GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
30407: אני יודע שהעירייה ביחד עם המשרד לקליטת העלייה הכניסה מגשרים, כמו שציינה שרת הקליטה לשעבר חברת הכנסת יולי תמיר.
30407: הכנסנו באשקלון כמה מגשרים בתוך בתי-הספר.
30407: זה בוודאי מעט מן המעט.
30407: הכנסנו פרויקט "מסיכון לסיכוי", הכנסנו הרבה מאוד פרויקטים.
30407: אבל יחד עם זה, הנושא של הדיאלוג המתמיד, מעורר האמון, שהוא הבסיס בין הורים לבין בית-הספר הוא בהחלט דבר שצריך לחזק.
דמיטרי פרלמוטוב: אני בן 22.
דמיטרי פרלמוטוב: אני עברתי את כל המערכת שאתם מדברים עליה, מכיתה טיפולית ועד בית-ספר לחינוך מיוחד לטיפול בבעיות כאלה.
דמיטרי פרלמוטוב: עד גיל 13 אני למדתי והכול היה בסדר.
דמיטרי פרלמוטוב: פרט לכמה מקרים בשיעור חשבון, בגלל שלא השתמשתי במחשבון אז נתנו לי ציון 80.
דמיטרי פרלמוטוב: שאלתי: למה?
דמיטרי פרלמוטוב: אמרו לי: כי אתה לא משתמש במחשבון, אתה סופר בראש.
דמיטרי פרלמוטוב: זה מה שאמרה לי המורה שלי לחשבון.
דמיטרי פרלמוטוב: היו לי קצת בעיות, ליקוי למידה, אבל לא ספציפיות.
דמיטרי פרלמוטוב: היו לי ציונים בסדר בתעודה.
דמיטרי פרלמוטוב: אחרי חצי שנה אמרו לי שאני הולך לכיתה טיפולית באותו בית-ספר.
דמיטרי פרלמוטוב: באו לאמא שלי ואמרו לה: יתנו לו יחס, יתנו לו גישה כדי לקדם אותו.
דמיטרי פרלמוטוב: העבירו אותי לכיתה טיפולית בהסכמה של ההורים.
דמיטרי פרלמוטוב: בכיתה טיפולית אף אחד לא רצה לתת לי יחס, לא נתנו לי כלום.
דמיטרי פרלמוטוב: לא עשיתי שם כלום.
דמיטרי פרלמוטוב: חשבון למדנו ברמה נמוכה בהרבה וכך גם היסטוריה.
דמיטרי פרלמוטוב: הרגשתי כאילו פשוט חזרתי לכיתה ד'.
דמיטרי פרלמוטוב: בסוף השנה הכיתה התפרקה.
דמיטרי פרלמוטוב: הגיעו קציני ביקור סדיר להורים שלי ואמרו להם: בונים בית-ספר טוב, יהיו שם פחות ילדים ויהיה יחס לתלמידים, משהו נהדר והמורה דואגת וכולם דואגים.
דמיטרי פרלמוטוב: סיפרו להם שיהיה שם משהו שלא מהעולם.
דמיטרי פרלמוטוב: ההורים שלי הסכימו ואמרו: טוב, אם זה מה שהילד צריך.
דמיטרי פרלמוטוב: זאת היתה הגישה.
דמיטרי פרלמוטוב: אף אחד לא סיפר להם שזה בית-ספר לחינוך מיוחד, אף אחד לא סיפר להם כלום.
דמיטרי פרלמוטוב: פשוט מאוד לקחו אותי ושמו אותי בבית-הספר הזה, בהסכמת ההורים שלי.
דמיטרי פרלמוטוב: ההורים שלי חשבו שזה יהיה טוב לי.
דמיטרי פרלמוטוב: הגעתי לכיתה ח' כשלמדו פחות ופחות בכיתה, אף אחד לא למד שום דבר.
רומן ברונפמן: באיזו עיר זה היה?
דמיטרי פרלמוטוב: זה היה בפתח-תקווה.
דמיטרי פרלמוטוב: הכניסו אותי לכיתה טיפולית וההורים שלי הסכימו.
דמיטרי פרלמוטוב: נכנסתי לבית-הספר ואמרתי שאני לא רוצה להיות שם.
דמיטרי פרלמוטוב: אף בית-ספר, לא בפתח-תקווה ולא בבת-ים ולא בחולון לא רצה לקבל אותי.
דמיטרי פרלמוטוב: אמרו לי: תלך לבית-ספר "חלץ".
יגאל יאסינוב: כבר שמו עליך חותמת.
דמיטרי פרלמוטוב: כשהייתי בכיתה טיפולית בבית-ספר "אחד העם" בפתח-תקווה עברתי השפלות מחבר'ה שהגיעו גם הם מרוסיה.
דמיטרי פרלמוטוב: הם אמרו לי: אתה משוגע, אתה בכיתה טיפולית עם המשוגעים.
דמיטרי פרלמוטוב: חסרה לי השכלה כי לא למדתי כלום.
דמיטרי פרלמוטוב: למדתי רק ספורט ונגרות, ואת זה לא ממש אהבתי.
דמיטרי פרלמוטוב: התחלתי להיעדר מהלימודים ואז נתקלתי בקציני ביקור סדיר והיו לי בלגנים.
דמיטרי פרלמוטוב: לא קיבלתי שום דבר יותר מזה.
