GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אלכס קוגן: לכן גם אני נדהם מהקטע הנוסף של הדיבורים על הפשיעה, מטפלים בעניינים של התבטאויות מטומטמות על הטבחים ולא מטפלים למשל בהתבטאות של המפכ"ל אהרונישקי לפני כחצי שנה, כשהוא הכריז שיש בארץ 13 משפחות מהמאפיה הרוסיות.
אלכס קוגן: עברה חצי שנה, מתברר שיש לנו 48 משפחות ישראליות.
אלכס קוגן: והרוסים מביאים מחו"ל ולא רוסים מביאים לכאן, על מנת שיבצעו חיסולים בשביל מישהו.
אלכס קוגן: השאלה איפה 13 המשפחות האלה, מי מתעסק בזה, מי מרים את השאלה הזאת.
אלכס קוגן: איפה 13 המשפחות הרוסיות, איפה הם נעלמו?
אלכס קוגן: אמרתי, חזרה לרוסיה, אולי נסעו לארצות הברית.
אלכס קוגן: והשאלה שאלה מאוד מעניינת, אף אחד לא מטפל בזה.
אלכס קוגן: כולם מטפלים בעיקר בנושא יופי, הקופאיות, יסתדרו הקופאיות, יש לנו סמל של קופאית.
אלכס קוגן: יש לנו גם את הטבחים.
אלכס קוגן: ההתבטאות החריפה ביותר, הקשה ביותר היתה על 13 משפחות מאפיה שיושבות כאן בארץ ונכנסות לפוליטיקה, נכנסות לכל מיני מקומות.
אלכס קוגן: ואחרי זה פתאום נעלם ואף אחד לא שם לב לזה, חוץ מאיתנו, חוץ מהתקשורת הרוסית.
קולט אביטל: אני יכולה לספק לכם תשובה על זה, במקרה אני יודעת אותה.
קולט אביטל: אני שמעתי כמוכם את הדיווח, היה סיפור של הדלפה עיתונאית על 13 משפחות.
קולט אביטל: באותו היום הרמתי טלפון למפכ"ל אהרונישקי וביקשתי לקבל את הממצאים.
קולט אביטל: הוא לא רצה לתת שום ממצאים, ובסופו של דבר הזמין אותנו לשיחה סגורה אצלו בלשכה.
קולט אביטל: כשהכוונה היתה לא להכניס שום דבר מבחינתו על נושא כזה לכלי התקשורת.
אלכס קוגן: אבל נוצר רושם מאוד משונה שמטפלים בדברים.
קולט אביטל: אבל לא הם טיפלו בזה.
אלכס קוגן: בתקשורת נוצר מצב.
אלכס קוגן: חוץ מזה שאלה נוספת, באלו עיתונים בדיוק דנים כל-כך בהרחבה על לובה.
אלכס קוגן: אני פשוט רוצה לדעת באיזה עיתונים בשפה רוסית, איזה עיתונים חקרו.
אלכס קוגן: יש לכם אולי שמות, רשימה.
אלי לשם: קיבלתי על דעתם של העולים ועל דעתם של הישראלים.
אלי לשם: לא עסקתי בנושא לובה, צר לי.
אלכס קוגן: וחוץ מזה, הכתבה נדמה לי הגדולה ביותר היתה על התחפושות.
אלכס קוגן: דיברו פה גם על אחוז העולים שמופיעים על מרקעי הטלוויזיה, אומרים, 2 אחוז של הדמויות, יש שאלה מאוד מעניינת.
אלכס קוגן: מהו האחוז של העיתונאים שמופיעים בטלוויזיה שהם דוברי רוסית או שפעם היו דוברי רוסית.
אלכס קוגן: יכול להיות שהעברית שלנו היא לא מספיק רהוטה, יכול להיות.
ענת פירסט: נוכל לענות לך על כך כשהמחקר יסתיים.
קולט אביטל: אם זה היה עיתונאי בעל רקע רוסי, א – יכול להיות שהיה מסביר את הדברים אחרת.
