GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
קולט אביטל: תרצי להתייחס קצת כדי שאנחנו נבין לא רק את הפרוצדורה, זה אנחנו מבינים אלא להיבט שהביא אותנו הנה, מההיבט הכספי בצורה יותר ספציפית, כי אנחנו פשוט, יש המון אנשים ולכל אחד צריכה להיות רשות דיבור.
תמר גל שראי: בסדר גמור.
תמר גל שראי: ואז התכנית יוצאת לדרך כאשר כל מימון הביניים נופל על הקיבוץ.
תמר גל שראי: בשלושה החודשים הראשונים הקיבוץ צריך לספק את כל הציוד, הקיבוץ צריך לספק את הכלכלה, הקיבוץ צריך לספק מלווה או שניים תלוי בגודל הקבוצה.
תמר גל שראי: לנו היתה קבוצה מאוד גדולה, אנחנו נתנו שני מלווים, ביטוח רפואי, החזרי נסיעות, עזרות לילדים.
קולט אביטל: מה ההסכם בעצם קודם, איך צריכה להתחלק האם לפני שהילדים באים, או לפני שניגשתם לתכנית, היתה איזה הסכמה כיצד מתחלק הנטל?
תמר גל שראי: הסוכנות מממנת את החלק שלה פר ילד, הסוכנות בתוך אולפן קיבוץ, בתוך מסגרת לימוד של אולפן קיבוץ שזה משהו בין 18 ל- 19 שקלים ליום לילד, כפול תשעים יום, זאת ההגדרה, וכל היתר, נופל על הקיבוץ כאשר באופן עקרוני צריכים לחזור כספים מתקופת שהותם כשהם חיילים בודדים בהתקזזות מול שכר דירה, והיתרה, משרד הבטחון,
קולט אביטל: תמר, אני שואלת, אתם החלטתם להיכנס לפרוייקט.
קולט אביטל: לפני שנכנסתם לפרוייקט ישבתם מול אנשים ואמרתם אוקיי, איך מתחלק הנטל?
קולט אביטל: מה היה צריך ליפול על משרד הקליטה, מה צריך ליפול על הסוכנות?
תמר גל שראי: הסוכנות אולפן קיבוץ, נקודה.
קולט אביטל: משרד הקליטה, לא עוזר בכלום בקליטת הילדים?
תמר גל שראי: לא.
תמר גל שראי: נמסר לנו, שההחזרים על ההפרש בין הסוכנות ליתר ההוצאות של הקיץ, אמורים להתקזז, לחזור כאשר אנחנו מתחילים לקבל שכר דירה מהצבא, בעבור הילדים.
תמר גל שראי: הדבר היחידי שאנחנו מקבלים ישיר פר ילד, אחרי גיוסם, זה שבע מאות וחמישים שקלים היום לילד לחודש, שאמור לכסות שכר דירה, כלכלה, משפחות מאמצות, חבילות.
קולט אביטל: וכמה עולה לכם ילד לחודש?
תמר גל שראי: כרגע, בשישה החודשים הראשונים של הגיוס שלהם, אנחנו לא נשארנו עם אגורה אחת ספר, בגלל שיש המון נסיעות וסיורים של טפסים, והמון הוצאות כי הם גם באים בהמוניהם.
קולט אביטל: אם אני הבנתי אותך נכון הבעיה היא בעצם חודשי הקליטה הראשונים?
תמר גל שראי: אז קודם כל צריך לקרוא לזה בשם אחר, כי אנחנו התייחסנו לזה כאל שלושה חודשים בתחשיב שלנו, וזה למעשה מאמצע אוגוסט עד סוף נובמבר ותחילת דצמבר של החודשים האחרונים.
תמר גל שראי: זה יותר קרוב לשלושה וחצי חודשים שזה משמעותי מבחינת ימי כלכלה.
תמר גל שראי: כשהפרוייקט מצליח והחברה באים בהמוניהם בשבתות, אין מקום לחיסכון.
תמר גל שראי: הם חייבים להרגיש שזה בית, ובית זה בית על כל המשתמע מזה.
תמר גל שראי: אז אם בתחשיב שלנו לקליטה בפגישות שלנו עם הצופים היה ברור לנו שמחודשי שירותם הצבאי ניתן יהיה איכשהו לחסוך קצת כסף כדי לקזז את הקיץ, בחצי השנה הראשונה זה לא קרה, יתרה מזאת, יש בעיה בהעברת התשלומים מהצבא לקיבוצים בשתי רמות, אחת עד שהם כולם מאושרים כחיילים בודדים, והשניה, זה שוטף פלוס ששים, עובר לתק"ם ומתישהו עובר לקיבוצים.
קולט אביטל: מה שקורה בתק"ם זה כבר לא מענייננו.
תמר גל שראי: אבל יש גם ענין של שוטף שישים שלחיילים בודדים בעיר לא קיים.
קולט אביטל: אני לא יודעת מה זה שוטף פלוס שישים.
תמר גל שראי: חודשיים אחרי מועברים התשלומים לתק"ם.
תמר גל שראי: עובדתית היום אנחנו ביוני, התשלום האחרון שהגיע הוא של פברואר.
קולט אביטל: את אומרת בעצם במכתבך שהתחשיב שלך הוא כלכלה בתקופה הראשונה שהם נמצאים 69 שקל ליום, בעצם את מקבלת היום משהו כמו 19 שקל.