דמיטרי פרלמוטוב: בגיל 16 עזבתי את בית-הספר.
דמיטרי פרלמוטוב: היום אין לי בגרות, אין לי מקצוע, אין לי כלום.
דמיטרי פרלמוטוב: לא הייתי בצבא בגלל המקרה הזה.
דמיטרי פרלמוטוב: אמרו לי שבגלל שהייתי בבית-ספר טיפולי אני לא צריך להיות בצבא.
דמיטרי פרלמוטוב: בצו השלישי נתנו לי פטור.
דמיטרי פרלמוטוב: דיברו כאן על ועדות השמה וועדות ערר.
דמיטרי פרלמוטוב: אני לא הייתי באף ועדה, וגם בצבא לא הייתי באף ועדה.
דמיטרי פרלמוטוב: עברתי שלושה צווים אבל אף אחד לא קיבל אותי לצבא.
דמיטרי פרלמוטוב: היום אין לי מקצוע, אין לי כלום.
דמיטרי פרלמוטוב: אני רוצה לדעת מי ישלם על זה, מה אני אעשה הלאה.
דמיטרי פרלמוטוב: תודה.
אברהם מיכאלי: אני מכיר עוד מקרים כאלה.
רעיה ריגר: הוא לא לבד, יש מקרים מאשקלון ומקריית-שמונה.
אברהם מיכאלי: יש משהו לא תקין במערכת החינוך באשקלון.
אברהם מיכאלי: אני רוצה לציין שמישהו פנה אלי וביקש פרטים על המורים שמלמדים בבית-ספר מקיף עירוני א' באשקלון.
אברהם מיכאלי: הם קיבלו ציונים ולא היו מרוצים ורצו לערער עליהם.
אברהם מיכאלי: אמרו להם: רבותי, אתם גורמים לילד או לילדה שלכם עוול.
אברהם מיכאלי: אתם מבינים עם מי יש לנו עסק?
אברהם מיכאלי: הם פנו למנהלת בכתב והמנהלת סירבה לקבל את המכתב ואמרה: אני לא עובדת בשיטה הזאת.
קולט אביטל: אנחנו רוצים לנסות לסכם את הישיבה.
קולט אביטל: אני רוצה לקרוא את מה שכתב לי האחראי על החינוך בעיריית אשקלון, מר שלמה קבסה.
קולט אביטל: אני מציעה שבזה נתחיל.
קולט אביטל: "אני מוכן להקצות 10 ימי עבודה שלי כדי להתפנות מכל עיסוק ולקבל את 43 המשפחות".
שלמה קבסה: 43 במרכאות.
קולט אביטל: אז בואו נתחיל בזה.
קולט אביטל: יש משפחות שהתלוננו.
קולט אביטל: אני מבקשת במרוכז לגשת אל מר שלמה קבסה, ואני מבקשת ממך לברר את כל המקרים אחד לאחד.
קולט אביטל: משהו כאן לא בסדר בתקשורת.
קולט אביטל: אם אתה מוכן להתפנות ולבדוק את הנושא הזה, אנחנו נרצה לשמוע ממך ולקבל דוח על מה שקרה באשקלון.
קולט אביטל: אנחנו רוצים לקרוא למשרד החינוך לבצע גם מצידם בדיקה מקיפה על מה שקרה בעיר אשקלון בנושא הזה.
קולט אביטל: אני חשה שבסך הכול אין עשן בלי אש.
קולט אביטל: אי אפשר שכל-כך הרבה הורים מתלוננים מבלי שקרה כאן איזה תהליך של חוסר אבחון מספיק רגיש, אולי בגלל חוסר מיומנות של מורים, אולי בגלל היעדר מגשרים.
קולט אביטל: עם כל הרצון הטוב של מערכת החינוך להפנות ילדים למקומות הטובים ביותר, אולי יש כאן איזה קֶצֶר, אולי יש מקרים שמגיעים לחינוך המיוחד מבלי שזה דרוש משום שבאיזה שלב מוקדם בתהליך האבחון, בשל התנהגות פחות נורמטיבית של הילד, כפי שאותו מורה סבור מבלי שיש לו את הכלים להבין את קהיליית העולים, קורה משהו והדבר מתגלגל.
קולט אביטל: לכן השאלה שאנחנו צריכים להפנות, או הבקשה, או הפנייה היא למשרד החינוך, לערוך בדק בית בכל אותה בעיה של אבחון ילדי עולים והוספת מגשרים בשעת הצורך כדי שנוכל להגיע לאבחון הנכון.
קולט אביטל: אני לא מפנה כאן אצבע מאשימה, בוודאי שהדברים לא נעשים מתוך חוסר רגישות או חוסר רצון אלא משום שאולי לא תמיד יש את הכלים המתאימים.
קולט אביטל: דיברנו על זה כבר גם בהקשרים אחרים.
קולט אביטל: יכול להיות שזה צריך להיות חלק מתהליך הכשרת המורים.
רומן ברונפמן: אני שותף למה שהציע ד"ר גומפל, ואולי זה הכיוון הרצוי של החקיקה המשותפת שלנו, ואולי גם חברת הכנסת יולי תמיר תצטרף, להוצאת הליך ההשמה מידי מערכת החינוך לגופים חיצוניים.
רומן ברונפמן: אני חושב שבזה נעוצה הבעיה.
קולט אביטל: עוד לפני שמגיעים לתהליך השמה.