קולט אביטל: ב – זה גם שובר דימוי מסוים.
קולט אביטל: זה גם גורם ליותר מעורבות בחברה.
אלכס קוגן: יש לי רעיון אולי קטן.
אלכס קוגן: הנושא בכלל של הסאטירה הישראלית, לצערי הרב בגלל העבודה הרבה, אני לעתים רחוקות רואה הסאטירה הישראלית.
אלכס קוגן: עם כל הכבוד, זה נושא לדיון בוועדת תרבות, אבל אין לנו כזאת פשוט בגלל שאין לנו תרבות.
אלכס קוגן: השאלה הגדולה היא, עם כל הכבוד, אנחנו יורדים בכל כלי תקשורת, ברמת הסאטירית, אני אתבטא בחריפות, אנחנו יורדים לרמה של אדי מרפי הצעיר עם "טק שק, שק פאק".
אלכס קוגן: עם כל הכבוד, זה למה שאנחנו הופכים להיות.
אלכס קוגן: מהדבר הזה קיימת השפעה מסוימת על הדברים שאנחנו דנים עליהם.
קולט אביטל: לובה, את רצית להגיד כמה דברים.
לובה בורשטיין: אני פשוט רציתי להגיד שכשאני נתקלתי כמה פעמים בטלוויזיה בתכנית הזאת, הסתכלתי כמה דקות, זה לא נראה לי, כי זה נראה די פרימיטיבי די גס ודי פוגע.
לובה בורשטיין: אני עברתי לתכנית אחרת וחשבתי שזהו, אני בבית שלי יכולה לעבור לתכנית אחרת.
לובה בורשטיין: אבל אני לא יכולה להתנתק מהמציאות, כשאני יוצאת פתאום שכנה שלי אומרת, את בסוף תשני את השם שלך.
לובה בורשטיין: אמרתי למה אני חייבת?
לובה בורשטיין: אבל זה לא מקובל, זה לא ברמה שלך, את רוצה להיראות עם הפרופורציות של הגוף עם הקול הצעקני, לא גבר ולא אישה.
לובה בורשטיין: אמרתי, מה אם מחר תהיה תוכנית על נטאשה או מרינה, אני אצטרך לרוץ כל שבע שנים למשרד הפנים לשנות את השם.
לובה בורשטיין: כשבעלי מתקשר אלי הוא לא אומר לי לובה, הוא אומר לי, הא זו את או שהוא מבקש, אפשר לבקש את אשתי לטלפון.
לובה בורשטיין: זאת אומרת, במקום העבודה שלו, כששומעים שהוא בעלה של לובה, זה באמת נשמע קצת מוזר.
לובה בורשטיין: אז הוא לוקח לעבודה תמונות, כאילו במקרה להראות שאנחנו נסענו לאיזשהו קיבוץ לטיול ומקבל מחמאה הכי טובה.
לובה בורשטיין: הוא בא ואומר, אני רוצה הביתה, כי אומרים לו, היא בכלל לא דומה לרוסיה והיא לא דומה לזאת מהטלוויזיה.
לובה בורשטיין: אני אומרת לכם, אפשר היה להוציא את הדמות הזאת מכל הקונטקסט של יחס לעולים חדשים.
לובה בורשטיין: דרך אגב, אומרים "עולים", וזו מילה נורא יפה.
לובה בורשטיין: בן-אדם עולה לאיזשהו מקום.
לובה בורשטיין: כל הזמן אנחנו חוזרים על המילה, "מהגרים", כי היחס בהרבה פעמים וזה נורא חבל, הוא יחס למהגרים ולא לעולים.
לובה בורשטיין: יחס לעולים, צריך להיות שווה ופה אין יחס שווה.
לובה בורשטיין: כשאני הגעתי לפה לפני 12 שנה, אני חשבתי שבאמת עשיתי עלייה, אבל אני נתקלתי בכאלה הערות, ובכאלו הצעות, אני התחלתי ללבוש חצאית ארוכה עם שרוול ארוך כדי לא להיתקל בממש הצעות ברחוב, למרות שאני תמיד מתלבשת בצורה צנועה.
