GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אתי לבני: מיישמים דברים או רק מזמינים אותה להרצאות?
קולט אביטל: הם מקשיבים,
אתי לבני: יש איזה מסקנות - ?
אודי בהט: אם המטרה היא לעבוד במקומנו –
אתי לבני: זה בכלל לא עימות, אני שואלת אם מסיקים מסקנות תוך כדי התהליך, זאת שאלה מאוד נראה לי –
אודי בהט: אם תתני לי לענות כמה מלים, אני גם אומר לך שהם צריכים הרבה מסקנות ועושים הרבה דברים, ותוקפים כמעט את כל הנקודות שיש לתקוף.
אודי בהט: מה שאני אמרתי זה כהקדמה, כי אנחנו באמת מחשיבים מאוד את הדברים שנאמרים, על אף שאני חושב שמבחינה מתודולוגית, כדאי שאנשי מחקר מקצועיים, שלא כמוני, יעשו את העבודה לעומק, יש פה אנשים ממשרד הקליטה, יש פה חברים שהם ברוחב העניין ועומק העניין ואיפה זה נמדד, ומתי ולמה וכדומה.
אודי בהט: אבל זה אני אומר באופן כללי.
אודי בהט: משרד החינוך פועל כמעט בכל החזיתות שעליהם מרינה דיברה עכשיו, אומנם אני באתי הנה מתוך ידיעה שמדובר פה על ניכור נקרא לזה תרבותי יהודי, ציוני, ולזה אומר את מה שיש לי לומר, אבל כיוון שעלו פה גם אספקטים של השפה העברית, דר' מרינה ניזניק, תהיה מחר בכנס של מאה חמישים מורים במשרד החינוך מכל הארץ, שיתקיים מחר בבית ספר אורט בתל אביב, והפורום הזה הוא בדיוק פורום שהוקם מכל המורים שמלמדים השנה בתוכנית שעל.
אודי בהט: תוכנית שעל פירושה בראשי תיבות, שלא הוכנו לקראת הישיבה הזאת, - שיקום עברית לעולים ותיקים.
אודי בהט: שזה בדיוק בא לענות על העברית המקצועית, מכוונת למקצועות של החטיבות העליונות, לא העברית הגבוהה, כמו שאמרה כאן לפני חמש דקות מרינה, ושהתבצעה השנה במאתיים חטיבות ביניים במדינת ישראל.
אודי בהט: היא יצרה לובי של כמאתיים מורים שמשתלמים כל השנה ומלמדים תלמידים שפגה זכאותם לשעות עזר רגילות, נמצאים בארץ ארבע, חמש, שש שנים, ורוצים לשפר את שפתם המקצועית, כדי לשפר את יכולתם להתמודד עם טקסטים ולהצליח בבחינות הבגרות ואחר כך בהמשך.
אודי בהט: זו דוגמא אחת קטנה, לדברים שהתבצעו בשנה שעברה עם ארבעים בתי ספר, בשנת הלימודים הנוכחית שהסתיימה עכשיו עם מאתיים בתי ספר, ובשנה הבאה עם מאתיים חמישים, כלומר זה תרומה אחת לשדרוג השפה שעליה דיברה כאן מרינה עכשיו.
אודי בהט: בהמשך לגבי הזהות, אני לא נכנס פה לאחוזים יהודים ולא יהודים, מה משפיע על מה, על הניתוק, אני לא נכנס כאן להערכות.
אודי בהט: אומנם נאמרו פה דברים שאני לא בדקתי אותם, אני לא רוצה להגיד דברים לא אחראיים.
אודי בהט: אני לא בטוח שיש תלמיד במדינת ישראל שנמצא שנתיים בארץ ולא יודע מה זה יום העצמאות.
אודי בהט: כי אם תלמיד בארץ ויש לו חופש באותו יום, ויש לו בחינה באזרחות אפילו לעולים, הוא לא יכול להתחמק מהשאלה מה זה יום העצמאות.
מרינה ניזניק: תתפלא, כנראה שיש,
אודי בהט: או שיש או אין, לא על זה הויכוח, אנחנו פועלים השנה במאה ועשרים בתי ספר.
קולט אביטל: מי פועל?
אודי בהט: בתוכנית שנקראת שלהבת, מתוך החטיבות האלה, מאתיים ומשהו, שהם עתירי עולים, לא עם שני עולים או אחד או אף אחד.
אודי בהט: תוכנית שנקראת שלהבת היא שילוב חברתי של העולים, אני אביא קצת דוגמאות מה הבסיס של הפעילות הזאת, דוגמאות מייצגות.
אודי בהט: זה טופס בקרה ומשוב שאנחנו עושים בבתי הספר, הנושא שדובר – זהות ושייכות, כל מה שקשור לנושא הזה.
אודי בהט: שיתוף ההורים, סדר פסח, סדר עצמאות, סיום בטקס חלוקת תעודת זהות אישית.
אודי בהט: מפגשים עם תלמידים עולים וותיקים בבית ספר שרת נתניה, ארץ ישראל בעיני, נופים הם לפעמים געגועים וכו'.
אודי בהט: בית ספר אורט אפק קריית ביאליק, סיפורו של חפץ, חגים במורשת היהודית.