יולי תמיר: פרופ' גומפל מבקש בדיוק ההיפך, הוא רוצה שהאבחון יהיה בבית-הספר.
רומן ברונפמן: פרופ' גומפל, אני מבקש שתחזור על ההצעה, כנראה לא הבנתי אותך.
טום גומפל: היום האבחונים יכולים להתבצע חלקם אצל מורים אבל חלקם הגדול אצל פסיכולוגים.
טום גומפל: אנחנו כאנשי חינוך היינו רוצים שהאבחונים יתבצעו על-ידי האנשים שמכירים את הילד הכי טוב, המחנכים.
30407: זה רק אחרי שלמורים תהיה ההכשרה המתאימה.
יולי תמיר: אין למורים את ההכשרה המתאימה ולכן שולחים להערכה חיצונית.
יולי תמיר: לא התקבלו כאן נתונים על בני הקהילה האתיופית.
יולי תמיר: אני רוצה לבקש שכאשר נקבל את הנתונים החדשים, אחרי שתבחן את המצב, תתן לנו גם נתונים על בני הקהילה האתיופית, הנתונים המקבילים למה שהבאת היום על תלמידים יוצאי ברית-המועצות.
יולי תמיר: שנקבל גם את הנתון הזה ונדע מה קורה.
רעיה ריגר: וגם בשפה שלהם ולא רק בשפה העברית.
קולט אביטל: גברת איגל, אני רוצה לפנות אליך בשם הוועדה ולבקש שתמצאי זמן לשבת עם גברת פלדמן.
קולט אביטל: לא בגלל זה אנחנו נפגשנו אבל אולי אפשר להביא את שתיכן יחד להגיע לאיזה פשרה.
קולט אביטל: ודבר נוסף, אם הבנתי נכון מתנהל עכשיו הליך משפטי נגדה כתוצאה מכל האירועים האלה.
קולט אביטל: אני באמת לא חושבת שצריך לגמור את זה בבתי-משפט.
קולט אביטל: אולי אפשר להגיע לאיזה פשרה.
כרמלה איגל: גם אני מצטערת שהדברים מגיעים הלאה.
כרמלה איגל: אני אחשוב על מה שאמרת.
כרמלה איגל: יש דברים שגם אני מנועה מהם כשיש הליך משפטי.
כרמלה איגל: אני אבדוק את זה.
כרמלה איגל: אני באמת אוהבת להגיע לפתרונות.
כרמלה איגל: אני רוצה לבקש שאנחנו נזכור שאין ניתוב יתר לפי מה ששמענו כאן.
קולט אביטל: אנחנו לא יודעים את זה.
קולט אביטל: זה מה שאת יודעת.
רומן ברונפמן: לא השתמשנו במילה "יתר".
רומן ברונפמן: יש ניתוב.
כרמלה איגל: ודבר נוסף, ועדת השמה היא גורם חיצוני, לא של משרד החינוך, ושם יש מערכות שונות שמקבלות החלטה.
כרמלה איגל: אני יכולה לומר שאני אבדוק, גם אני אצטרף עם יד על הדופק לפגישה עם 43 המשפחות – לא פיזית אבל אני אהיה מרחוק עם יד על הדופק.
כרמלה איגל: אני יכולה להבטיח בוודאות שבמהלך הדיון ילד שאין אסמכתה של גורם מקצועי מאבחן – אם זה נוירולוג, אם זה פסיכולוג, אם זה פסיכיאטר – לא עובר השמה.
כרמלה איגל: עשינו מהלך יפהפה לגבי אבחון של פיגור.
כרמלה איגל: אני רוצה שתבינו שוועדת השמה לא שולחת ילדים שאינם מתאימים לחינוך המיוחד.
קולט אביטל: בוקר טוב לכולם, וסליחה על איחור מסיבות שלא תלויות בנו.
קולט אביטל: אני שמחה לפתוח הבוקר את ישיבת ועדת העליה, הקליטה והתפוצות.
קולט אביטל: לפני שבועיים לערך, קיבלנו כאן סקירה ולאחר מכן היה לנו דיון מיוחד ומקיף עם המכון לתכנון מדיניות העם היהודי, או עם יהודי בלי העם היהודי, ואתם כולכם בוודאי קראתם גם את ממצאי הדו"ח והמסקנות.
קולט אביטל: אני לא אלאה אתכם בדו"ח עצמו, אני רק רוצה להגיד שמבחינתנו אחת המסקנות שנראתה לנו חשובה מאד בדו"ח היא הקביעה שלמדיניותה של ממשלת ישראל לא חשוב איזה ממשלה, כל ממשלות יש השפעה והשלכה על גורלן של הקהילות היהודיות, ומכאן שאנחנו בתור ועדה פה אחד החלטנו כאן, הסקנה שלנו, לאור אותו דיון, היתה שאנחנו צריכים להמליץ בפני ממשלת ישראל גם להתיחס בתהליך קבלת ההחלטות, להשפעות של ההחלטות האלה יש על הקהילות היהודיות, אבל גם להשקיע יותר, תרתי משמע, בקשרים עם התפוצות, זאת וודאי לאור העובדה שאנחנו תמיד ראינו במדינת ישראל כמרכזו של העם היהודי.
קולט אביטל: אני שמחה שיש לנו את ההזדמנות היום, לסגור את "המשולש" הזה של קשר בין מדינה או ממשלה, תפוצות ודעת הקהל בארץ באמצעות התקשורת, ואני רוצה להודות לארגון בני ברית על כך שהוא יזם את הדיון הזה.