תמר גל שראי: כן, משהו כזה.
קולט אביטל: אז יש לך דפיציט של חמישים שקל ליום, בתקופה שבה אתם משקיעים קולטים אותם, כלכלה, קליטה, הכל.
קולט אביטל: תקופה שבהם הם כבר חיילים, הם נחשבים לחיילים בודדים הם באים לקיבוץ בעיקר בסופי שבוע, האם השבע מאות וחמישים שקל אז מכסים לך פחות או יותר את מה שאת משקיעה בחיילים האלה?
תמר גל שראי: כן.
קולט אביטל: אז אם ככה אני רוצה פשוט לנסות לצמצם, קודם כל ללכת על הגדרת הבעיות.
קולט אביטל: הגדרת בעיה ראשונה, מה קורה בתקופה הראשונה, שלושה וחצי חודשים שבהם כל הנטל או רוב הנטל נופל על הקיבוץ, את באה ואומרת, הקיבוצים היום לא יכולים להרשות לעצמם כזו הוצאה.
קולט אביטל: מישהו צריך גם לבוא ולעזור לקיבוצים לספוג את ההוצאה הזאת.
קולט אביטל: בעיה שניה, פרק העברת הכספים מהצבא אליכם.
קולט אביטל: בעיה שלישית שעוד לא דיברנו עליה, זה הנושא של עזרה של האגודה למען החייל, לבנות איזשהי תשתית, או איזשהי עזרה לחיילים האלה שבשלב הזה לא מתקבלת.
קולט אביטל: כך אנחנו מגדירים את הבעיות?
תמר גל שראי: מה שלא ציינתי משפט אחרון, עוד לפני שהם מגיעים אנחנו מכינים הם חדרים.
תמר גל שראי: מכיוון שבחלק גדול מהקיבוצים היום, בדגניה א' אני יודעת, ביפתח אני לא יודעת, נדמה לי שיש שלוש ארוחות ביום.
תמר גל שראי: חדרי האוכל כבר לא מתופעלים לשלוש ארוחות ביום, אנחנו חייבים לתת להם אפשרות כחלק מבניית הבית הפיזי, שיהיה להם איזשהו משהו, איזשהו מטבחון קטן או משהו.
תמר גל שראי: אנחנו צריכים לזווד את כל החדרים, מקררים, מעבר למיטות ולארונות, מקררים, איזשהי פלטה חשמלית או פלטת גז.
תמר גל שראי: איזשהו קומקום, איזשהו טוסטר, משהו מאוד בסיסי וקטן וזה גם כסף.
תמר גל שראי: אני כבר לא מדברת על שמיכות וסדינים וכל הדברים האלה.
קרן לוזון: אני קרן לוזון ואני מתנועת הצופים, מרכזת גרעין "צבר".
קרן לוזון: רק רציתי להוסיף קצת מידע, אז קודם כל באמת "צבר" קיים בשנה החמש עשרה.
קרן לוזון: השנה זו שנה שיש לנו שני גורמים.
קרן לוזון: ילדים שמגיעים, ואי דיוק קטן בדברים של תמר, חמשת הסמינרים בארצות הברית, הם לא ממומנים על ידי הצופים אלא על ידי משרד הקליטה כשנדיה ואתי הם שותפות נאמנות כל כך לפרוייקט הזה, אי אפשר להסביר את הפרוייקט בלי נדיה ואתי.
קרן לוזון: הכי חשוב לי להסביר שזה לא בא מתנועת הצופים, אלא זה בא ממשרד הקליטה וכאן בעצם משרד הקליטה עוזר לנו.
קולט אביטל: אבל משרד הקליטה אם אני הבנתי נכון נדיה, עוזר כשהם שם ולא כשהם פה?
נדיה פריגת: אני אתייחס לזה.
נדיה פריגת: קודם כל אני לא יכולה שלא להגיב על ההערה שלך, שלא שייכת לנושא הזה לגבי היריד בארצות הברית, כי הייתי שם אישית והייתי בין מארגניו ואני רוצה להגיד שזה היה קודם כל פרוייקט מאוד מוצלח, לא ראוותני, פרוייקט מאוד מקצועי שהמדינה פעם ראשונה נתנה את האפשרות לאנשים להכין את הקליטה שלהם בארץ מראש בתחום היזמות, מממנת להם ייעוץ, הצעות אינטרנט, השתתפו בארבע ערים חמש מאות אנשים שהגיעו גם לשמוע את הנושא הזה, גם לקבל ייעוץ אישי, גם לשמוע בנושא זכויות וחובות.
נדיה פריגת: אנחנו מקבלים כבר מאז הפרוייקט, אנחנו חזרנו מסוף מרץ, מאז יש לנו כולל אנשים שפנו מיד, קרוב למאתיים פניות של אנשים שהתחילו תהליך.
נדיה פריגת: אני חושבת שזה תוצאה יוצאת מן הכלל.
קולט אביטל: לקחתי חזרה.
קולט אביטל: פרוייקט נפלא, בואו תשקיעו גם בפרוייקטים אחרים.
