכל שכונה שאנשים ידעו שזאת הכתובת שיוכלו לפנות.
קולט אביטל:
הדבר השני, אנחנו מדברים על טיפול שהוא צריך להיות הוליסטי.
קולט אביטל:
לא מספיק לטפל רק בילדים, צריך לטפל גם בילדים בקשר עם ההורים, זה אנחנו יודעים.
קולט אביטל:
ודבר נוסף, אני כן חושבת ואני מבקשת והייתי רוצה לראות תוך כמה שבועות, שלושה, ארבעה, חמישה שבועות, שכל טיפול שיהיה, שתשתפו יותר את בני הקהילה.
קולט אביטל:
התסכול העמוק ביותר הוא שאנשים חשים שהם לא שותפים.
קולט אביטל:
זאת התחושה והיא תחושה בכל מקום.
קולט אביטל:
אז אנחנו צריכים להתחשב בה.
קולט אביטל:
אולי צריך לבקש מכולם להקים איזה ועד משותף של כולם.
קולט אביטל:
אני לא יודעת, אני אולי אומרת דברים לא נכונים כי אני לא מכירה ספציפית את המקרה הזה.
קולט אביטל:
אבל אם את חושבת שאת מדברת איתם והתחושה שלהם הם שלא שותפים בתהליך קבלת ההחלטות, או שההחלטות מתקבלות והן לא מתבצעות.
קולט אביטל:
משהו פגום כאן.
קולט אביטל:
ואני חושבת שחלק ממה שקורה, לא חס וחלילה ברמת הקרימינליות של הנוער, אבל ברמת חוסר היכולת להשתלב כמו שצריך.
קולט אביטל:
זה שאנשים לא מרגישים שותפים.
קולט אביטל:
אני חושבת שישנם פרוייקטים ואני שמעתי על פרוייקטים שנעשים בשיתוף עם הג'וינט.
קולט אביטל:
נדמה לי שזה "פאקט" או משהו כזה.
קולט אביטל:
אז בסדר, אז כנראה שזה התחלה של פתרון נכון.
קולט אביטל:
כנראה שמה מושקע לא מספיק.
קולט אביטל:
כי אם באותם המקומות שבהם מפעילים את אותם הפרוייקטים של הורים וילדים יחד ומחזירים להורים את האחריות.
ירון מנשה:
שמענו כאן על תכניות רבות שיש בקהילה, בשכונה.
ירון מנשה:
אני חושב שצריך גם להביא לטיפול בנושא את משרד התעסוקה, את משרד האוצר.
ירון מנשה:
אם יש 50 אחוזים אבטלה, כמה שלא יקימו מועדוניות.
קולט אביטל:
אני מבקשת פשוט, אנחנו נקיים, אני מבקשת מעיריית רחובות, אחרי הישיבה הזאת, כיוון שמדובר בלא מעט שכונות ואנחנו קיבלנו פה תכנית פעולה, אני מבקשת לקבל ממך התייחסות תוך שבועיים, מה התכניות, איך ישבתם עם האנשים במקום.
קולט אביטל:
ואני רוצה לדעת מה יבוצע, איך יבוצע.
קולט אביטל:
והמלצתנו היא כן לפתוח את בית-הספר.
קולט אביטל:
וכן לפתוח את בית-הספר בשיתוף ובקבלת אחריות עם ההורים.
קולט אביטל:
ודבר אחרון, אני באמת פונה למשטרה, לא פעמיים, לא שלוש, ישבנו עם המפקדים שלכם, פעמיים ישבנו עם שני המפכ"לים ואנחנו חושבים שאין מספיק אתיופים בתוך המשטרה.
קולט אביטל:
אין, אין מספיק מגשרים, אין מספיק אתיופים.
קולט אביטל:
יש לך 100 מתנדבים, זה מאוד נחמד.
קולט אביטל:
אז אני חושבת שודאי במוקדים כאלה, במקומות כאלה שקיימות כאלה בעיות, בין אם זה נכון, בין אם זה לא נכון, אני חושבת שאין עשן בלי אש.
קולט אביטל:
לא יכול להיות שכל-כך הרבה אנשים אומרים שדוחפים שם סמים.