קולט אביטל: אנחנו נחלק את הדיון לשניים.
קולט אביטל: בחלקו הראשון של הדיון נדון על התקשורת, על הדרך שבה אנחנו זוכים לכיסוי של התפוצות כאן בארץ, האם ההתיחסות היא "אד הוק", רק כשישנם אירועים יוצאי דופן, או האם אנחנו מתיחסים קצת יותר לעומק, מה מידת ההשפעה של התקשורת הישראלית על תהליך קבלת ההחלטות, אם ישנו כזה, מה השפעתה של התקשורת הישראלית על גיבוש דעת קהל, עד כמה התקשורת תורמת לגיבושו של ויכוח או דיון ציבורי בעניין הזה.
קולט אביטל: וודאי שלא אפתיע אתכם אם אגיד שהודעתו של ראש הממשלה אמש, על כך שכל יהודי צרפת צריכים לעלות לארץ, ומיד, זיכתה אותי בגל בלתי פוסק של טלפונים מאמצעי תקשורת בעיקר בצרפת.
קולט אביטל: מסתבר שיש לנו כאן הדגמה חיה עד כמה, מה שאנחנו אומרים ומה שאנחנו עושים בארץ, יש לו השפעה מידית על התפוצות, ולכן לנו מאד חשוב הדיון הזה.
קולט אביטל: בחלקו השני, שיהיה פחות פורמלי לפרוטוקול, אנחנו גם נתייחס , או יותר נכון נאפשר, לארגון בני ברית לחלק את הפרסים שהוא מחלק מדי שנה, לזוכים בקרב העיתונאים הישראליים.
קולט אביטל: אני רוצה להעביר את רשות הדיבור לדן פתיר, שהוא אחד מהשופטים, או יושב ראש חבר השופטים שהחליט על הענקת הפרסים, אבל זאת תוך חלוקה של שני הנושאים, קודם הנושא המהותי, ולנושא של מענק הפרסים נתיחס קצת יותר מאוחר.
דן פתיר: תודה ליושבת הראש.
דן פתיר: אני באמת רוצה להתיחס בדברי ההקדמה שלי, לנושא שמוזכר בהזמנה של הועדה.
דן פתיר: בשני "כובעים" קודמים שלי: אחד כשעסקתי בעיתונות במשך 45 שנה בפרויקט תהילה, וגם בנושא יהדות וישראל, וב"כובע" השני כשעסקתי בדוברות ממשלתית, בשתי קדנציות של שני ראשי ממשלה וראיתי את הדברים איך מתנהלים לפני קבלת החלטות והפצתם או הטמעתם בקהלי היעד, גם בארץ וגם בחוץ.
דן פתיר: משהו השתנה, ולדעתי לרעה.
דן פתיר: אני אומר כך, האמרה הפרסומית הידועה שקשה מאד עם התקשורת אבל אי אפשר בלעדיה, נכונה גם היום, אבל לא תמיד מטמיעים את הנושא הזה.
דן פתיר: נדמה לי שאם יש תקשורת פעילה, זאת אומרת, שטח בעתון, או זמני שידור או זמני שידור טלויזיוני, הדברים נעשים, על פי בדרך כלל הידיעות השליליות.
דן פתיר: השלילה, הביקורת אין כמעט דבר שהוא בגדר של הדברים החיוביים במשוואה הזו שבין ישראל והתפוצות.
דן פתיר: יש הרבה דברים שכמובן שהם חיוביים, אבל יש פה אנומליה בגישה של התקשורת הישראלית ביחסי ישראל והתפוצות, ובגישה של התפוצות ותקשורתה כלפי יחסי ישראל והתפוצות.
דן פתיר: בתלונות העתונות היהודית בעולם, מי שמכיר אותם ואני לא יחידי שמכיר, כמובן, יש מסע אדיר, חשוב גדול, על הנעשה בישראל לטוב ולרע.
דן פתיר: יש תשומת לב עיתונאית, תשומת לב מו"לית אין תשומת לב יזומה, לדעתי, בעתונות הישראלית בנושא של יחסי ישראל והתפוצות, אלא אם כן אמרתי במקרה הזה שאולי במיוחד ראש הממשלה התחשב בדיון היום ונתן לנו איטם לדיון בו, וצרפת בכלל, ונחזור גם לסוגיה שלה ונושא של ניו-זילנד לאחרונה, ויהודי ברית המועצות.
דן פתיר: אני מדבר עכשיו על שנות ה-60 וה-70 זה היה איטם מרכזי בעתונות.
קולט אביטל: גם מעבר לחדשות.
דן פתיר: מעבר לחדשות, היתה מודעות גדולה מאד.
דן פתיר: אני זוכר שהיתה בשנות ה- 70 התכנסות של מנהגי העם היהודי בבריסל, למען יהודי ברית המועצות, כשאנשי התקשורת הישראלים ובן גוריון ובגין ישבו על מקום אחד ומושב אחד ואפילו בבריסל העיתונות הישראלית סיפרה שהדבר זה בהרחבה רבה.
דן פתיר: אני לא ראיתי בעתונות הישראלית סיקור של אישיות יהודיות חשובות כשלעצמן ומקבלות את המשקל הראוי.