נדיה פריגת: אנחנו משקיעים, עכשיו לגבי הצופים עצמם, אז הנושא של הצופים, מכיוון שמשרד הקליטה נושא באחריות לקשר עם הישראלים בחו"ל לעידודם לחזור ארצה, אנחנו מטפחים את תנועת הצופים משנת 86 כתנועה ציונית, תנועות נוער ציונית שעובדת עם נוער ישראלי כאוכלוסיית יעד, בשפה העברית עם חינוך מוצהר לחזרה לארץ, לציונות.
נדיה פריגת: זה הייחודיות של התנועה הזו.
נדיה פריגת: זו תנועה שעשתה עבודה נפלאה.
נדיה פריגת: יש לה היום 2,500 ילדים בארצות הברית מגיל עשר עד שמונה עשרה.
נדיה פריגת: ארבע עשר שבטים.
נדיה פריגת: אנחנו תומכים בתנועה הזו בצורה די רצינית.
נדיה פריגת: כל הנושא של הפרוייקטים המיוחדים, גם חלק בתמיכה בשוטף בשבטים שם, אבל גם בעיקר בפרוייקטים המיוחדים שגולת הכותרת זה גרעין "צבר" שאגב הרעיון נולד כשישבנו עם החברה שהיו אז בהנהלת הצופים, ממומנים על ידי משר הקליטה בעצם.
נדיה פריגת: כשהתייחסנו לתקציב המיוחד, השנה זה שמתאפשרת הרחבה, הכפלה של הפעילות בעצם לא רק לגבי הגרעין, אבל זה תוצאה של התקציב הזה.
נדיה פריגת: אנחנו הכפלנו את התנופה השנה.
קולט אביטל: רק לצורך הענין אני אצטט פתגם רומני שמדבר על ה...
קולט אביטל: שלא יודע לשחות והוא מצליח לצלוח את הנהר וכשהוא מגיע לחוף אז הוא טובע.
קולט אביטל: אז הם כבר מגיעים לארץ ופה אין לנו כסף.
נדיה פריגת: קודם כל התמיכה שלנו היא גם בסמינרים, גם בתכנית בחו"ל, הכנה זה שלב קריטי כדי שזה יצליח קודם כל, כי הגיבוש והתיאום ציפיות וההבנה זה,
קולט אביטל: מה קורה אחרי שהם באים לארץ?
נדיה פריגת: אחרי שהם באים לארץ, דגניה זה לא הקיבוץ הראשון שהם נמצאים.
נדיה פריגת: היו לנו חצרים והיו לנו נחל עוז, והיו לנו יפתח והיו לנו אשדוד יעקב וכל קיבוץ רצה אותם כמה שנים.
נדיה פריגת: אני לא מזלזלת במה שתמר מעלה, אני חושבת שהקיבוצים עשו עבודה נפלאה עם השקעה מכל הלב, והתוצאות מדברות בעד עצמן.
נדיה פריגת: ששים-שבעים אחוז מהחברה נשארים בארץ אחרי השחרור מצה"ל וזה פרוייקט באמת מוצלח וערכי מאין כמוהו.
נדיה פריגת: הנושא של הקיבוצים, הבעיה של הקיבוצים לא כל כך עלתה בפני משרד הקליטה.
נדיה פריגת: זאת אומרת אנחנו באמת הגוף שאנחנו עובדים מולו הוא הצופים ואנחנו מקבלים ממנו את האינפורמציה לגבי, אנחנו הולכים אחר הקליטה של הילדים.
נדיה פריגת: הקשיים של הקיבוצים עולים מפעם לפעם, לא בצורה חריפה כמו שתמר מעלה אותה, ואנחנו שמים נקודתית במידת האפשר.
נדיה פריגת: עכשיו, אני רוצה לציין שמעבר לתמיכה הדי מאסיבית בתנועת הצופים שבעצם מיועדת להרבה מאוד מטרות, לא רק בחו"ל, יש סיוע אישי לכל חייל או לכל אחד מהמשתתפים שמוכן לשנות את הסטטוס ולעשות תהליך שלעליה.
נדיה פריגת: רוב הילדים שם זה ילדים שאו נולדו בחו"ל או יצאו לפני גיל 14 ויש להם זכויות עולים.
נדיה פריגת: כל הילדים, ארבע עשרה מתוך השלושים וארבעה שנמצאים היום בגרעין, ששינו את הסטטוס מקבלים קליטה של משרד הקליטה מינואר 2004 יש להם סל קליטה.
נדיה פריגת: יש להם סל קליטה של מעל 15 אלף שקל, שכולל בתוכו את המרכיב של שכר דירה.
נדיה פריגת: יכול להיות שזה דורש איזשהו בירור עם הילדים ועם הקיבוץ ועם תנועת הצופים איך בעצם הם נותנים את חלקם.
נדיה פריגת: נכון שזה לא כולם, וזה גם הגיוני שהסיוע יינתן אחרי שינוי סטטוס, אנחנו לא נותנים את זה למבקרים או לאנשים שהם נמצאים בו זמנית, אבל אנחנו בנושא הזה של "צבר" עשינו הרבה מאוד עבודה.
קולט אביטל: אני לא באה לבדוק איך משרד הקליטה, למרות שזה כן אחד התפקידים שלנו, איך משרד הקליטה מוציא את התקציבים שלו, לא זאת השאלה.