אודי בהט: אני קורא הלאה ועובר לחטיבת הביניים בית רוגוזין בקריית אתא, וקריית ביאליק ועוד ועוד, ביסודי ביפו.
אודי בהט: שוב, מערכת החינוך - -
קולט אביטל: איך אומר יצאפן, זה בדיוק מה שרציתי לשאול, אם זה כל כך טוב, למה זה כל כך רע?
אודי בהט: כשאנחנו לא בסדר, אנחנו חוטפים.
אודי בהט: אנחנו רחוקים מהיעד ויש לנו הרבה עבודה, אף אחד לא חושב לרגע, אבל אני רוצה שיהיה ברור שמערכת החינוך לא רק מתייחסת ברצינות לעניין, אלא באמת כל המשאבים שיש לך, משקיעה בשפה העברית או בתחום של המורשת.
קולט אביטל: אתה מכיר מה שאמר הכוזרי, כוונותיך טובות, אבל מעשיך אינם רצויים.
קולט אביטל: השאלה היא אם אנחנו עושים כל כך הרבה ובסוף זה לא נותן תוצאות, אולי צריך לבדוק מה שאנחנו עושים גם?
אודי בהט: על קטע הבדיקה אני רוצה לומר ולהמשיך עוד שתי דקות הלאה.
אודי בהט: המחקר של אילן שוהמי פורסם, יום אחרי שהוא פורסם, התחלנו לפעול בנושא הזה.
אודי בהט: תוכנית שעל כמוה תוכנית עוגן שלא דיברתי עליה כרגע, אלה תוכניות מוערכות ונמדדות על ידי האגף להערכה ומדידה בלשכת המנכ"לית של משרד החינוך.
אודי בהט: ד"ר גילי שילד עומדת בראש היחידה הזאת, לרבות העניין הזה.
אודי בהט: בכל החטיבות שדיברתי על תוכנית שעל, לפני חמש דקות, היה ב14 לחודש עשרה ימים בחינה - -
קולט אביטל: מה מבחן התוצאה?
אודי בהט: אז אני אומר, לפני עשרה ימים הייתה לכל החטיבות האלה בחינה של אחרי, מול בחינת פרה שהייתה להם בספטמבר, אנחנו נקבל את התוצאות, נשמח להביא אותם.
אודי בהט: אני יודע מהשטח מהפגישות עם המורים בשטח, שילדים עלו בשניים שלושה ציונים במקצועות שונות, שהם מושפעים מהעברית.
אודי בהט: זאת התוצאה,
קולט אביטל: אנחנו מדברים לא רק על ציונים, למרות שאתה ניגש לעניין הזה בגישה הטכנולוגית, הטכנית גרידא.
קולט אביטל: אנחנו מדברים על איך ילד שהוא בא זר, מתרבות זרה מחוסר הזדהות.
קולט אביטל: איך אנחנו גורמים לו להזדהות.
אודי בהט: מכיוון שהוזכר פה העניין של השפה, אמרתי מה אנחנו עושים בעניין השפה, עכשיו אני אדבר על הנושא השני.
אודי בהט: כמו שאמרתי, הוכנה תוכנית שלהבת, לא זו בלבד, אלא שהמשרד מקיים בווריאציה הרבה יותר משוכללת סמינרים לאלף חמש מאות ילדים עולים כל שנה, בכיתות י' י"א, סמינרים לזהות יהודית ציונית.
אודי בהט: עכשיו יצא מכרז חדש ואנחנו עומדים לצאת לדרך לקראת שנה הבאה.
אודי בהט: כל הסיפור הזה יכול לדבר על הנושאים – מלחמות ישראל, גבורה וזיכרון, שואה וגבורה, חגים וכדומה.
אתי לבני: כמה שעות זה הסמינרים האלה?
אודי בהט: זה שלושה ימים רצופים שבנויים על חוויה ועל למידה, שיש להם - -
אתי לבני: מחוץ לבית הספר.
אודי בהט: כן, אני לא מדבר על מה שמערכת החינוך עושה ממילא עם תלמידי ישראל, ככל שזה טוב או רע, אני מדבר כרגע על מה שהוא בונוס לעולים.
קולט אביטל: וזה חובה או שזה זכות?
אודי בהט: זה לא חובה, אבל יש לי לחץ גדול.
קולט אביטל: אנחנו דנו במליאה לפני שבועיים על כך שגם הילדים הישראליים מרגישים מנוכרים.
אודי בהט: אני רוצה לומר לכם שהרבה דברים שאנחנו עושים לעולים, שואלים אותי הרבה פעמים, למה לילדים שלנו במירכאות לא.
אודי בהט: אבל זהו זה, אנחנו עובדים עם העולים ואיתם אנחנו עושים.
קולט אביטל: אתה יכול להוסיף משהו אם יש, לגבי איזה קליטה תרבותית בארץ?
אודי בהט: מה זאת אומרת?
קולט אביטל: כדי שאדם ירגיש הוא שייך לאיזה שהיא חברה, אז הוא גם צריך להרגיש נוח עם התרבות באותה החברה.
קולט אביטל: לא רק איך חוגגים את פסח, אלא מה התרבות באותה המדינה.
קולט אביטל: יש מושג שנקרא קליטה תרבותית.