דן פתיר: כלומר, אנחנו עוסקים פה בנושא עיתונאי קצת בגישה צינית, קצת בגישה הייתי אומר צרה, שאומרת יש צרות, יש מהומות, יש אנטישמיות, יש פגיעה ביהודים, יש חילול מצבות.
דן פתיר: הייתי רוצה לצמצם את ההתייחסות שלי לדברי פתיחה והייתי אומר כך, אני מאחל לעצמנו שהתקשורת הישראלית תסתכל על עצמה תבחן את עצמה תראה מה היא לא עשתה , ומה היא לא עושה ותתקן את דרכיה.
דן פתיר: אני רוצה עוד מילה קטנה אחת אחרת שנעבור לקטע השני של האירוע של היום, מה כן אפשר לעשות, ולעורר את תשומת הלב, מודעות בדרך של באמת מתן פרסים או מתן תשומת לב, לדברים החיוביים של יחסי תקשורת ממשל, ותקשורת ותפוצות ויהדות יכולים לעשות אותם.
נאור ירושלמי: תודה ליו"ר קולט אביטל, ותודה רבה על הנכונות לקיים את הדיון הזה.
נאור ירושלמי: לפני קצת יותר מחודש התקיים בועדה הזאת ממש, דיון בנושא הטיפול ביחסי ישראל והתפוצות ומשרד החינוך, כהכנה לדיון של היום אני קראתי בעיון את הפרוטוקול של הדיון הקודם שלכם, חלק מהם שהתמונה שעלתה ממנו לגבי הידע שיש לבני הנוער בימינו על יהדות התפוצות גישה עגומה למדי.
נאור ירושלמי: הבעיה היא שברוב הדיונים שעוסקים ביחסי ישראל והתפוצות בימינו, יש הסכמה מכל צידי השולחן על החשיבות האסטרטגית והקיומית אפילו, יש ליחסים האלה הן למדינת ישראל והן לקהילות בתפוצות.
נאור ירושלמי: אפילו המועצה לבטחון לאומי הגדירה אותם כנכס אסטרטגי למדינת ישראל.
נאור ירושלמי: לצערנו, אנחנו עדים בשנים האחרונות למגמות של ניכור המתרחשות בשני הצדדים, וגורמות להתערערות של אותה מערכת יחסים שברירית בינינו ובין התפוצות.
נאור ירושלמי: אז נכון, הדיון היום הוא על התקשורת, יחסה של התקשורת לנושא התפוצות, נכון שהתקשורת איננה זרוע של משרד החינוך והתרבות, אסור לה שתהיה כזאת, אבל אסור לה גם להתעלם מהבעיות הקיומיות של ישראל והעם היהודי ולדחוק אותם לשוליים.
נאור ירושלמי: העתונות היא אמנם לא משרד החינוך, אבל למרות זאת יש לה תפקיד, תפקיד ציבורי, מצד אחד לשקף את המציאות ומצד שני לקבוע סדר עדיפויות ציבורי, לישראל ולישראלים.
נאור ירושלמי: זאת ועוד, המנדט של משרד החינוך מסתיים בגיל 18, נשאלת השאלה מה קורה לישראלי הממוצע לאחר שהוא יוצא מחיקו של משרד החינוך, כיצד נקבעת המודעות שלו, מהיכן מגיע הידע שלו על המרחש בעולם היהודי שמחוץ לישראל, כמו בשאר הנושאים, ולזה התשובה אני חושב היא די ברורה.
נאור ירושלמי: מיעוט ההתיחסות בתקשורת שלנו לנושא התפוצות נובע ממספר סיבות.
נאור ירושלמי: אחת הסיבות אולי מהצד המקצועי, היא, שהתקשורת מתיחסת לנושא הזה כאל חדשות טהורות.
נאור ירושלמי: כלומר, כאשר יש חדשות על קטסטרופה כל שהיא, פגיעה ביהודים, חילול בתי קברות וכדומה, אז כמובן מתיחסים, מדווחים על ההתרחשות.
נאור ירושלמי: מעטים הם התחקירים והכתבות המעמיקות בתחום זה.
נאור ירושלמי: כל כך מעטים שכל דוגמה בולטת ישר זוכה לתהודה ניכרת במילין המצומצם שעוסק בנושא תפוצות, ואנחנו יודעים לצטט אותה עוד שנים לאחר שהיא ממש קורית.
נאור ירושלמי: כדי לנסות ולשנות את מצב הדברים הזה המרכז העולמי של בני ברית בירושלים, יסד לפני כ- 12 שנה את פרס העתונות שלו, הנקרא על שם וולף והילדה מטסדורף, הפרס מטרתו לעודד בדיוק את המגמה הזאת, לעודד את הסיקור התקשורתי בישראל של יהדות התפוצות כיום, ומטרה להרחיב את המודעות הציבורית לנושא הזה.
נאור ירושלמי: הפרס כאמור, ניתן במשך 12 שנה ואני סיכמתי את הנתונים של הנסיון המצטבר שלנו בשבע השנים האחרונות על בסיס הפניות שהיו אלינו לקבלת הפרס.
נאור ירושלמי: מכיוון שאנחנו עושים לפרס פרסום מאד נרחב, פונים לכל המערכות אפשר להתיחס לפניות אלינו כאל מדגם די מיצג של העשיה האמיתית בשטח הזה, אם כן, וזה רק במברק ממש, במשך שבע השנים האחרונות התמודדו על הפרס קרוב ל- 100 כתבות בתקשורת האלקטרונית והכתובה בעברית ובאנגלית.