קולט אביטל:
אתם צריכים להתלבש על השכונות האלה יותר ברצינות.
קולט אביטל:
אולי תיקחו יותר אנשים מתוך השכונות לעזור לכם.
קולט אביטל:
כי חלק מהבעיות הן אלה שדוחפים את הסמים לא את הילדים האלה שעליהם משפיעים.
קולט אביטל:
ואני חושבת שיש לכל אחד, לא רק למשרד הקליטה, יש למשרד שלכם אחריות, יש לתמ"ת אחריות.
קולט אביטל:
אם אנחנו לא נטפל, משרד הלקיטה בסך-הכל הוא גורם המטה שמתאם בין יתר הגורמים.
קולט אביטל:
הוא לא יכול להגיד לכם מה לעשות.
קולט אביטל:
אבל אנחנו כחברי-כנסת כן פוקחים עין וכן רואים שמה שאתם עושים באותה השכונה כנראה לא מספיק.
קולט אביטל:
אנחנו מדברים על פעולות מנע.
קולט אביטל:
אנחנו מדברים שאם באים אנשים ואומרים לכם, "בואו" ואתם שומעים כתובת עם רחוב שיש בו סמים, בואו תיכנסו לשם לעתים יותר קרובות.
קולט אביטל:
אתם לא יכולים לעשות את זה עצמכם, תיעזרו בקהילה האתיופית ותעבדו איתם יחד.
קולט אביטל:
כי אם לא נבער את הנגע הזה – זה ימשיך להיות ככה.
קולט אביטל:
אני מתכבדת לפתוח את ישיבת הוועדה.
קולט אביטל:
אנחנו שמחים לארח פה את האומנית אנה פטליוק.
קולט אביטל:
אנה עלתה מרוסיה לפני 12 שנים, ראייתה מוגבלת והיא החליטה שהיא מנסה לראות את התכונות הפנימיות של האנשים, וכך היא ציירה אותם.
קולט אביטל:
היא אומנם עלתה בתור ילדה וגדלה פה, אבל יש לה חוש הבחנה והסתכלות מאוד חדים.
ראובן ריבלין:
ברכות.
ראובן ריבלין:
זה יפה מאוד.
קולט אביטל:
את התערוכה הזאת החלטנו לערוך כאן, בוועדת הקליטה, משני טעמים.
קולט אביטל:
האחד, משום שאנחנו עושים מה שאנחנו יכולים כדי לעודד אומנים עולים.
קולט אביטל:
הטעם האחר והחשוב יותר, רצינו גם לדעת איך עולים מסתכלים עלינו.
קולט אביטל:
כיוון שהנושא הוא קצת הומוריסטי, חשבנו שלפעמים גם לנו מותר להסתכל על עצמנו בקצת הומור ולהעלות חיוך על השפתיים בכנסת שבדרך-כלל היא די שסועה ודי רועשת ודי גועשת.
קולט אביטל:
לפעמים אפשר להסתכל על הדברים גם בהומור, ואם התערוכה הזאת תוסיף לאווירה הטובה בבית ותעלה חיוך על השפתיים, השגנו את המטרה הכפולה, גם להציג אותך, אנה, בפני האנשים, וגם להביא קצת מצב-רוח יותר קל ויותר טוב לכולנו.
קולט אביטל:
יושב-ראש הכנסת, בבקשה.
ראובן ריבלין:
לא רק בגלל שמדובר ביקירה שזה מקרוב חזרה לארצה ולמולדתה, אומנם כילדה צעירה, אלא מבחינת היכולת – אני חושב שטוב עשתה ועדת העלייה והקליטה אשר נתנה מקום ואכסניה לתערוכה שהיא קושרת שלושה נושאים.
ראובן ריבלין:
האחד זה היכולת והיצירה של בני-ישראל, השני הוא הקשר של הכנסת ליצירה והשלישי הוא לעולה החדשה שמפרי הכשרונות הברוכים שלה כולנו מתברכים כמדינה.
ראובן ריבלין:
אני חושב שההומור והרמיזה בדיוקנות שעל הקיר נותנים יותר מאשר מקור למחשבה וגם לעירוב חיוך יחד עם עומק לגבי הדרך שבה האומנית רואה את כל אחד ואחד מחברי הכנסת, על כל האנשים השונים הנמצאים כאן.