אודי בהט: אני דיברתי פה גם על תרבות, הפרדתי בין תרבות למורשת, אם כי קשה להפריד, אבל בכוונה הפרדתי שלא מדובר פה על הלוח השנה העברי לווריאציות שונות, אלא מדובר פה על ערכים, על מוזיאונים, על מדינת ישראל ולא רק על החגים המסורתיים, בוודאי.
אודי בהט: זה נעשה כל הזמן.
אודי בהט: זה נעשה באופן מובנה.
קולט אביטל: מפאת קוצר הזמן, כיוון שיש לנו בדיוק עוד עשר דקות לסיום הדיון, אני רוצה לשאול אותך אם יש לך משהו להוסיף, ולשאול עוד אנשים אחרים, כי גם מרינה רוצה להשיב.
קולט אביטל: מי מעוניין?
לב ברמן: כמו שאמרתי במהלך חמש שנים אנחנו מפעילים קבוצות שנקראות קבוצות תמיכה ומנהיגות, ובמשפט אחד הן מכוונות בהרבה לבירור שייכות וזהות, שאנחנו מאמינים שהדרך היא דרך מעורבות.
לב ברמן: אנחנו פשוט מביאים את בני הנוער לעשות משהו, להתנדב, לתרום ואמינים שזה קצת ישפר את תחושת השייכות שלהם.
לב ברמן: אני רוצה להתייחס למה שנאמר פה במספר נקודות.
לב ברמן: דבר ראשון אני רוצה שהמיקוד פה על ילדים עולים חדשים, שלוש ארבע שנים בארץ.
לב ברמן: מתוך ההיכרות שלי כשמגיעים לילד שנולד פה או שעלה פה וחי פה עשר השנים, שתים עשרה שנים, שכמעט לא יודע רוסית, אבל הוא מגיע לקבוצת דוברי רוסית, מכיוון שאין לו חברים ישראלים, אם בכלל אין לו חברים, ויש לו בעיית זהות גדולה לדעתי.
לב ברמן: מה שאני מנסה להגיד- אל"ף, אני חושב שלקבוצה גדולה של העולים הותיקים שחיים פה גם עשר שנים, יש בעיות לא קטנות, אם לא יותר גדולות מהעולים החדשים, ויש צורך, אולי יותר קל להגיד שעולים חדשים זה שלוש שנים וזהו, ואז אין בעיות, אבל יש בעיות חמורות גם אצל כאלה שהם עשר שנים ושמונה שנים, והקבוצה בהתאם יותר גדולה.
לב ברמן: בי"ת, אני חושב שהשתמשו פה במושג זהות יהודית, אני הייתי מחליף את זה ומכוון את זה לזהות ישראלית.
לב ברמן: כי יש ילדים עולים שההורים שלהם היו סרבנים, או עשו בשקט בארץ את כל המסורת היהודית והזהות היהודית מפותחת, אבל יש להם בעיה, ניכור ומשבר של זהות ישראלית.
לב ברמן: זה נכון כמו שאודי אמר, שהדגש באמצע שנות התשעים היה דגש לדעתי יותר גדול, עכשיו זה הצטמצם, על זהות, באמצעות סמינרים, דרך כל מיני ארגונים קבלניים.
אודי בהט: זה נכון גם עכשיו.
לב ברמן: לדעתי הבעיה בסמינרים האלה שמנסים בשלושה ימים לתת הזרקה כזאת אינטנסיבית של ערכים ציוניים ויהודים.
לב ברמן: ילדים כן יודעים מה זה יום העצמאות, ויום כיפור, אבל אותו יום עצמאות הם לא מרגישים כלום, וזה לא עוזר להם בכלל.
לב ברמן: אני חושב שבעיית הזהות היא בעיה מאוד מורכבת שלא קל להתמודד איתה בכלים קצרי טווח ובכלים פרונטאליים כמובן.
לב ברמן: דבר אחרון שאני רוצה להגיד, אני חושב שבכל סוגיית המשאבים ובצדק נותנים דגש גדול לעברית.
לב ברמן: אני חושב שהעברית היא לא הבעיה היחידה ולא הפתרון היחיד לכל הבעיה.
לב ברמן: אני חושב שיש צורך גדול לבדיקה איך צריך לעבוד על בירור זהות ואיך אפשר בכלל.
לב ברמן: הייתי שואל מה באמת יעזור לבני נוער, כמו למבוגרים, לפתח את תחושת השייכות והזהות, ולא לומר שצריך להסביר להם.
קולט אביטל: אתה יודע מה, בוא נסתפק במילה שייכות, כי זהות כל אחד מפתח ובניגוד למה שאמרה מרינה אני חושבת שאם הילדים חשים שאין סתירה, בין זהות רוסית לבין זהות ישראלית, אין לי בעיה עם זה, גם באמריקה למדו לחיות, להיות אפריקן אמריקן, או איטליאן אמריקן, או משהו כזה.
קולט אביטל: אפשר לחיות עם שתי זהויות, השאלה היא איך אתה מגביר גם את הזהות הישראלית, מה אתה עושה כדי להגביר את התחושה הזו ובעיקר את השייכות.
לב ברמן: משפט אחרון, אני רוצה לציין פרט, אני חושב שגם משרד החינוך וגם גופים רבים, באופן טבעי דווקא, אני בטוח שלא מרצון רע, יצא שאין או יש רמה מאוד נמוכה של שיתוף הקהילה.