נאור ירושלמי: מדוע חשוב לציין את השפה?
נאור ירושלמי: מכיוון שיותר מ- 40% מאותן 100 כתבות עיתונאיות, רפורטז'ות, סרט טלויזיה, תכנית רדיו וכו'.
נאור ירושלמי: יותר מ-40% מכלל הכתבות היו בשפה האנגלית בשני עתונים, הג'רוזלם פוסט, והג'רוזלם ריפורט, ששם היא ברורה, הבעיה שלנו לצורך הדיון היא שזה מגיע למגזר מאד מצומצם, מכלל אוכלוסית מדינת ישראל.
נאור ירושלמי: חשוב אמנם אבל מצומצם.
נאור ירושלמי: נתון מענין נוסף שאני חושב להציג אותו פה, הוא שרבע מכלל הפניות הגיעו מהערוץ הראשון ומקול ישראל, זאת אומרת, שאם ניתן לזה פרשנות על רגל אחת, כלי התקשורת הממלכתיים לקחו על עצמם את התפקיד החינוכי במרכאות, של עיסוק בנושא יהדות התפוצות בימינו, ולא מתבישים להקדיש לכך שעות שידור משמעותיות.
נאור ירושלמי: ויש כאן מילה חיובית, כן, אפשר.
נאור ירושלמי: הסדרה גחלת לוחשת, שהיתה לפני כמה שנים, אין סוף כתבות בנושא יהדות התפוצות בתכניות השוטפות כמו רואים עולם, מהיום למחר בטלויזיה, השעה הבינלאומית ברדיו, וכו'.
נאור ירושלמי: לעומת זאת לצערנו, החלק של העתונות הכתובה הוא מצומצם ביותר,
נאור ירושלמי: חריג כמובן עתון הארץ, שמקדיש לזה הרבה משקל, שורת הכתבות סדרת כתבות של העתונאי דניאל בן סימון לפני שלוש שנים, על מסעו בין הקהילות היהודיות באירופה, אליהו סלפטר שזכה גם באות מפעל חיים של הפרס שלנו, ולפני מספר שנים שעושה רבות להביא מידע שוטף על ההתפתחויות בעולם היהודי, ועוד עתון הפונה לקהל מצומצם, עתונים חשובים, אבל הקהל שהם פונים אליו הוא מצומצם זה עתון גלובס, ששם בעבודה אישית של סגן העורך איתמר לוין, שבמשך שנים חושף את ההיבטים המורכבים של הסיפור של הרכוש שנגזר מהיהודים באירופה ובארצות ערב.
נאור ירושלמי: אבל לצערנו בעתונות הפופולרית, כלומר מעריב וידיעות, בערוצי הטלויזיה המסחריים העשיה בתחום הזה מעטה וחלק מהם כלל אינה קיימת, אם לא פוגעים בבית כנסת, אז אין סיפור.
נאור ירושלמי: בטלויזיות, אז לא רואים את הנושא הזה בדיוני העומק במגזינים בתוכניות בוקר, וכו'.
נאור ירושלמי: אני חושב שזה מאד חושב לציין שדווקא השנה יש לנו זוכה כן מאותה עתונות פופולרית, ספי אני מאד שמח שאתה הזוכה, ושהעתון, כמובן אתה עובד בשני העתונים, אבל זה אולי סנונית שמעידה על שינוי ביחס לגבי העתיד.
נאור ירושלמי: הערה אחת לסיום, יתכן שהבעיה המהותית היא לא בסיקור, ואפילו לא בסדרי עדיפויות של העורכים, אלא בעובדה שהתקשורת במידה רבה משקפת את מה שקורה בציבוריות ובפוליטיקה הישראלית.
נאור ירושלמי: ואולי כאשר בעולם הפוליטי יהדות התפוצות תזכה למקום מרכזי יותר, לא רק בהיבט של עליה וקליטה ספציפיים מה קורה להם אחרי שהם חוצים את הרוביקון ומגיעים לארץ ישראל, החיים שלהם שם כחלק בלתי נפרד מהעם היהודים שאנחנו החלק השני שלו, אולי גם התקשורת תשקף את אותו שינוי בהתיחסות ותגביר את העיסוק שלה בנושא.
נאור ירושלמי: תודה רבה.
קולט אביטל: היו צריכים להיות איתנו גם עורכי עתונים וביניהם אמנון דנקנר, והוא עוד לא הגיע, בוודאי שנרצה לשמוע מהם מה ההתיחסות שלו או מה ההתיחסות ברמת תהליך קבלת ההחלטות במערכות.
קולט אביטל: אבל עד שנקבל את הזוית הזו, אני רוצה לפנות לחלק מהאנשים שנרשמו מראש לדיון, ונפתח בד"ר דינה גורן.
קולט אביטל: רשמו אותך.
דינה גורן: אני אמנם לא נרשמתי לדיון, אבל אני חושבת שנאור בסקירה מאד קצרה שלו, הקיף את הנושא למש-עי, אני רק יכולה לומר שזה חבל מאד שזה המצב, משום שבלי התפוצות אנחנו, זה חלק מהיחוד שלנו שיש לנו תפוצה ואנחנו חייבים להכיר אותה, תמיד, ואולי עכשיו יותר מתמיד.