ראובן ריבלין:
אני יכול רק לברך ולראות אם הכנסת תוכל שאחת היצירות האלה תישארנה כאן.
ראובן ריבלין:
אם המחירים של האומנית הם כאלה שאנחנו יכולים להרשות לעצמנו בכנסת ישראל, שהיא כנסת ציבור.
קולט אביטל:
אנחנו תמיד יכולים.
ראובן ריבלין:
אנחנו תמיד צריכים להיות אחראים, ודבר כזה תמיד גורר דבר נוסף, אבל יכול להיות שנבחר אחת מהתמונות בעזרת האוצרת שלנו, תמונה שיכולה לסמל יותר מכל את הקשר בין האומנית לבין הכנסת ושאותה נתלה באחת האכסדרות בכנסת, לאות הוקרה ולאות הזדהות אתה ולאות הזדהות שלה עם הכנסת.
ראובן ריבלין:
אני מודה לך.
קולט אביטל:
אנה, תגידי בבקשה מה הביא אותך לצייר את הדברים האלה.
אנה פטליוק:
ראשית אני רוצה להודות על כך שאפשרו לי להציג את התערוכה במקום הזה.
אנה פטליוק:
אני רוצה לציין שזה היה החלום שלי, הגשמתם את החלום שלי ואני מאוד מודה לכם.
אנה פטליוק:
את הציורים התחלתי לצייר לפני כשלוש שנים.
אנה פטליוק:
ציירתי יותר מ-40 תמונות, שחלק מהן תלויות כאן.
אנה פטליוק:
התחלתי לצייר בזמן תעמולת הבחירות שהיתה בשנת 2002-2003.
אנה פטליוק:
מאוד התעניינתי בפוליטיקה ומאוד התעניינתי בחברי הכנסת, אבל רציתי לצייר אותם יותר כמו אנשים, לא להראות את הפוליטיקה שלהם ולא לבקר חס וחלילה, אלא להראות דברים שהם עשו, דברים מהחיים שלהם.
ראובן ריבלין:
את מתפרנסת מציור?
אנה פטליוק:
לא.
ראובן ריבלין:
מה את עושה?
אנה פטליוק:
אני אדם נכה, יש לי בעיות ראייה.
אנה פטליוק:
אני רואה 50%, כך שאדם רגיל אני רואה.
קולט אביטל:
אתמול אמרת לי איך הגעת, למשל, לצייר את חבר הכנסת מצנע בתור אקרובט.
קולט אביטל:
תני לנו דוגמה אחת או שתיים, כדי שאנשים יבינו איך קשרת בין אדם לבין הדמות שאת עשית ממנו.
אנה פטליוק:
כאשר ציירתי את חבר הכנסת מצנע זה היה בזמן תעמולת הבחירות ושרון ומצנע התמודדו על ראשות הממשלה.
אנה פטליוק:
ציירתי את שרון כאדם שבטוח בהצלחה, ואת מצנע ציירתי כהולך על חבל דק, שהראה שאני לא מרגישה שהוא יצליח.
קולט אביטל:
למה פואד הוא מתאבק?
ראובן ריבלין:
ההתמקדות בדמות של פואד היא במדליה שלו, שמראה שהוא הגיע למקום שני.
אנה פטליוק:
את חברת הכנסת דליה איציק ציירתי כך אחרי שקראתי בעיתון ריאיון אתה והיא אמרה שיש אנשים שמעיזים לקרוא לה מכשפה, והיא מאוד נפגעת מזה כנראה.
אנה פטליוק:
היא אמרה שבבית היא אישה, היא אדם אחר לגמרי.
אנה פטליוק:
בפוליטיקה אישה צריכה להיות חזקה ולא כל כך רכה.
אנה פטליוק:
את המלים האלה אני מאוד זוכרת, לכן ציירתי אותה כך אבל עם פנים יותר רכות.
קולט אביטל:
אני מקווה שהיא לא תיעלב מזה, אבל אנחנו קראנו לזה "הקוסמת".