קולט אביטל: השאלה כרגע היא, קיימות תכניות שונות, של עידוד בני נוער להגיע לארץ, מכספים אדירים שמשקיעים בנעלה, מכספים אדירים שמשקיעים בכל מיני תכניות שמביאות סטודנטים לארץ, בלי ידע ובלי בטחון שהסטודנטים האלה יישארו בארץ.
קולט אביטל: אנחנו מדברים על נעלה וסלע, ונועם, כל מיני תכניות, כל התכניות האלה מתארגנות בזה, ואני מברכת על זה, שאנחנו משקיעים בבני נוער.
קולט אביטל: אנחנו אומרים, אנחנו מביאים אותם אם ששים-שבעים אחוז יישארו כעולים זאת הצלחתנו.
קולט אביטל: אז למה לא להתייחס למסגרת הזאת, באותם הקריטריונים.
קולט אביטל: הנה יש לכם, גם את בעצמך באה ואומרת, שיש לזה הצלחה, שחלק מהילדים האלה לא נולדו בארץ.
קולט אביטל: חלק מהילדים האלה הם בני יורדים, אז למה, ואני יודעת שתכנית נעלה דרך אגב, עכשיו עם שם אחר הרבה יותר נוצץ מיושמת גם בארצות הברית.
קולט אביטל: יש גם אנשים במסגרת נעלה שבאים מגרמניה, מצרפת או ממקומות אחרים.
קולט אביטל: יש השקעות אדירות, יש מנגנון שהוקם לנו, יש מנהל הסטודנטים, יש בלי סוף שמקבל כספים פר ילד בלי ידע ברור שהסטטוס שלו הפך לעולה.
קולט אביטל: אז בואו ניקח, נרחיב קצת את המחשבה וננסה להכליל את אותם הכללים על כולם.
קולט אביטל: למה ילד שבא מרוסיה, שאנחנו לא בטוחים על יהדותו, רק חצי יהודי או רבע יהודי, אנחנו משקיעים בו שלוש-ארבע שנים כספים אדירים בארץ, עם תמיכה אדירה בכל דבר החל מהתיכון דרך הצבא והמשך אחרי זה השקעה באוניברסיטה, בזה אנחנו יכולים להשקיע, ולמה אנחנו לא יכולים להשקיע, פה לא מדובר בתנועה המונית אבל אתם בעצמכם אומרים שאתם משקיעים בחוץ לארץ, אתם משקיעים בתנועת הצופים, אתם עושים פעולות כדי לעודד את האנשים לבוא לארץ, אז הם באים לארץ ואין מי שיכסה את שלושת החודשים הראשונים שלהם.
קולט אביטל: בואו נראה איך אנחנו במקום לחפש למה לא, בואו נחפש למה כן.
נדיה פריגת: אני לא מחפשת למה לא, אני אומרת לך משקיעים הרבה מאוד בילדים האלה.
נדיה פריגת: כל הילדים האלה,
קולט אביטל: לפני שהם באים, גם אחרי שהם באים הם זכאים פה לסיוע, גם מענק חייל בודד, גם סל קליטה מי שמשנה את הסטטוס.
נדיה פריגת: גם מענק חייל בודד לוקח המון זמן עד שמגיע.
נדיה פריגת: גם לימודים באוניברסיטה אחרי שהם גומרים.
נדיה פריגת: הרי אלה שנשארים מקבלים מימון לשכר מימון.
נדיה פריגת: אלפים מקבלים בלי להיות עולים.
קולט אביטל: אז אני מציעה שאנחנו נבדוק את הנושא הזה ביחד עם הקיבוץ.
קולט אביטל: כמה כבר מדובר?
קולט אביטל: מדובר בהוצאה זניחה של בערך 6,900 שקל לילד, תכפילי את זה במאה או תכפילי את זה במאתיים כמה ההוצאה?
נדיה פריגת: ההוצאה היא לא גדולה ואני חושבת שהיא ניתנת בקלות לפתרון.
נדיה פריגת: הוזמנו פה עוד גופים אנחנו נשמע ונראה ואנחנו בוודאי נפתור את הבעיה הזאת.
שי שושני: ברשותכם, אני שמי שי שושני.
שי שושני: אני יושב פה בכמה כובעים, בכובע אחד כמנהל מחלקת הקליטה במועצה האזורית עמק הירדן.
שי שושני: כובע שני, כמזכיר דגניה, וכובע שלישי כאב מאמץ, מארח לטליה ולעופרי, בחור ובחורה.
שי שושני: בחור שבא מבית מבוסס, יושב טוב, בניו יורק ועשה ומשרת והיום הוא נמצא ביחידה קרבית ובחורה שבאה מבית טוב בניו זילנד והיום היא משרתת ברפיח.
שי שושני: אני רוצה לדבר דווקא מהכובע השלישי שלי, ונדיה אולי פה זה יתחבר ונעשה איזשהו חיבור.
שי שושני: השאלה פה היא באמת בדברים שהם זניחים ושם הכותרת הוא לא, אני לא רוצה להגדיר את זה תקציב, אבל אני מתאר לכם סצינה שלי יש סצינה אמיתית, ופה אני פונה גם לידידי מהאגודה למען החייל.
שי שושני: לקראת הגעתו של הגרעין האחרון, פרסמנו בלוח המודעות, גם בחדר אוכל וגם בלוח המודעות האלקטרוני וגם בעמק, שאנחנו מבקשים תרומות בשביל תנורים, בשביל קומקומים, בשביל מקררים קטנים, בשביל שמיכות, שמיכות ובאחד מחודשי החורף, הלכתי והבאתי תנור לבת המאומצת בחדרים.