לב ברמן: זאת אומרת כאלה שמנסים לעבוד על זהות של ילדים עולים, לא משנה אם הוא מדבר רוסית, להיות תלמיד, זה בדרך כלל לדעתי, כמה שאני רואה בשטח, לא בא לידי ביטוי שמשתפים את הקהילה עצמה.
לב ברמן: הם באים במקום כזה פטרנליסטי וקצת מונופולי, שאנחנו הישראלים הוותיקים, בואו נסביר לכם, בואו נלמד אתכם.
לב ברמן: ואני חושב שצריך, זו אולי הדרך היחידה לבנות ולהשתמש במשאבים שיש בקהילה.
לב ברמן: זה יכול להיות ארגונים, זה יכול להיות אנשים ספציפיים וכו'.
ואדים בלומין: אני מנכ"ל של אחד פלוס אחד, התאחדות לצעירים עולים.
ואדים בלומין: כאן אני מייצג את הקואליציה למען נוער בסיכון.
ואדים בלומין: אני רוצה לחזק את הקול שעכשיו נשמע לקראת סוף הדיון, לדבר על ניכור לתחושת זהות, בין אם היא יהודית או ישראלית, הוא דיון בעייתי, משום שנדמה לי גם בין הנוכחים כאן, במיוחד בין חברות הכנסת שנמצאות כאן, כל אחת בוודאי מבינה אחרת מהי זהות ישראלית.
ואדים בלומין: (החלפת יו"ר)
ואדים בלומין: כדי לא לפתוח את זה לדיון, שאלה למרינה, א' האם את מתוך המחקר שלך, האם את רואה קשר בין ניכור או חוסר שייכות, לבין תופעות של דיספונקציה?
מרינה ניזניק: כמובן,
ואדים בלומין: בוודאי, ואיך את יודעת בתוך המחקר הזה, אם את מדברת על זהות –
מרינה ניזניק: זה לא היה הנושא של המחקר, אבל אלה המסקנות המתבקשות, אתה לא יכול למשוך את זה לכל מיני כיוונים, זה היה מחקר כל כך רחב, זה היה די קשה.
מרינה ניזניק: אבל אני חושבת שזה בא מהשטח ואני חושבת שצריך לעשות על זה מחקר נוסף, נפרד.
מרינה ניזניק: ללא שום ספק שיש קשר ביניהם.
ואדים בלומין: כהצעה מטעם הקואליציה, נדמה לנו שבאמת הקשר בין המאמצים שהממסד עושה, ומטעם משרד החינוך, אני יודע שישנם מאמצים גם מטעם משרד הרווחה לטפל בסוגיות של שייכות וסיכון של נוער עולה, לשלב בתוך המאמצים האלה את הארגונים הקהילתיים ואת הדברים שקיימים בשטח, משום שישנו ניסיון בהתמודדות עם הבעיה הזאת, היא בהחלט בעיה קשה.
ואדים בלומין: יושבת הראש יצאה, היא שאלה מה מבחן התוצאה, נדמה לי שמאוד קשה לדבר על תוצאה, גם בגלל שהמשתנים הם משתנים מאוד דינאמיים, הדברים משתנים משנה לשנה וגם לגבי אותו בן אדם, עד כמה אנחנו יכולים למדוד שייכות או זהות.
ואדים בלומין: לכן מבחן התוצאה הוא מבחן בעייתי, אבל כן ישנו תהליך שכדאי להתחיל ואולי עדיף לעשות אותו במשותף.
שמואל אדלר: מבחינת משרד הקליטה, שרת הקליטה שמה את הנושא של טיפול בנוער עולה, בסדר עדיפות גבוה מאוד במשרד.
שמואל אדלר: באמת אנחנו תומכים בפעולות שונות ומגוונות באמצעות רשויות מקומיות ועמותות שונות, או קואליציות של משרדי ממשלה עם מוסדות אחרים, לדוגמא תוכנית מסיכון לסיכוי, וגם שותפות של כמה משרדי ממשלה ביחד, לטפל באספקטים שונים של בעיות של נוער עולה.
שמואל אדלר: אם רוצים לקבל דיווח מפורט על התמיכות, אפשר לקבל, אין לי אותם איתי כרגע.
שמואל אדלר: דבר נוסף, תופעה, מי שניתח מבחינה דמוגרפית את התכונות של העולים בשנים האחרונות, הראו שיש שינוי גדול מאוד לא רק אצל הנוער, כפי שאת מצאת, אלא גם אצל המבוגרים, לעומת מה שהיה בתחילת העשרות של שנות התשעים.
שמואל אדלר: זה בוודאי גורם לתופעות, כמו מי שאמר כאן, תופעות לא כל כך סימפטיות, מגבירים את הקשיים מבחינת קליטתם בארץ.
שמואל אדלר: אנחנו נתקלנו בזה במיוחד בקרב הנוער, אנחנו ב1995-6 עשינו מחקר משותף עם מכון ברוקדייל, ג'וינט, ומשרד החינוך, משרד הקליטה, נוער מברית המועצות.