לובה בורשטיין: זה היה שוק, ולא רק אני עברתי, שאני כל-כך רגישה, פשוט באמת אנשים עברו שוק שהגיעו לפה.
לובה בורשטיין: אני עובדת בעמותת ידיד.
לובה בורשטיין: ואלינו באים המון אנשים שמרגישים, גם אחרי חמש וגם עשר שנים, שיהיו עולים במובן שהמצב שלהם הוא נחות ממצב של הוותיק.
לובה בורשטיין: למשל, באה אישה ואמרה שהיא עובדת במחסן ואם מסתבר שמשהו חסר, יפטרו אותה ראשונה.
לובה בורשטיין: לא בגלל שהוכיחו שהיא אשמה או משהו, זה יהיה מוסכם ומקובל על כולם.
בחורה שאומרת: לכן אני אומרת, שמקור הבעיה הוא כמובן לא באותה לובה ולא באותה דמות.
בחורה שאומרת: לדעתי, זה פשוט רק אומר שיש ביקוש לסטריאוטיפים כאלו.
בחורה שאומרת: כמובן נורא קשה להביא את הביקורת על האומנות, כי טלוויזיה זו גם אומנות ולא צריך צנזורה, אבל יש גבול דק בין בדיחות וצחוק בטעם טוב, לבין הדבקת תוויות לכל ציבור העולים לבין סטיגמות.
בחורה שאומרת: כשעוברים את הגבול הזה, לי למשל זה לא נראה טוב.
עמוס להט: אני רוצה להתחבר לדיון הזה וקודם כל לברך.
עמוס להט: כרגע יש לנו רב שיח עם אנשי תרבות שהבאנו ממוסקבה.
עמוס להט: הבאנו אנשי יצירה, אנשי תרבות ודרך אגב, הם מעלים את הסוגיה מעבר לשיח תרבותי.
עמוס להט: הסוגיה של איך נראה עולה חדש שבא מרוסיה לישראל, מטרידה את היהודים שחיים בברית המועצות לשעבר.
עמוס להט: אני רוצה להגיד ליו"ר הנכבדה, אם אנחנו רוצים להעלות את התפוצה היהודית לכאן, אנחנו חייבים להיזהר בתדמית שאנחנו יוצרים כאן, כי זה לא נשאר בגבולות מדינת ישראל, זה זולג החוצה וזה בא לידי תקשורת מקומית.
עמוס להט: אני בשונה מאחרים, גם קורא את העיתונות הרוסית שיוצאת שם כי זה מתפקידי.
עמוס להט: כל כתבה שלילית שיוצאת כאן לגבי העלייה, היא מיד מתורגמת שם.
עמוס להט: כאילו בכלל המצרך היהודי, אם אני יכול להגיד מצרך ואני מתנצל על המינוח הזה, הוא פתאום נעשה מצרך מאוד חשוב.
עמוס להט: נשיא רוסיה רוצה להשאיר אותם שם, גרמניה רוצה את היהודים הרוסים אצלה, ארצות הברית מוכנה לפתוח את שעריה כדי להעביר לשם את היהודים מרוסיה וקנדה נותנת תנאים מאוד טובים על מנת להעלות אותם.
קולט אביטל: מה זה שייך אבל?
עמוס להט: כשאנחנו מותחים ביקורת קשה מאוד שלא בצדק על חברת העולים, זה משפיע גם שם.
עמוס להט: בגלל זה, אני מצפה שהתקשורת תהיה יותר אחראית.
עמוס להט: השאלה האם תקשורת מייצגת באמת מה שקורה כאן?
עמוס להט: אני קראתי את הדוח הזה בפרטי פרטים, והוא מייצג לדוגמא, את חיי התרבות.
קולט אביטל: תסלח לי, כיוון שלא קראו את הדוח ולא קיבלו אותו, לא כדאי שאנחנו ניכנס לניתוח הדוח.