שי שושני: אני חושב ואני אומר עוד פעם, אני חושב מתוך נקודה מאוד מאוד צנועה, אני חושב שהבקשה פה והפניה פה היא צנועה, ואני חושב ששילוב של כמה גורמים יחד יכולים לפתור את הענין הזה.
שי שושני: לדוגמא, גורם כמו האגודה למען החייל שבאמת עושה רבות ומשקיע רבות בנושא הזה שנקרא חיילים בודדים בעיר, לא יעלה על הדעת שיגיד אה, החברה האלה, ארבעים, במאסה, לא באחד, שתיים, יושבים בקיבוץ אז הם מסודרים כי הם בקיבוץ.
שי שושני: לא כך התמונה, התמונה היא שונה לחלוטין.
שי שושני: אני תיארתי פה סצינה אמיתית של ללכת ולאסוף מבתים שמיכות ותנורים וציוד ראשוני וכולל המסגר שרץ לרתך כמה מיטות כי הגיע עוד חייל בודד, ואני לא מדבר כבר על דברים אחרים ואנחנו יודעים סך הכל, חיילים בודדים בעיר למה הם זוכים, וזה רק לטובת החיילים הבודדים ופה אני אומר יותר מזה, אם מישהו מעלה על דעתו שבאיזשהו רצון של היישובים ודרך אגב על איזה קיבוצים אנחנו מדברים?
שי שושני: על יפתח שיושב אי שם ליד קרית שמונה, על דגניה שיושבת בעמק הירדן ואני חושב שבענין הזה אנחנו נוכל לגבש איזשהו קו.
שי שושני: אני חושב שבזה כולנו נצא נשכרים, אני חושב שבענין הזה כולנו נצא נשכרים למען אותם חיילים, שאני אומר עוד פעם, שבאמת הם עצמם, צריך לזכור שהם עצמם נדיה עושים שליחות שלא אחת נתקלנו במצב שבו ההורה של אותו ילד אמר, לא קיבל את זה באהבה ואפילו קצת מנתק מגע עם הילד והבית האמיתי שלו בלי התנור ובלי השמיכה הפך להיות באותם ישובים שהם נמצאים.
ניסן לביא: ניסן לביא מקיבוץ יפתח, עוסק בתחום חמש שנים, בשני גרעינים, כשגרעין ראשון הצליח להחזיר לארץ ארבע משפחות בעקבות הילדים.
ניסן לביא: אני רואה את הענין הזה כענין ציוני ממדרגה ראשונה.
ניסן לביא: בסך הכל, אחד הפרוייקטים היפים ביותר שנתקלתי בהם בחיים, זה הפרוייקט הזה של תנועת הצופים.
ניסן לביא: סך הכל אנחנו עושים עבודה נפלאה, והיום מה שקורה, תנועת הקיבוצים השתנתה.
ניסן לביא: היום אנחנו בהפרטה מלאה, וכדי להכניס עוד קיבוצים למעגל הזה של קליטת גרעיני "צבר" הבעיה הכלכלית היא בהחלט גורם משפיע ואם לא יהיה מספיק כסף כדי להכניס את הקבוצה הזאת, אז אני לא חושב שהגרעין בקיבוץ יפתח או דגניה יכולים להרשות לעצמם לשאת בנטל הזה.
ניסן לביא: סך הכל יש להם גם ילדים וברור מה מצבנו היום.
ניסן לביא: אני לא חושב שנשאר בכלל מקום לספק, אני חושב שהדבר צריך להיות מוגדר ומסודר בצורה ברורה וזה לא ענין של קיבוץ נדבות, או בקשות או גיוס כספים מכל מיני תורמים וזה בעצם מה שעשינו עד היום, שתנועת הקיבוצים היתה כזאת שיכלה לשאת בנטל הזה אז לא היתה בעיה, באמת בהתחלה לא היתה הבעיה.
ניסן לביא: החברים השתתפו בזה בלי שום בעיה.
ניסן לביא: ברגע שהקיבוצים עברו הפרטה, הבעיה החריפה והיום מעט מאוד קיבוצים נכנסים לפרוייקט הזה.
ניסן לביא: אני לא חושב שיש איזה תנועה בעולם שיכולה לשאת פרוייקט כזה כמו תנועת הקיבוצים.
ניסן לביא: חשוב לציין שגם אגף הנוער ונח"ל בקטע הזה לא שותף, פשוט לא שותף.
ניסן לביא: גם הוועד למען החייל לא היה שותף, עשינו כמה פעמים פניות ובקשות, לא מכירים ב"צבר", מכירים בחיילים בודדים כבודדים ואין שום בעיה לטפל בחיילים בודדים כבודדים בעיר, ברור, בעיר.
ניסן לביא: לצערי הרב אני הייתי במשא ומתן, היינו צריכים להעמיד כמה נערים ונערות מגרעין "צבר" שבעזרת ההורים שלהם הצליחו לגייס כספים ומי שגייס כספים זה הוועד למען החייל ובזכות אותם תרומות קיבלנו איזה פירורים קטנים, זה לא רציני וחבל מאוד.