שמואל אדלר: אני כבר סיכמתי עם מכון ברוקדייל, אנחנו חוזרים על המחקר הזה פחות או יותר, אני עוד לא סיכמתי עם משרד החינוך, אבל אני בטוח שכפי שאנחנו עושים כמה פעולות ביחד, גם בזה לא תהיה בעיה ותהיה הענות להשתתף במחקר.
שמואל אדלר: אני מקווה שהמחקר באמת יכול להצביע ולתת לנו כיווני פעולה נוספים מעבר למה שאנחנו מבצעים היום, גם לנו, גם למשרד החינוך וגם לגורמים אחרים.
שמואל אדלר: את אמרת שאת לא טיפלת בעולים מקווקז ומבוכרה, אבל בימים הקרובים יתפרסם מחקר שעשינו, חוזר, על נוער קווקזי עולה, לעומת מחקר שעשינו ב97-8, מדברים על תופעה של שיפור בעקבות השקעה די כבירה בנוער הקווקזי בשנים האחרונות, בכל מיני מדדים של קליטה.
שמואל אדלר: כתוצאה מהמחקר הראשון, המחקר של 95-6 דווקא אצל הנוער הרוסי, הכללי, מצאנו שהקליטה שלהם די טובה, לא נוצרו אז תוכניות מיוחדות.
שמואל אדלר: לכן כפי שאני אמרתי, בגלל השינויים הדמוגראפיים, המצב שונה, ולכן חשוב מאוד שנבצע את המחקר, כדי נוכל להצביע על מדיניות.
שמואל אדלר: זה כמובן תלוי במשאבים הדרושים כדי לטפל בתופעות הלא טובות.
שמואל אדלר: אם יש דברים חיוביים שנמצא לחזק את הגורמים החיוביים.
מרינה סולודקין: תודה לסטיב אדלר, אני חושבת שאנחנו עם קולט נזמין את משרד הקליטה, כדי לשמוע, כי זה מאוד מעניין לשמוע מה קורה בקהילות נוער קווקזיות ובוכריות.
מיכאל ידוביציקי: אני רוצה כמה דברים, חלק מהדברים נאמרו וזה נושא ענק, שכמובן ישיבה קצרה, כמה ישיבות, אני בעצמי השתתפתי בהרבה ישיבות באותו נושא ממש, לא מספיקות.
מיכאל ידוביציקי: אני רוצה בכל אופן להוסיף כמה נקודות.
מיכאל ידוביציקי: אני חושב שמערכת החינוך באופן כללי קרובה למשבר, מאמצים אחרים מדגימים שיש משבר כללי, העולים הם בעצם חלק מהתמונה הכוללת, ואני זוכר תמונה של ילד על אופניים בכיכר רבין, ביום ירושלים, שנשאל אתה יודע איזה יום היום, והוא לא ידע, וזה לא היה ילד עולה, אלא ילד תל אביבי טיפוסי.
מיכאל ידוביציקי: כלומר יש בורות וחוסר ידע באופן כללי, כלומר לא רק בנישה הזאת.
מיכאל ידוביציקי: אני חייב לומר שאני עוקב אחרי המתרחש כבר כמה שנים, לפני שנתיים אגב כתבתי ספר בנושא, ויש מאמצים גדולים, הדברים שנאמרו על ידי נציג משרד החינוך, הם באמת מאוד אמיתיים, כי יש מאמץ כן ואמיתי להביא לשינוי ושיפור.
מיכאל ידוביציקי: יחד עם זה, כל עלייה, בוודאי עלייה המונית, זה שינוי דרמטי של כל המערכת, של מוסד, של בית ספר, של גן ילדים, של מוסד אקדמי, זה שינוי ממדרגה שנייה, כלומר זה שינוי מהותי.
מיכאל ידוביציקי: כאשר המערכת עדיין מנסה לטפל בזה באופן פרטי וסימפטומאטי, יש לנו תוספת של ילדים שהם קצת שונים, ניתן להם איזה שהיא תוספת של שיעורי עזר, או תוספת של סמינר תרבות מורשת.
מיכאל ידוביציקי: דרך זאת ביסודה היא לא נכונה, כי הצטרפות של מסה גדולה של עולים למוסד חינוכי, מחייב השתנות של כל המוסד, של כל המורים, של כל התוכניות.
מיכאל ידוביציקי: זה עדיין לא קורה, ובהחלט בעיני יש דרך לעשות את זה ואני אשמח להרחיב אופן יותר מפורט, כשההזדמנות תינתן.
מרינה סולודקין: תודה, רשות הדיבור לך ואחר כך מרינה עונה לכל השאלות שהיו.
דפני מושיוב: אני חושבת שצריך להסתכל שוב על הדברים בתמונה מערכתית, זה לא יהיה נכון להטיל את כל הנטל רק על משרד החינוך, אני חושבת שלילדים האלה יש הורים, אנחנו חיים בתוך קהילה, ואולי חסר, אולי זה הזדמנות, ליצור את הפורום הבין תחומי, שיהיו בו מספר גופים ולא ללכת לפי גילאים, אלא דווקא בפעולה רחבה יותר של הילד, של משפחתו ושל קהילתו, גם קהילת העולים וגם הקהילה הקולטת, כדי להסתכל על הדברים בתמונה קצת יותר רחבה, לראות את הכוחות, לראות מי יכול לעזור למי ואיך להתמודד עם זה ולא ללכת עוד פעם סקטוריאלי או גילאית, אני חושבת שאנחנו מפספסים חלק מהכוחות שקיימים דווקא כאן.