דינה גורן: הדיווחים הסנסציוניים שאפשר להגדיר אותם סנסציוניים, שבדרך כלל מתעדכנים בהעדר בעומק בתיאור, ובפרשנות בעיקר, הם לרעתנו ולרעת ההתיחסות של הציבור בארץ לנושא.
דינה גורן: בהקשר הזה אני רוצה לציין באופן מיוחד, ובוודאי יקריא את הסיכום של חבר השופטים לפרס בקשר לציון לשבח את היוזמה של ג'רוזלם פוסט שנתנה, ואני רוצה להעלות את זה כדוגמה למה שחייב או רצוי מאד לעשות, והוא לתת מידי פעם שלא בהקשר לאירועים ספציפיים שהם בדרך כלל מאופיינים בשלילה לתת סקירות מקיפות, מעמיקות, פרשניות למופת למציאות של יחסי ישראל או יהודי ישראל עם התפוצות.
מיקי מירו: מנהל חטיבת החדשות בקול ישראל.
מיקי מירו: נאור נתן לי כבר את הפתיח בעצם, ואני אקצר את דברי.
מיקי מירו: ללא ספק אנחנו ככלי ממלכתי, רשות השידור, טלויזיה ורדיו, רואים את התפקיד שלנו למלא את חוק רשות השידור.
מיקי מירו: אני, הזכרתם כבר את הסדרה בטלויזיה וברדיו יש לנו תכניות שנקראות תכניות חברתיות, נדיר נמצא פה שהוא עורך את הערכת המצב, וגם זכה לפרס, ותעודת ציון, יש איזה שעה בינלאומית, שעת חברה, עודה הרבה תכניות שבהם כל הנושא של התפוצות הוא בילד אין, הוא חלק מתוך כל המערכת.
מיקי מירו: עכשיו נכון אתה אומר, שמדברים על קטסטרופות, אבל גם מתוך הקטסטרופות אפשר לצאת ולדון גם בנושא התפוצות.
מיקי מירו: אני אתן לכם דוגמה, למשל, שעשינו משדר מיוחד בעקבות כל האנטישמיות באירופה, אבל דברנו גם היהודים שם.
מיקי מירו: שלחנו נציג שלנו, אברהם בן מלך, נסע למשך 10 ימים, תחקר את הנושא לעומק כדי לראות את זה מקרוב, לא להיות - -
קולט אביטל: למה זה היה היוזמה שלכם ועד כמה הדברים האלה באים כיוזמה של הסוכנות.
מיקי מירו: היוזמה היתה, היוזמה הראשונית היתה שלנו, הטריגר היה שלנו, אנחנו שיתפנו פעולה עם הסוכנות, רשות השידור לא במצב הכי טוב, ומצאנו annoying situation, איך להעלות את הענין.
מיקי מירו: לצערי, הייתי שמח להיות במצב שאני יכול להוציא את הצ'ק ולשלוח, אני חושב שזה נושא מאד חשוב.
קריאה: עד כמה הסיבסוד נתן לכם אפשרות של חופש פעולה מבחינה מקצועית?
מיקי מירו: מלא, הוא טייל לבד לחלוטין.
קולט אביטל: זאת אומרת שהנושא עצמו לא מוצא תרגומו בתקציב של רשות השידור.
מיקי מירו: מוצא.
מיקי מירו: מוצא את תרגומו, אנחנו עכשיו במצוקה כללית, אני רק אומר את זה כרגע.
מיקי מירו: מוצא את תרגומו, עובדה שמשקיעים בזה תכניות.
מיקי מירו: ברגע שמשקיעים תכניות, היתה איזה תקופה של מצוקה, עוד לא היה תקציב, לא היה כלום, אבל הנושא בער בעצמותי אז, ואמרתי שצריך מן הגורן ומן היקב, יש מצבים שבהם אתה אומר, כרגע, פוס, לא מענין אותי יש תקציב אין תקציב.
מיקי מירו: לכל המינוסים האלה מתוקצבים, הם נמצאים בתוך ספר תקציב גם בטלויזיה, כשמדובר בחלוקה של תכניות, התכניות האלה שקשורות לעם היהודי הם נמצאות בפנים, ויש ענין רב לעשות את זה.
מיקי מירו: פשוט רציתי לתת את נקודת ההתיחסות לאותה סדרת תכניות שהיא יצאה, לכאורה, מתוך הקטסטרופה, מתוך האנטישמיות אבל נגעה ביהודים, ודבר יותר יפה מזה שבעצם כבר נוצרו קשרים.
מיקי מירו: זאת אומרת נקשרו קשרים טובים בין המערכות.
מיקי מירו: וזה אותו דבר, זה הרעיון שברגע שאתה מתחיל לגעת במשהו, אתן דוגמה נוספת, כל הארועים הנוראים שקרו בתורכיה, בעקבות הארועים האלה נוצרו קשרים עם הקהילה, אין מה לעשות.
מיקי מירו: דיברת עם הרב, דברת עם ראש הקהילה, הוא כבר נכנס, יש לנו כבר את הרשימה של הטלפונים, הוא כבר נכנס לרשימת הטלפונים ואז הוא כבר איש קשר שלנו.
קולט אביטל: הדבר הזה אחר כך מתבטא בכתבות על מצב הקהילה, למשל, כשאין קטסטרופה.
מיקי מירו: כשאין קטסטרופה.