עמוס להט: אני מקבל את ההערה, אבל הדוח הזה מייצג את הדברים החיובים והדברים השליליים.
עמוס להט: לסיכום, אני שואל מבחינת התעשייה.
עמוס להט: העשייה היא לא רק השפעה לגבי תקשורת, השאלה האם אנחנו מצליחים לחבר את החברה הישראלית וזה מה שהסוכנות היהודית עושה לגבי עולים חדשים.
עמוס להט: אם אנחנו עושים מפעל בסוכנות היהודית שביחד מביאים אלפי צעירים בודדים בארץ לתוך המשפחות הישראליות.
עמוס להט: או מחפשים משפחות מתנדבים שקולטים את העולים החדשים, אני חושב שזה מענה הכי טוב שאנחנו יכולים ליצור.
עמוס להט: ואני קורא לכולם לנסות להצטרף לתוך הפעילות הזאת.
קולט אביטל: זה לא תשדירי שירות.
עמוס להט: אני מקבל, אבל זו הדרך על מנת לפתור ולהשפיע לגבי העניין הזה.
שמואל בן צבי: אני רק רוצה להגיד, שזה מאוד חשוב שנפגשנו כאן, כי בעצם הסטיגמה והסאטירה וההכללות זה מה שדומיננטי אצלנו ברחוב, לא רק רוסי, גם ישראלי.
שמואל בן צבי: חבל רק שחברי-כנסת זורקים את האמירות והולכים, ואז התשובות לא מגיעות אליהם וזה חבל.
שמואל בן צבי: נאמרו כאן כמה דברים מאוד קשים, ואני רוצה להגיד מנקודת מבט של קול ישראל שמשדר ב- 17 שפות.
שמואל בן צבי: בכל פעם היה דגש על שפה מסוימת, כשהיתה עלייה גדולה ממדינה זו או אחרת.
שמואל בן צבי: פעם זה היה מרומניה, פעם זה היה ממדינות דוברות אנגלית.
שמואל בן צבי: עכשיו זה מחבר המדינות, מברית המועצות לשעבר.
שמואל בן צבי: להגיד דבר כזה כמו "גזענות מאורגנת" על ידי חברי הכנסת, נבחר הציבור שנשלח לכאן, זה נורא, אבל ניחא.
שמואל בן צבי: אבל כשעונים על זה, זה כבר לא מגיע.
שמואל בן צבי: מאיפה אפשר למצוא את הגזענות?
שמואל בן צבי: הלוואי שמה שיהיה מאורגן בכלל אצלנו.
שמואל בן צבי: איך אפשר למצוא את הדבר הזה אם אני יודע שיש כיסוי.
שמואל בן צבי: אם אנחנו מדברים על רק"ע או אנחנו מדברים על ערוץ 9 פלוס, אלה כלי תקשורת שרואים את עצמם כגשר בין עולים לותיקים.
שמואל בן צבי: כל העובדים האלה והם נמצאים כאן, יכולים להוכיח את זה.
שמואל בן צבי: אנחנו משדרים באנגלית, צרפתית, ספרדית, רומנית.
שמואל בן צבי: בכל השפות האלה אנחנו תמיד רצינו קודם כל שזה יהיה גשר.
שמואל בן צבי: אתם תשאלו מה עם כלי התקשורת בעברית - אם אני יודע שנמצא פה ראש חטיבת החדשות שאוזן שלו קשבת וכל פעם שאני פונה אליו - הוא מוכן לפתוח את הערוץ שלו ברדיו בשביל זה.
שמואל בן צבי: עד לפני זמן מה הוא בעצמו הלך, היה יולי וסרמן שהוא היה עורך של החדשות אצלנו, היה גאווה של העלייה.
שמואל בן צבי: זאת אומרת, יש פה דבר שהוא מאוד חשוב.
שמואל בן צבי: אם אנחנו באים לדיאלוג, להידברות, אז אנחנו צריכים לשבת יותר זמן.