מיכאל ידוביצקי: בדיוק, הגישה היא עדיין אסימילטיבית ביסודה, תפיסה של כור היתוך, עם כל מיני מודיפיקציות קלות ושינויי רטוריקה, היא עדיין מונחת חזק ביסוד כל התפיסה של הפעילות כלפי העולים.
מיכאל ידוביצקי: בעצם המושג קליטה, הוא משקף זאת יותר מכל דבר אחר.
דפני מושיוב: אנחנו מדברים היום על הנושא בנית קהילה.
מרינה סולודקין: וגם השתלבות,
דפני מושיוב: מה הערכים המשותפים שלנו כקהילה, זה חברה בישראל היום.
מרינה סולודקין: תודה רבה, מרינה, בבקשה.
מרינה ניזניק: אני לא רואה שום סתירה בין זהות רוסית ישראלית ויהודית, אני מרגישה את שלושתם וחיה בשלום עם עצמי.
מרינה ניזניק: בתשובה לדברים שאמר נציג משרד החינוך – אני מצטערת שאני לא מכירה את השם – אני כשאני שומע את הדבר קבלנות בהקשר של בתי הספר, זה די מדאיג אותי מכיוון שאתה אמרת שיש לכם עכשיו חברות שעובדות בקבלנות, שמעבירים סמינרים וכן הלאה.
אודי בהט: לא מעבירים - - -
מרינה ניזניק: אז לא הבנתי, אני מצטערת.
אודי בהט: אם אמרתי, אז אמרתי שהיה מכרז של המשרד וגופים שזכו במכרז מנהלים את הסמינרים שניתנו קודם.
מרינה ניזניק: לדעתי הבעיה היא בתוך בתי הספר, ודווקא אני חושבת שבתוך בתי הספר צריכים לעשות שינוי ושינוי צריך להיות ממנהל ולמטה.
מרינה ניזניק: אני חושבת שהשפה הרוסית לא צריכה להראות כגורם עוין והזהות הרוסית לא צריכה להדאיג, אלא הדברים השליליים, אני לא חושבת שבזה יש בעיה.
מרינה ניזניק: הבעיה בזה שלא מפתחים לצד הזהות הישראלית והיהודית, אני חושבת שאלה שלושת הדברים שיכולים טוב מאוד לחיות אחד על יד השני.
מרינה ניזניק: אני לא חושבת שיש פה איזה שהוא קונפליקט פנימי.
מרינה ניזניק: מה שמיכאל אמר, קודם כל אני חושבת שצריך להשתמש בניסיון הרב שיש לסוכנות היהודית במחנות קיץ, בפיתוח של זהות יהודית וכן הלאה, וחבל שכדי לזכות בזה צריך להיות תושב מרוסיה ולא תושב ישראל.
מרינה ניזניק: אני חושבת שבשום פנים ואופן לא לשלול את זה, אבל בנוסף אני חושבת שהילדים שמגיעים לפה –
מרינה סולודקין: זה קודם כל כאן,
מרינה ניזניק: אתם מחליטים, אתם הפוליטיקאים, אני לא, אני חושבת שזה חשוב גם שם וגם פה, אבל יש להם ניסיון רב וחבל לא להשתמש בזה.
מרינה ניזניק: יש כוחות ויש תוכניות, למה צריך לעשות מכרז לאותם אנשים, קחו את מה שיש להם, ותעשו את זה פה.
מרינה ניזניק: זה הוכח שזה טוב, יש להם ניסיון, יש להם מחקרים, יש להם המון דברים מהסוג הזה.
מרינה ניזניק: דווקא אני רוצה להגיד שהבעיה לא בעלייה ההמונית, כבר אין עלייה המונית, וזה לדעתי הבעיה, שוב אנחנו חוזרים, התקצוב הוא פר תלמיד, כל התוכניות היפות שיש למשרד החינוך זה בבתי הספר שיש שם ריכוז גדול של עולים.
מרינה ניזניק: מה עם בתי הספר שיש להם שבעה, חמישה, עשרה ילדים, הם הולכים לאיבוד.
מרינה ניזניק: תתפלא שבבתי הספר המקצועיים, וקודם כל אתה יכול לסיים פה בית ספר בלי תעודת בגרות, עם תעודת גמר, וזה האוכלוסייה הכי חלשה.
מרינה ניזניק: הילדים האלה לא ניגשים למבחן באזרחות.
מרינה ניזניק: במספר בתי ספר של נעמת, אין מבחן באזרחות, הם יכולים טוב מאוד לצאת עם תעודת גמר, בלי שום ידע על מה זה יום העצמאות, למרות שהויכוח הזה לדעתי הוא שולי.
מרינה ניזניק: אני חושבת שלא רק הזהות היהודית זה דבר שצריך להדאיג אותנו, זה בכלל דבר שהילדים האלה באים מרקע סוציו אקונומי והשכלתי נמוך יותר.
מרינה ניזניק: אני מאוד פסימית בעניין של חינוך ההורים, אני חושבת שדווקא רוב המאמץ צריך ללכת לילדים ואני חושבת שאין לנו מדינה של סוכנות ואין לנו מדינה של משרד החינוך ואין לנו מדינה של נתיב.