קולט אביטל:
אנחנו רואים שחבר הכנסת עמיר פרץ הוא צועני.
אנה פטליוק:
הוא בהסתדרות, ויש תמיד כל מיני אנשים והוא מנסה לעשות משהו.
אנה פטליוק:
גם במראה החיצוני שלו יש משהו מזה.
נעמי בלומנטל:
למדת ציור?
אנה פטליוק:
בשנת 2000 התחלתי לצייר באצבעות, כשהייתי חולה מאוד.
אנה פטליוק:
היתה לי תאונה וסבלתי מכאבי גב ולכן הייתי הרבה בבית.
אנה פטליוק:
אחרי זה עברתי למכחול ומשנת 2002 אני מציירת במכחול.
נעמי בלומנטל:
הציורים הם בשמן?
אנה פטליוק:
כן.
קולט אביטל:
כאדם שלא למד ציור וכאדם שחי עם מגבלה מאוד קשה, את חוללת נסים.
קולט אביטל:
אנחנו רוצים להודות לך ורוצים לקוות שזאת התחלה ושתצליחי.
קולט אביטל:
אנחנו חושבים שעם כשרון טבעי כזה ובלי שום עזרה, מגיעה לך קצת תוספת של קורסים והשתלמויות כדי שתוכלי להעלות עוד יותר את הרמה.
קולט אביטל:
בהצלחה.
אנה פטליוק:
תודה רבה.
קולט אביטל:
אנחנו לא מחילים חוק.
קולט אביטל:
בואו נקרא לזה אחרת, אנחנו רוצים הסדר כלשהו לפצות את אלה שלא נהנו מהחוק משום שאנחנו לא יכולנו,
גיא אבן:
ההסדר הזה נובע מחוק ומתקנות.
גיא אבן:
עכשיו יש המון המון דוגמאות של חוקים שמהם נגזרו תקנות, או לא נגזרו, וזה קורה באיחור לפעמים.
גיא אבן:
אם עושים את זה במקום אחד,
ישראל שוורץ:
מצויין, המחוקק פעם צריך לומר את דברו גם בנושא הזה, על איחור התקנות.
ישראל שוורץ:
משרדי הממשלה ידעו שכל חוק שמובא לכנסת צריך לעמוד במסגרת הזמנים שהכנסת קבעה.
ישראל שוורץ:
זה מצויין, תאמין לי, זה עקרון מצויין.
ישראל שוורץ:
לפני שגיא דיבר אני דווקא הייתי בדעה של חביב, ללכת ולפצות עשרים שלושים ומשפחות שלקחו הלוואה בהפרשי ריביות כי בסופו של דבר מדבר על זה שחמישה עשר אלף שקל שבנאדם לקח בשוק הפרטי הוא יכל לקחת את זה ממשרד האוצר, בסופו של דבר בהלוואה ממשלתית, בריבית יותר נמוכה.
ישראל שוורץ:
נניח משישה אחוז לארבעה אחוז, הפרש של שני אחוז היה צריך לראות באיזה סכומים מדובר והיה אפשר לפצות את זה באמת דרך הוועדה.
ישראל שוורץ:
אבל אחרי שגיא דיבר ואני פונה אליך, אני מציע שאנחנו נחליט פה החלטה עקרונית שבאמת תהיה הקרנה והשפעה על כל קבלת ההחלטות בממשלה, ואם הכנסת חקקה ב-2001 חוק שאומר שתוך חודשיים הממשלה צריכה להגיש תקנות, והממשלה הגישה תקנות באיחור של שלוש שנים פעם ראשונה ואחר כך עוד חצי שנה ואחר כך עוד חצי שנה,
קולט אביטל:
ישראל, אתה יודע מה, את כל העניין הזה, הרי פה אנחנו לא נעשה את שחזור ההיסטוריה בעל פה.
קולט אביטל:
אנחנו יכולים בקלות להוציא את הפרוטוקולים, לראות מתי פעם הראשונה הממשלה הגישה לנו את התקנות, לצורך העניין אם אנחנו רוצים להוכיח נקודה, כמה זמן זה לקח מאז שאנחנו לא אישרנו עד שהגישה לנו פעם שניה, את כל זה אפשר לבדוק.