שמואל בן צבי: אם אנחנו מנותקים מהמציאות וזה דבר הכי גרוע לכלי תקשורת קודם כל, אני מדבר כנציג של כלי תקשורת.
שמואל בן צבי: א: להיות מנותק מהמציאות.
שמואל בן צבי: ב: להתעסק בהכללות.
שמואל בן צבי: שני הדברים האלה מפריעים.
שמואל בן צבי: הם מפריעים להידברות, הם מפריעים להבנה.
שמואל בן צבי: גם במחקר הזה מה שנאמר, זאת היתה הכללה על משפט אחד, היות ואף אחד לא קרא את זה.
שמואל בן צבי: על סמך מה נאמר, אולי מספרים שחלה החמרה משמעותית ביחסה של התקשורת הישראלית כלפי עולי חבר המדינות.
שמואל בן צבי: זה לא חבר העמים, זה חבר המדינות.
שמואל בן צבי: כאשר הסיפור התקשורתי של העלייה הרוסית הפך להיות שלילי יותר תוך הדגשה ואף יצירת סטריאוטיפים קבוצתיים.
שמואל בן צבי: מאיפה?
שמואל בן צבי: איך זה יכול להיות?
שמואל בן צבי: דבר לגמרי אחר, זאת לא המטרה להגיד עכשיו מה שלילי, מה חיובי.
שמואל בן צבי: העניין הוא, ועמוס אמר את זה, מצד אחד אני מסכים איתו ומצד שני לא, כי אנחנו בזמנו עשינו סלקציה בשידורים שלנו ושידרנו על מדינת ישראל דברים רק יפים.
שמואל בן צבי: ואז אנחנו לא כיסינו את המציאות.
שמואל בן צבי: וברגע שאנחנו לא עשינו את זה - אמרו שאתם מתעסקים בזה, זאת היתה היסטוריה.
שמואל בן צבי: אם אנחנו מדברים עכשיו על כיסוי, על כלי התקשורת שצריך להיות אמין, וזה את הפן השלישי של כלי התקשורת, החבר'ה יודעים את זה.
שמואל בן צבי: כלי התקשורת חייבים להיות אמינים.
שמואל בן צבי: הם אמינים בזמן שהם נכנסים ומשדרים ומספרים על כל מה שקורה.
שמואל בן צבי: גם על הישיבה של היום כאן, כולם יידעו.
שמואל בן צבי: כולם יודעים שזה קרה שוועדת העלייה וקליטה מתעסקת בזה.
שמואל בן צבי: אבל מה, גם יודעים שוועדת העלייה וקליטה היא בעצם נטולת השפעה.
שמואל בן צבי: היא מקבלת החלטות, ההחלטות לא מיושמות.
שמואל בן צבי: ובסופו של דבר בשטח, ושוב זאת לא ביקורת, אלא זאת המציאות.
שמואל בן צבי: היחס הוא בהתאם.
שמואל בן צבי: לכן מה שאנחנו נוכל להתגבר על הדברים ולזה אנחנו שואפים כל הזמן.
שמואל בן צבי: ופה נמצאים ראשי היחידות שהם בקול ישראל בעניין השפות, בעניין השידור לעולים, לא רק מחבר המדינות, אלא גם ממדינות אחרות.
שמואל בן צבי: אני חושב שהתשובה היא פשוטה מאוד.
שמואל בן צבי: שיתוף פעולה בין כל הגורמים, כל אלה שנמצאים כאן, באים לכנסת, לא להיות מעל משהו, מתחת למשהו.
שמואל בן צבי: אחרי כמה שנים, יש דבר שאצל בן-אדם עצמו כלפי עצמו יש סטיגמה.
שמואל בן צבי: הוא אומר, הוא לא מקבל תשובה ונדמה לו שהוא צודק בכל דבר מה שהוא אומר ומה שהוא עושה.
שמואל בן צבי: ויש לנו בעיה בזה, אנחנו לא מקשיבים אחד לשני.
שמואל בן צבי: לכן לדעתי, הישיבות האלה הן חשובות מאוד.