מרינה ניזניק: אנחנו בסופו של דבר והמדינה אין לה גבול לא בצומת קאנטרי ולא ברחביה.
מרינה ניזניק: אני חושבת שצריך איכשהו לאחד את כל הכוחות, כדי לפתור את הבעיה, כדי לקחת את הניסיון הרב שיש להם ולכל הגופים, ולעבוד על איזה שהיא תוכנית בתוך בתי הספר, לתוך התוכנית הלימודית.
מרינה ניזניק: ולא לקחת מישהו מבפנים.
מרינה ניזניק: כי המורים עצמם, אם היה יחס עוין כלפי הילדים האלה, או יחס לא עוין, אפילו חוסר הבנה, אז שום מכרז ושום גורם שבא מבפנים, לא יעזור לנו, מכיוון שהם חיים בתוך בית הספר מכיתה א' עד כיתה י"ב.
מרינה ניזניק: תודה רבה על הסבלנות שלכם.
מרינה סולודקין: תודה רבה, הישיבה שלנו הסתיימה ואני חושבת שאנחנו נמשיך בדיון בנושאים החשובים האלה בישיבות הקרובות, תודה.
קולט אביטל: בוקר טוב, אנחנו היום רוצים לחזור לנושא שטיפלנו בו לפני יותר מחודש בקשר לתשלומים שנערים אתיופים חייבים לביטוח הלאומי.
קולט אביטל: מה שאנחנו סיכמנו אז זה שהביטוח הלאומי יבדוק במגמה חיובית לפתור את הבעיה הזאת ואנחנו היום עושים ועדת מעקב כדי לראות איפה עומדים העניינים.
קולט אביטל: הרב מלכיאור, האם לך נודע או שקיבלת איזה שהם תשובות מהביטוח הלאומי.
מיכאל מלכיאור: לא, בשום אופן לא.
מיכאל מלכיאור: אנחנו קיבלנו פנייה מד"ר קדמן על עוד מקרים שבאו צעירים אתיופים ודרשו---
קולט אביטל: דוד, אתה התבקשת על ידי הוועדה לרכז עבודת מטה בנושא הזה.
קולט אביטל: מינואר עד יוני עברו שישה חודשים, האם אני צריכה לקבל את המכתב היום ככה במקרה בצורה הזאת בוועדה, או שהיה מקום לתת לנו תשובה מנומקת ומסודרת קודם ולמה זה לקח כל כך הרבה זמן?
דוד יאסו: בוקר טוב, אני רוצה קודם כל להתנצל על האיחור, האיחור נבע מכמה סיבות, נכון שלקחתי את האחריות עליי שאני ארכז את הוועדה, אני חייב לציין פה שכדי לכנס את הוועדה הזאת זה היה מאוד בעייתי מכול מיני סיבות שאינני יודע, כל אחד הביא את סיבותיו האישיות.
דוד יאסו: גם בישיבה הזאת שתיאמתי עם הביטוח הלאומי, אני הגעתי לביטוח הלאומי, אנשים שהוזמנו לישיבה הזאת לא הגיעו, ישבנו מי שהגיע, העברתי את החומר שקיבלתי מד"ר קדמן לבדיקה, על מספר 29 תלונות שהיו, גם שם חזרתי ואמרתי שברשימה הזאת לא קיבלנו תעודת זהות, רק מספרי טלפון, זה מצוין כאן במכתב.
דוד יאסו: הייתה בעיה להשיג את העולים, השגנו משם 19 אנשים, מתוכם חלקם סיימו את תהליך החוב שהיה.
קולט אביטל: אולי יש טעות בינך לביני, אבל מטרת הבעיה כאן לא הייתה לדאוג לסיום החוב, מטרת הוועדה הזאת הייתה לנסות לסיים את הנושא, שהם יקבלו פטור וכדי שנגיע לאיזה שהוא סידור סביר להבא גם לגבי מקרים דומים שיהיו להבא, אז אני מבקשת תן לנו בבקשה מושג באיזה צורה עבדתם ומה בעצם סידרתם.
דוד יאסו: קודם כל, כל מישהו שחייב שיעבירו אלינו, הגוף היחידי מעבר למה שאני יודעת ומעבודה פרטנית שלי, זה ד"ר קדמן מהמועצה לשלום הילד, רק הם העבירו.
דוד יאסו: לא מצאתי פניות אחרות, אני שאלתי גם כן את משרד החינוך, הוא אמר שלא עלו לפניו פניות נוספות, נכון שהיו מספר פניות נוספות למועצה לשלום הילד, אבל אותם השלושה יש לי כאן גם את השמות, הם מופיעים באותה רשימה.
דוד יאסו: לכן לא נתנו רשימה נוספת.
דוד יאסו: לא מצאתי עוד אנשים אחרים שחייבים בנושא הזה, לכן מה שהבאתי זה בדיוק מה שהועבר אלי, מה שטיפלתי.
דוד יאסו: השותפים שהיו צריכים להיות לא הגיעו גם כששאלתי אותם בטלפון, אף אחד לא היה מוכן לתת איזה שהן התחייבויות כלשהן, או שהוא ישלם או שהוא לא ישלם בהתאם לישיבה שהייתה כאן.