קולט אביטל: אני מודה לך על מה שאמרת מכיוון שללא כל קשר להשתייכותי האידיאולוגית כך או אחרת, אני חושבת שהקיבוצים הם המקום האידיאלי לקליטת אנשים צעירים שאין להם בית בארץ.
קולט אביטל: כשהם מגיעם לעיר אין להם את המשפחה המאמצת, אין להם את התחושה של הבית והקיבוץ גם נותן להם קהילה.
קולט אביטל: מהסיבה הזאת אני חושבת שאנחנו נעשה עוול מאוד גדול אם לא נאפשר את המסגרת הזו ואם לא ננסה לעזור עד כמה שניתן למסגרת הזו להיות מסוגלים לעשות את זה כשבעצם מה שהביא אותי לזמן את הישיבה הזאת זה שאני חושבת א.
קולט אביטל: שבאמת הקיבוצים עוברים תקופה כלכלית קשה ו-ב.
קולט אביטל: זה לא צודק.
קולט אביטל: זאת אומרת אם אנחנו מוציאים כסף כדי לעשות סמינרים בחו"ל ולהביא את האנשים לארץ, על דבר כל כך קטן כמו שלושה וחצי חודשים ראשונים שלא נמצא פתרון, זה נראה לי שזו תהיה החמצה מאוד גדולה.
3259: אני עובד בפרוייקט שלוש שנים וגם הייתי במפגש בארצות הברית גם עם הילדים וגם עם ההורים ואני חושב שזה משהו משמעותי שגם הצבא, וכל השותפים אליו, אני חושב שאנחנו חייבים לעשות באמת הפרדה בין החלק הראשון לחלק השני, כי חלק מהחיילים לא בהכרח מוכנים לדוגמא לסיכונים קרביים.
3259: לפעמים יש לנו חיילים שלא מוכנים ללכת ליחידות קרביות מכל מיני סיבות וכתוצאה מהענין הזה קיבוץ לכאורה לא מקבל את הכסף, אותם 750 שקל כי החייל בוחר לגור לדוגמא בתל אביב כי הבסיס שלו הוא בתל אביב.
3259: כתוצאה מהענין הזה הקיבוץ בפועל לא מקבל את הכסף, כי הכסף עובר לשכר דירה של אותו חייל באותו מקום שהוא גר, ואז מה שקורה שהקיבוץ באופן אוטומטי נכנס למצב שהוא בפועל לא נכנס אליו כסף.
3259: מצד אחד, אנחנו לא רוצים לקשור את החייל ולהגיד לו תשמע תלך למקום דבר שתהיה בו פגיעה משמעותית,
קולט אביטל: יש את כל ההצדקה שבעולם שאנשים צעירים שבאים ממסגרת שמוכרת על ידי מדינת ישראל בשלושת החודשים הראשונים תהיה התייחסות לזה.
אילנה סטון: התגייסתי השנה לקבל את הקבוצה הראשונה שלנו, כשהרעיון הגיע אלינו דרך המועצה באמת זה שיקול של המסביר שהוא לא רצה להרוויח רק מהציונות אבל שיהיה מאוזן, שלא נפסיד ושישמו כתחזית ועכשיו בפועל אני הולכת מחדר לחדר מנקה ומשפצת, ומביאה וילונות, הכל מחדש, אני שנוררית לכל דבר.
אילנה סטון: אני יודעת שכל התמורה אני צריכה לשמור על דברים, להצלחה, לדברים שחשוב שהילדים יישארו אצלנו ויישארו בארץ.
קולט אביטל: הוא נציג של הסוכנות?
אילנה סטון: לצורך החברה שאני מקבלת, יש חמישה עולים חדשים, הם אמריקאים לגמרי שאין אף הורה ישראלי ואני רואה שלמשל אני צריכה חיילות להדרכה, אבל אני צריכה לתת מגורים שמגיע להם אבל זה הפסד של שכר דירה שאני לא יכולה לקחת סטודנט שזה הפסד של כל השנה, אז כל הזמן אני כבר דואגת על דברים כספיים, יותר מאשר קבלת הילדים כמו שצריך.
אילנה סטון: בסדנא שהייתי, אני אמרתי לכל ילד שזה עולה אלף דולר לכל אחד בקיץ ואמרתי להם שאם הם לא נשארים הם צריכים להשאיר את הכסף, אז זה דבר נורא מביך להגיד אבל מה אני יעשה?
אילנה סטון: אני גם חושבת קרן, והיא תעיד כמה קיבוצים דופקים על הדלת שלה, ורוצים לנתב לדבר כזה.
אילנה סטון: אמנם בדגניה עדיין אין הפצה אבל היא בפתח הענין.
קולט אביטל: מר גרין, אנחנו מבינים מה הסוכנות עשתה עד היום זאת אומרת, תשע עשרה שקל פר ילד זה נראה לי קצת מוזר, אגב, משרד החינוך נכנס לענין הזה של האולפנים?
אלן גרין: של המורים.
קולט אביטל: אני רוצה להניח שכיוון שאין לנו כזה עודף של עולים, זאת אומרת אנחנו הגענו למצב שבו בכל זאת התקציב של הסוכנות הוא X לשנה אבל אנחנו כולנו יודעים בסופו של דבר שבמקום שבעים אלף עולים שקיווינו לשנה מגיעים עשרים ושניים אלף, אז האם אתם יכולים להיות קצת יותר נדיבים ולבוא לקראת שנגיע פה לאיזשהו פתרון מוסכם.