מיקי מירו: הדברים האלה עולים בתוכניות אלה, כמו שאמרתי, נניח שמגיע לפה פרויקט תגלית, למשל, אז מה זה, חדשות קטסטרופה, חס ושלום, אבל הם אורחים שלנו ברוכים הבאים, כי אנחנו יודעים את החשיבות של הפרויקט הזה.
מיקי מירו: עכשיו ניקח את התכנית הקשר הישראלי בלילה, שזה וולונטרי לחלוטין, כשאנחנו מדברים על הוצאות כספיות והוצאות אדירות כי זה תכנית שמתבססת רק על שיחות לחו"ל.
מיקי מירו: עוזבים את השיחות, אבל מדובר פה על שלוש שעות נטו של שיחות לחו"ל, שזה תכנית מאד פופולרית, עם הישראלים, אליהוא בן און.
מיקי מירו: חשוב לנו ליצור את הקשר באמצעות אתר האינטרנט כי זה גם קושר אותנו מאד.
מיקי מירו: יש בקשות מאד גדולות של הקהילות ליצור איתנו קשר, ואנחנו עכשיו מגדירים, ופה רשות השידור נכנסת להגדלת מספר הסטרינים, לכמות גדולה מאד של סטרינין שכך יותר ויותר יהודים ברחבי העולם יוכלו להתחבר לרדיו הממלכתי.
מיקי מירו: כי בזה אנחנו רואים את התפקיד שלנו.
קולט אביטל: מה זה סטרינים?
מיקי מירו: אתר באינטרנט.
מיקי מירו: יש אפשרות ליותר אנשים לגלוש בעת ובעונה אחת.
מיקי מירו: וזאת המטרה שלנו.
מיקי מירו: אנחנו רוצים שכל אחד יוכל לתפוס את הנישה שמה שמענין אותו, ולהכיר את ההווי הישראלי, כמו שאנחנו רוצים להכיר אותם אני חושב שחשוב שהם יכירו אותנו, ואז ברגע כזה אנחנו נוכל לפתוח את הצוהר הגדול אל - -
קריאה: אבל זה חד סיטרי.
מיקי מירו: זה לא חד סטרי, אנחנו מקבלים מיילים, יש בינינו אינטראקציה רבה, וגם עכשיו מתחילים קשרים בין רקע לקהילות, למשל, ברומניה, וברוסיה, וזה דבר נורא חשוב, כי נוצר דיאלוג.
מיקי מירו: כי מדובר על החלפת תכניות.
מיקי מירו: זאת אומרת, באותה מידה שאנחנו ניקח מהם, אנחנו גם נשדר אליהם.
מיקי מירו: וכל הדבר הזה יוצר את הקשר.
דינה גורן: המאזין הישראלי לא מקבל את התפוקה.
מיקי מירו: המאזין הישראלי, יש לנו כתבת, שרה פרנקל, שעושה את עבודתה נאמנה, ואגב, תפיסת העולם שלה היא בדיוק הולמת את מה שאתם אומרים, לא רק לבוא בזמן הקטסטרופה, אלא גם לדבר על דברים שמעניינים את הקהילות.
קולט אביטל: יהושע עמישב, אתה יכול לתת לנו קצת זוית של איך הדברים נראים משם, זאת אומרת, מה בדרך כלל הקהילות היהודיות איך הן רואות את ההתיחסות שלנו, ואת ההתיחסות של כלי התקשורת.
יהושע עמישב: אני לא חושב שאפתיע פה מישהו, שמשמיעים, משמיעות בדרך כלל יותר תלונות מאשר דברי שבח, וגם אין לי תיאור קצר מידי, אבל בדרום אמריקה ובכל מקום שעברתי זה היה ארגנטינה, אורוגואי, וברזיל, כאשר גמרנו איש השיווק והתקשורת של קרן היסוד אבל כשגמרנו את הביזנס של קרן היסוד והתחלנו לדבר בצורה יותר כללית, אז ברור היה בדיבור שלהם תסכול גדול מאד על זה שאין בעצם, הם מרגישים ריחוק ניתוק וחוסר ענין בישראל.
יהושע עמישב: אפשר להגיד שזאת תחושה סוביקטיבית בגלל המרחק הגאוגרפי, ושאנחנו נותנים טיפול שווה לקהילות של דרום אמריקה ואירופה וזאת תחושה, אבל קשה לי להתווכח עם תושב, אבל באופן כללי הראו לי גם את כל הפרסומים של הקהילות האלה, כתבי העת היהודיים, שכפי שאמר דן פתיר בהתחלה, החיים הקהילתיים תופסים שם הרבה מקום אבל מחצית מכל גיליון לפחות מוקדש לעניני ישראל.
יהושע עמישב: כולם כמעט מרוויחים קטן כאן, ומילה ההדדיות היתה מאד בולטת.
יהושע עמישב: זאת אומרת, אנחנו, הלב שלנו פועם בקצב של הלב שלכם, אבל הלב שלכם רחוק מהלב שלנו.
יהושע עמישב: זה היה מן "לייף מוטיב" כזה שחזר כמעט בכל מקום.
יהושע עמישב: מה שאפשר לעשות עם זה, אני מפחד שכולנו נעשה עבורכם כמעט אותו ניתוח שנגיע לשלב האופרטיבי, מה כן אפשר לעשות אולי, אנחנו, יהיה לנו קשה מאד לגבש משהו.