שמואל בן צבי: ואם אנחנו נמצא, שוב פעם זה עניין הכספי, לעשות ימי מפגש, לא שעה שעתיים, שלוש, אלא להיכנס לעומק העניין.
שמואל בן צבי: עצם ההתעניינות זה חשוב.
קולט אביטל: סוניה, את רצית להגיד כמה מילים.
קולט אביטל: אם אפשר לא סקירה על מה שעושה משרד הקליטה.
סוניה מיכאלי: בלי יחס חיובי ולא עוינות לעולים חדשים הנמצאים בארץ, אנחנו לא נצליח.
סוניה מיכאלי: וכאן אני באמת מתכוונת לעמוס.
סוניה מיכאלי: המכון הוא מאוד חשוב.
סוניה מיכאלי: ולכן אני פשוט מרימה את הכפפה לגבי המפגש.
סוניה מיכאלי: אין שום בעיה לאנשי תקשורת של דוברי שפות שונות להיפגש, במסעדות הרוסיות הנהירה גם שם.
סוניה מיכאלי: אני רק לא רואה אותם במפגשים שמזמינים אותם, דוברי השפות השונות אני מתכוונת.
סוניה מיכאלי: אז הופך להיות המפגש של עיתוני דוברי רוסית ועורכים דוברי רוסית.
סוניה מיכאלי: אנשי תקשורת אני כבר מכירה מ- 92 ואני רואה שיש סנוביות מסוימת ברמה מאוד גבוהה כלפי דוברי רוסית, וזה נובע בדיוק מהטעם המחקרי.
סוניה מיכאלי: ברגע שמרגישים את הכוח, כוח מקצועי, במקום להעלות את הרמה המקצועית - אז מתחילים להילחם במישהו שהוא כבר מורגש כמאיים.
סוניה מיכאלי: אני מציעה להמשיך את הנושא בהמשך.
סוניה מיכאלי: ולגבי מחקרים אני חושבת שגם לחוקרים, אני גם מתעסקת בנושא הזה, ובזמן האחרון בהרבה מאוד מחקרים וגם עולים.
סוניה מיכאלי: וכאן יש מקום גם לחוקרים _ _ _.
אהוד גרף: קודם כל אני מאוד רוצה להודות לך על קיום הדיון הזה.
אהוד גרף: אני באתי פה לא כל-כך להשמיע, באתי יותר לשמוע.
אהוד גרף: ואני מוכרח לומר שהחומר מעניין, הוא לא זר לי ברובו, אבל הוא מעניין.
אהוד גרף: והוא תובע חשיבת יתר.
אהוד גרף: ואני ועמיתיי נמשיך לחשוב כיצד לגרוס את החומרים האלה ולתת להם ביטוי בצורות שונות ומשונות.
אהוד גרף: בגלי-צה"ל אנחנו עוסקים במתמטיקה הזאת לא מעט, לאורך כל השנים.
אהוד גרף: אני רק אציין שניים-שלושה דברים.
אהוד גרף: בשנים האחרונות קיימנו יום שידורים מיוחד על קליטת העלייה בצה"ל; קיימנו יום שידורים מיוחד על קליטת יהודי אתיופיה; עכשיו הדברים גם מחלחלים בכתבות, בדיווחים, בדיונים, והנושא הוא לא זר לנו ולכן חשוב לנו כמי שעושים, לשמוע את הדברים ולראות את פני העניינים.
אהוד גרף: אני רק רוצה לומר לכל האנשים המעניינים שדנו פה, ההתרשמות שלי היא שיש פחות או יותר שתי גרסאות.
אהוד גרף: האחת רואה את הדברים כמזדקקים בהדרגה, כמתייצבים, והאחרת רואה מעין איום אגדי.
אהוד גרף: כלומר, גם ציבור העולים חש, בצדק או שלא בצדק, מאוים ברמות ובעוצמות מסוימות.
אהוד גרף: וגם ציבור הותיקים חש מין מאוימות, יכולה להיות מקצועית, יכולה להיות אחרת.
אהוד גרף: איפה האמת פה?