אלן גרין: מה אני מבין שהסוכנות בעיקר תומכת בנושא של קליטת עליה מחוץ לארץ, וחלקה הוא בין משרד הקליטה והסוכנות היהודית כאשר מגיעים לארץ, הם עוברים להיות באחריות של משרד הקליטה.
אלן גרין: אז הסוכנות נותנת מקום מבחינת קיבוץ ואולפן.
קולט אביטל: זה לא כל כך מדוייק.
קולט אביטל: אני יודעת שהסוכנות מוציאה הרבה כסף גם בארץ על כל מיני תכניות לאנשים צעירים.
אלן גרין: אני יכול לבדוק את זה, אני לא יודע, אבל מה שהסבירו לי לפחות, שהחלוקה היא באחריות משרד הקליטה כשהם מגיעים לארץ, והנושא של עידוד עליה וצמיחה מתוך הגרעין ומשפחות ודברים כאלה זה באחריות של הסוכנות היהודית.
קולט אביטל: יש עדיין מחלקת נוער?
קולט אביטל: היתה מחלקת נוער בסוכנות, כבר אין?
קולט אביטל: אבל יש מי שעוסק בכל התכניות של נוער בסוכנות.
קולט אביטל: כמה אנחנו מוציאים על ילד בתכנית שנקראת תלמיד?
קולט אביטל: אלפים של דולרים, אלפים, גם מדינת ישראל, לא רק הסוכנות, גם מדינת ישראל וכל הכסף שמוצא בארץ ביד נדיבה ובצדק, היא מהכספים של הסוכנות ולא של גוף אחר, אז אם יש צורך אני אפנה ליושב ראש הסוכנות כי זה פשוט לא יעלה על הדעת שיש קטגוריות שונות של אנשים, שמכיוון שצעיר בא מארצות הברית לא עוזרים לו באותה מידה שצעיר בא מרוסיה.
אלן גרין: אני בטוח שיש לנו מסגרות.
אלן גרין: אני אבדוק.
נדיה פריגת: אני חושבת שבאמת מדובר פה בסכום כמו שאת מדברת שניתן באמת לפתור אותו.
קולט אביטל: בואו ננסה לכמת את הענין.
קולט אביטל: גבירתי נציגת תנועת הצופים, כמה ילדים כאלה, נערים כאלה בממוצע מגיעים כל קיץ לארץ?
קרן לוזון: יש לנו פה חומר של גרעינים קודמים.
קרן לוזון: אני יכולה להגיד לך שהשנה אנחנו נגיע למספר של חמישים אולי אפילו 52,
קולט אביטל: 52 ילדים השנה?
קרן לוזון: כן.
קרן לוזון: בשנה שעברה היו 36, ויש לנו את האחוזים הקודמים שלנו שנעו בין ששים אחוז, לשבעים אחוז כמו שנדיה כבר ציינה.
קולט אביטל: עכשיו, בהצלחת התכנית הזו בארץ ובהדים שהדברים האלה מקבלים, בסך הכל, זה העידוד הכי טוב לילדים נוספים להגיע יש להניח.
קולט אביטל: אני יכולה לפנות לוועד למען החייל ולקבל איזשהו עדכון מה עשיתם ומה אתם מוכנים לעשות בשביל האנשים במסגרת הזו?
קולט אביטל: החיילים האלה, החמישים חיילים האלה?
דוד מימון: שמי דוד ואני מנהל כללי של האגודה למען החייל מזה כחמישה חודשים.
קולט אביטל: בהצלחה, אני אחת מהתורמות שלך, ולכן יש לי זכות במקום הזה לשאול.
דוד מימון: מילה אחת רקע.
דוד מימון: האגודה למען החייל מטפלת בכ- 5,500 חיילים בודדים כל יום.
דוד מימון: אנחנו לא עושים אבחנה אולי לצער הוועדה הזאת, בין עולה חדש ללא עולה חדש.
דוד מימון: אצלנו אין אבחנה, אין הצבא מגדיר חייל בודד כחייל בודד בגלל שההורים לא מכירים בילד, או בגלל שההורים גרושים והילד אין לו בית הוא חייל בודד מבחינתי.
דוד מימון: אנחנו בסך הכל ב- 5,500 חיילים היום משקיעים בשנה מעל עשרים מיליון שקל, וזה הרבה מאוד כסף.
דוד מימון: הכסף הזה מגיע מתרומות, חלקו הקטן גם מגיע ממשרד הבטחון.
דוד מימון: אפרופו האימוץ, גם בערים הגדולות האגודה למען החייל למדה מהקיבוצים ובאמצעות המתנדבים הנפלאים של האגודה בערים השונות, אימצנו את 180 הדירות שיש לנו סגורים, יש לנו אלף חיילים בודדים, כמעט אלף חיילים בודדים לאגודה למען החייל.
דוד מימון: כל דירה כזאת היא מאומצת על ידי מתנדבים מהעיר שגרים בהם ובאימוץ הזה יש סמי אימוץ שדומה לקיבוץ, זה לא אולי משפחה, אבל זה אנשים שמכינים להם עוגות ביום שישי, או כשהוא חולה הוא הולך לבקר אותו, וכשיש לו בעיה עם המפקד הוא הולך לטפל בבעיה מול המפקד ועוד ועוד דברים.