דוד יאסו: אני אזכיר, בישיבה אמרנו שמי שביקש שמשרד הקליטה יממן את החוב הזה, אני אמרתי שהמשרד לא יכול לשלם את זה, אין לו את התקציב לזה, לכן גם הוועדה, אני זוכר שחבר הכנסת מלכיאור שאמר לא עניין של לשלם אותו אלא לרכז את כל הנושאים האלה---
קולט אביטל: אולי כדאי לרענן את הזיכרון של כולנו מה היו ההחלטות של הוועדה הקודמת, הייתה החלטה, " הוועדה קוראת לגורמים אלה לדווח, הוועדות מקבלות את התחייבות המוסד לביטוח לאומי להקפיא את החובות שהוטלו על התלמידים למשך חודשיים מיום קבלת הרשימות", אתם הקפאתם.
יפה זמיר: החוב מוקפא, אנחנו עשינו את זה על סמך רשימות, הרשימות הגיעו אלינו בחודש מאי, של 25 איש, אנחנו קיבלנו אותם בלי מספרי זהות ועברנו עליהם אחד אחד.
קולט אביטל: אם אתה לא היית צריך לחפש ולא הגעת למספרי זהות, תומר לי בבקשה מדוע לקח לך מינואר עד מאי, באיזה קצב אתם עובדים, מדובר בסך הכול באנשים במצוקה, האם באמת זה הקצב שבו משרד הקליטה עובד, תתייחס לבעיה.
דוד יאסו: בחמישה במרץ קיבלתי את הרשימה, אני והמשנה למנכ"ל קיבלנו את הרשימה, מפה אמרתי לך גם אני עצמי אישית עברתי, נכון שזה לקח זמן גם אצלי ולכן אני גם לא יכולתי באותו יום להעביר אותו.
קולט אביטל: חודשיים ממרץ עד מאי, מה לקח לכם כל כך הרבה.
דוד יאסו: לא רציתי גם להעביר את זה אחד אחד, אני גם עשיתי את העבודה בעצמי, אני אישית פניתי וביקשתי בכל התחומים, רציתי להוסיף, לא מצאתי, אני אמרתי גם ליפה, לא מצאתי זאת הרשימה היחידה שקיבלתי, אני אישית גם בעצמי בדקתי וגם אנשים אחרים, לפי הגופים התקשרתי ובדקתי לפי הנציגות שיש לי, כולל הנציגים שלי שנמצאים בשטח אם ישנם תלונות כאלה אחרות, לכן זה לקח זמן.
מיכאל מלכיאור: אני רוצה לשאול אותך, ד"ר קדמן שזה אחד מהמוסדות החשובים במדינה, אתה תסכים איתי זה בכל זאת דיי מקרי מי כתב לד"ר קדמן לכל הציבור הזה, קודם כל צריך לדעת שהוא יכול לעזור והוא יכול לדחוף נושא, אז ברור שזה רק יהיה הקצה של הקרחון פה.
מיכאל מלכיאור: לא יכול להיות שזה הגוף היחידי שעובד פה במדינה, שלא ביטוח לאומי ולא משרד הקליטה ולא אף אחד אחר שבמגע עם הציבור הזה, אנחנו יודעים על איזה ציבור מדובר, שאף אחד אחר אין לו אף שם אחד, רק מי שכתב לד"ר קדמן זה כל מה שיש, אני נפעם.
דוד יאסו: אני מבין את דבריך לכן אמרתי יש לנו נציבות דיי רחבה בישובים, הישובים זה המוקדים שאנשים מגיעים לשם עם כל הבעיות למיניהן, לכן שם אני פניתי וביקשתי אם ישנם כאלה אנא תעבירו אלי.
דוד יאסו: חוץ מזה זה גם לקח זמן, זה אשמתי, אני לוקח את האשמה הזאת, אני מתנצל בעניין הזה, אבל אני את הבדיקות שלי עשיתי, יותר זה אני לא יכול להסביר.
קולט אביטל: זה מסביר את צמצום, בוא נגיד שאנחנו עכשיו מבינים, לא בדיוק מקבלים, אבל מבינים את השתלשלות החיפוש אחרי שמות נוספים, נראה לנו מוזר שלא נמצאו שמות נוספים, אבל בואו נגיד, על אחת כמה וכמה, אם לא נמצאו שמות נוספים איזה פתרון נמצא לגבי המקרים שעליהם אנחנו דיברנו.
דוד יאסו: מבחינת הפתרון, הפתרון היחידי שהגיע גם מטעם הביטוח הלאומי, זה שאלה שהגיעו אלינו מתוך ה-19 שהגיעו, לחלק הורידו את כל הקנסות, ואז הגיעו להסדר של פריסת החוב הקיים.
יפה זמיר: קנסות והצמדה הורדו, מדובר גם באנשים שכבר התחילו להיכנס למעגל החיים, אנשים שכבר גמרו צבא התחילו לעבוד, החובות שלהם והם מתחילים לסדר את החוב.
יפה זמיר: את מרבית התלמידים האלה קיבלנו מימון מעלית הנוער והחובות שלהם מכוסים, ואם יש עוד מקרים אנחנו עדיין בקשר עם עליית הנוער, אנחנו עובדים בצורה שותפת ומסודרת.