קולט אביטל:
אני אבל בניגוד למה שאתה אומר, אני חושבת שצריך לעשות הפרדה בין שני דברים.
קולט אביטל:
כי אם אנחנו ניכנס עכשיו למספר דיונים שעקרוניים וכו' זה ייקח לנו עוד שלוש שנים.
קולט אביטל:
ולכן אני מציעה שגם ניכנס לדיונים האלה, העקרוניים, מבלי למנוע בין כך ללכת על הסדר פרקטי.
קולט אביטל:
כי אם לא האנשים האלה ימשיכו לשלם שנים על גבי שנים.
קולט אביטל:
אתה רואה את הבירוקרטיה הממשלתית.
יגאל יאסינוב:
אני רק רוצה להגיד שאותן עשרות משפחות שמדובר עליהן חלק מהן בטח על פי מצב שאני יודע הם מתקשים בהחזר והם יוגשו לוועדה הזאת גם ככה.
יגאל יאסינוב:
רק מה, צריך פשוט שהוועדה תדע שלאלה יש עוד כלי לעזור מסויים.
יגאל יאסינוב:
זאת אומרת זה חלק מהדברים.
יגאל יאסינוב:
ואני רוצה להגיד לכל נציגי המשרדים משפט אחד.
יגאל יאסינוב:
התקנות לחוקים שבאים לאישור הכנסת זה בעצם כלי של כנסת שקבעה את החוק, שחוקקה את החוק לבדוק הלאה האם המשרד הולך בדרכו של רצון המחוקק.
יגאל יאסינוב:
זאת אומרת כשהמשרד מביא תקנה שמחוקק לא מקבל אותה זאת לא אומרת שהמשרד חייב להחזיק אחר כך את התקנה ולהגיד אנחנו לא מביאים אותה למשרד שלוש ארבע שנים בגלל שאין הסכמה.
קולט אביטל:
זאת דרך למסמס חוק.
יגאל יאסינוב:
וזה דרך ללכת נגד רצון המחוקק ונגד החוק.
גיא אבן:
מה שאני מציע שנעשה בדיקה מקצועית, נראה במה מדובר, נשב בינינו ונחזור אליכם.
קולט אביטל:
אנחנו תיכף נחתום על התקנות האלה.
קולט אביטל:
ההחלטה של כולנו היא, פה אחד, ואני חושבת שאין צורך בהצבעה, ההחלטה של כולנו, כפי שהיתה פעם קודמת, שייעשה כל מאמץ אפשרי לנסות לפצות או לבוא לקראת, אני לא יודעת איך לנסח את זה כדי שיהיה ניסוח משפטי נכון, לבוא לקראת כל אלה שהיו יכולים להנות ולא נהנו מהאפשרות הזו בגלל שהתקנות האלה זה לקח להן ארבע שנים להיכנס לתוקפן.
קולט אביטל:
אנחנו מבקשים שאתם תעשו, כיוון שלכם יש את האפשרות הזאת, תערכו בבקשה רשימה של כל המקרים שעליהם אנחנו מדברים.
קולט אביטל:
חשוב לנו לדעת בכמה אנשים מדובר, חשוב לנו לדעת, עד כמה שניתן, מה הסכומים.
קולט אביטל:
הדבר הזה יאפשר גם מעקב צמוד על כל מקרה ומקרה, כדי שאנחנו נדע.
קולט אביטל:
את הרשימה הזאת אנחנו נגיש לוועדה הבין משרדית.
קולט אביטל:
ובינתיים אני מציע שאתם ביניכם תערכו את הדיון לראות איך ובאיזו שיטה ובאיזו צורה אתם מוכנים לעזור ולבוא לקראתם כדי לפתור את זה בצורה מסודרת, ואנחנו, כמה זמן בבקשה זה ייקח לך לערוך את הרשימה הזו, כי אנחנו רוצים לעבוד עם לוח זמנים,
סאשה מרגולן:
אולי ניתן שמשרד הקליטה או משרד השיכון יפרסמו מודעה שמנטרלים שלקחו הלוואה,
קולט אביטל:
הם לא יעשו את זה.
קולט אביטל:
זה לא יהיה.