דוד מימון: זה דברים חדשים שהתחלנו איתם בחודשים האחרונים.
דוד מימון: זאת אומרת, אם תרצו אימוץ, בכל מקום, לא רק בקיבוץ.
דוד מימון: אני חושב שאם אנחנו לוקחים את המקרה הזה של השלושים מגרעין "צבר" שלושים, ארבעים, חמישים, תסלחו לי שאני אומר דברים קשים, אל תעלבו, אבל זה מיזם נפלא ניהול פיננסי כושל ואני אסביר גם למה.
דוד מימון: כשאתם באים ואומרים ואני מתייחס לדברים שאמרה פה תמר, שבקיבוצים, בדירות של החיילים והקיבוצים אין טלויזיה, אין שולחן, אין כיריים, לא בכל המקומות יש ואני גם קראתי את החומר הזה, זה לא רק מכם, מגיעים מכתבים מעוד מקומות, אנחנו מדברים כרגע על מספר קיבוצים אבל יש עוד מקומות.
דוד מימון: זה שבע מאות חיילים שגרים בקיבוצים, זה הרבה.
דוד מימון: אני אומר לכם, כל חייל שגר בקיבוץ מקבל תוספת של 150 שקל ממשרד הבטחון ועוד 750 שקל מגיע לקיבוץ.
דוד מימון: סך הכל 900 שקל משרד הבטחון משקיע בכל חייל.
דוד מימון: אני אומר לכם שבתשע מאות שקל, האגודה למען החייל בדירה מקבילה נותנת, ואני אגיד לכם מה היא נותנת, לא יכול להיות שבתשע מאות שקל, דירה בתל אביב עולה הרבה יותר כסף מאשר דירה בקיבוץ דגניה בשכירות שלה, כי השכירות שלה יותר זולה.
קולט אביטל: אדוני אני מציעה לך לא להרים את הקול.
קולט אביטל: עד עכשיו ניהלנו דיון שקט, רציני, אם אתה בא כדי לצעוק אז לא כאן המקום.
קולט אביטל: אז בבקשה בלי עלבונות, בלי הטחות אשמה, אני מבקשת פנינו אליך יפה, בצורה אסטטית, אתה קצת אגרסיבי הבוקר, קמת אגרסיבי מאוד, תירגע בבקשה.
דוד מימון: ב- 900 שקל לחודש, מול 750 שקל לחודש, ניתן לתת לכל חייל תנאי שירות, מגורים, ברמה יותר מאשר סבירה.
דוד מימון: זה גם טלויזיה, זה גם מקרר, זה גם תנור, זה גם כיריים, זה גם אנטנת YES ועוד ועוד.
דוד מימון: לכן, אני חושב שבאמת כסף כזה שמגיע אמור להספיק.
קולט אביטל: מתי אתה עשית את זה בפעם האחרונה, ציידת דירות בשבע מאות וחמישים שקל?
דוד מימון: אני נותן היום.
דוד מימון: שבע מאות וחמישים שקל הולך לקיבוץ, ומאה וחמישים שקל הולך לחייל.
דוד מימון: בשבע מאות חמישים שקל, אני היום, בשמונה מאות וחמישים שקל, ועוד 47 שקלים לדיור, נותן את כל מה שאמרתי כרגע והרבה יותר לכל החיילים שנמצאים בדירות בודדים בערים, ואני אומר לכם לקיים עלות קיום בתל אביב היא יותר יקרה מאשר קיבוץ.
דוד מימון: בואו נשים את הדברים על השולחן, אנחנו יודעים על מה אנחנו מדברים.
דוד מימון: לכן, כשאומרים שהאגודה צריכה לעזור, האגודה צריכה לעזור למי שאין, לא פר פרוייקט אלא לחייל בודד, זאת ההגדרה הנכונה.
דוד מימון: אנחנו עוזרים לחיילים בודדים.
דוד מימון: למשל, בחצי שנה האחרונה, 117 חיילים מתוך אותם 700 חיילים שפנו באמצעות גורמי הת"ש ביחידות לקבל סיוע, קיבלו סיוע אתם רוצים דוגמאות, אני אקריא לכם דוגמאות מהחצי שנה האחרונה.
דוד מימון: יש לי שמות.
דוד מימון: מה שאני מנסה להגיד שההגדרה היא פר חייל, היא לא פר מיזם.
קולט אביטל: זאת ההגדרה שלך, בואו נתקדם, בואו נתקדם.
שי שושני: כמה חיילים יש לך בדירה?
דוד מימון: בין ארבעה לשישה.
שי שושני: אנחנו כמעט כל חייל או כל שני חיילים יש להם דירה.
תמר גל שראי: יש פה כמה אבחנות שצריך לעשות.
תמר גל שראי: 1.
תמר גל שראי: העזרה שנותן משרד הקליטה לחיילים, היא כסף לכיסם היא לא לכיסוי הפרוייקט, חד וחלק.
תמר גל שראי: היא כסף לכיסם, היא נכנסת שמית לחשבון הבנק שלהם.
תמר גל שראי: אין לזה שום קשר עם הקיבוץ.
קולט אביטל: זה נכון, הסיוע האישי כן.