יגאל יאסינוב:
השאלה היא אם יש לזה משקל כספי יותר ממה שצריך,
קולט אביטל:
אנחנו לא נעשה הנחות.
קולט אביטל:
אתם רוצים את זה.
קולט אביטל:
יש לכם ועד מאורגן.
קולט אביטל:
אתם יודעים על מה שאתם מדברים.
קולט אביטל:
כמה זמן בבקשה זה ייקח לכם להגיש רשימה כזו, אני רוצה שהרשימה הזאת תוגש במקביל לוועדה הזאת ולמשרד הקליטה.
קולט אביטל:
מי מרכז את הוועדה הבין משרדית?
קולט אביטל:
האוצר,
ישראל שוורץ:
אני מציע שייאמר כאן עד מתי מוגשת הרשימה כדי שנדע שיש סוף פסוק.
ישראל שוורץ:
ברשימה הזו יהיה שם, תעודת זהות, באיזה בנק נלקחה ההלוואה וצילום התעודה שאכן אותו אדם הוא מנטרל.
קולט אביטל:
אני אוציא לכם מכתב מסודר,
יגאל יאסינוב:
השאלה כמה זמן אחרי שהרשימה הזאת מגיעה אליכם,
קולט אביטל:
רגע, בואו נתחיל מהתחלה.
קולט אביטל:
אם אני נותנת לכם חודש להגשת הרשימה הזאת זה מספיק לכם?
קולט אביטל:
כמה זמן אתם רוצים, תגידו לי,
קריאה:
אם נפגשת בעמותה שלנו והוועדה הזאת, זה לא עבודה פשוטה, אין כסף לטלפון, אין.
קריאה:
אני ביקשתי עשר שנים שיש עמותה שלנו, ביקשתי משרד, אין לי כסף לעבודה אדמניסטרטיבית.
קולט אביטל:
אני לא אפתור את הבעיה הזאת.
קולט אביטל:
זה לא הנושא לדיון.
קולט אביטל:
אני רוצה לדעת, אתם רוצים להתקדם, אתם רוצים להגיש רשימה או לא.
קולט אביטל:
אני שואלת.
קריאה:
אנחנו בחיים שלנו יש דבר פשוט.
קריאה:
אריתמטיקה.
קריאה:
היום מאה חמישים נקודות זה יותר רע ממאה נקודות לפני ארבע שנים.
קולט אביטל:
זה לא הנושא עכשיו.
קולט אביטל:
אני מבקשת תשובה.
יגאל יאסינוב:
בגלל שאנחנו לא יודעים כמה זה ייקח להם, כמה אתם, המשרדים, צריכים זמן אחרי שהם מגישים כדי לראות ולהגיע לעמדה ולהגיד להם?
קולט אביטל:
אנחנו רוצים לפתור בעיה.
קולט אביטל:
אנחנו לא רוצים להתכנס שבע עשרה פעמים.
קולט אביטל:
יש פה אנשים שאמנם הייצוג שלהם כרגע מוכן לדפוק אותם, כי הם טוענים שמאה חמישים נקודות זה לא מספיק.
קולט אביטל:
אבל או.
קולט אביטל:
קיי.
קולט אביטל:
, אנחנו צריכים לדאוג לאינטרסים שלהם ולא לסחוב את זה יותר מידי זמן.
קולט אביטל:
מה מונע בעדכם בינתיים לעשות, במקביל שהם עושים את הרשימה,
גיא אבן:
אנחנו לא יודעים לזהות מבין העולים,
קולט אביטל:
לא, אני לא מבקשת את זה.
קולט אביטל:
אתם בינתיים יכולים לשבת ביניכם לנסות למצוא מה הסידור האפשרי.
קולט אביטל:
זה אפשרי,
גיא אבן:
טכנית זה פתיר.
גיא אבן:
אנחנו צריכים לראות את ההיקפים כדי לראות מה ניתן לעשות.
קולט אביטל:
אם אתם רוצים, אני לא מכריחה אף אחד.
קולט אביטל:
ואני אומרת את זה לפרוטוקול, ושיהיה ברור לכולם.
קולט אביטל:
אני אומרת את זה בצורה הכי נימוסית שאני מסוגלת לה.