אהוד גרף: אני בוודאי לא רוצה לפסוק, אני באתי לשמוע ולהאזין.
אהוד גרף: נטיית הלב שלי היא יותר לראות את הדברים בכיוון של התפוגגות וקליטה באמת במובן היפה של המילה.
אהוד גרף: אפרופו פרספקטיבה היסטורית, שלעומת תרבות דורסנית למדי, בוודאי בשנות ה- 50 וסוף שנות ה- 40 של הדחקה והשטחה של כל "האני הזהותי" של העולה כפרט, בשל קהילתו או קהילת המוצא שלו, עד כדי כך שלא היה צריך תקשורת, הדברים האלה עם התור למכולת בשנות הצנע ובמקומות אחרים, שבהם אנשים לא העזו לדבר בשפת המקור שלהם.
אהוד גרף: אנחנו מזמן עברנו את זה.
אהוד גרף: לכן, והייתי עד צנוע להיווצרותה של הקבלת התרבות הזאת, יש להערכתי בעצם אקלים חברתי מאוד אוהד לביטוי, גם אישי פרקטורולי וגם חברתי-תרבותי, גם של העלייה הזאת.
אהוד גרף: אכן היא מוציאה עיתונים במסות ולכן יש שידורים ויש אלף ואחת יצירות.
אהוד גרף: אבל יש גם, ולא גם, אלא בצורה מאוד בולטת, השתלבות פנטסטית של עולים מברית המועצות לשעבר, בכל שטחי החיים כמו ברפואה, בצבא, במדע, והדברים האלה מרחיבים עין, וגם בתקשורת.
אהוד גרף: בתחנתי, בלי עין הרע, אנשים במקצועות שונים, החל מהמקצועות העיתונאיים וגם במקצועות הטכניים.
קולט אביטל: אני נאלצת לסכם ואני רוצה אולי להתחיל בזה שבשנות ה- 60 היתה קבוצה סאטירית שנהגה להעביר ביקורת על כל מיני דברים, כולל על התרבות שלנו.
קולט אביטל: ואני לא יודעת מי זוכר שהיה פעם מערכון נפלא על תולדות הזמר העברי ואז התחילו לשיר כל שיר במבטא ובמוזיקה שלו מ- "וולגה-וולגה", ועד שירים מצרפת או מתימן.
קולט אביטל: זה היה שלב.
קולט אביטל: זאת אומרת, בסך הכל אנחנו חברה שנוצרה והוקמה על ידי גלים שונים של עולים, שגם הביאו איתם את התרבות.
קולט אביטל: בסופו של דבר, אנחנו גם הכנסנו את ההשפעות האלה לתוך התרבות הישראלית וכדאי לזכור את זה.
קולט אביטל: אני רוצה אולי גם לספר לכם שבסוף השבוע ביקרתי בפריז עם קבוצה של חברי כנסת ובאנו לראות מה קורה שם, והאם יש אפשרויות להביא עולים לארץ.
קולט אביטל: ביום שישי בבוקר בשעה 07:30 , אני פותחת לתומי את הרדיו, את אחת מתחנות הרדיו הידועות ביותר והחזקות ביותר בפריז, שנקראת "אירופה" והנה, בשעה 07:30 בבוקר כתבה גדולה, תזכרו זה גם יום שהיה הפיגוע שכל אמצעי התקשורת דיברו על מה שקרה בספרד, והיתה כתבה של חמש דקות על "לובה", ברדיו הצרפתי.
קולט אביטל: עם מבט נחמד וחיובי על ישראל.
קולט אביטל: למה אני אומרת את כל זה?
קולט אביטל: כי בסך הכל אנחנו קיימנו את הדיון הזה, כדי לנסות לעמוד על חלק מהבעייתיות בכיסוי התקשורתי בשני הכיוונים.
קולט אביטל: אבל יכול להיות, שאני פה רוצה להכניס גם נקודת ראות שלי.
קולט אביטל: אני חושבת שצחוק זה דבר מאוד בריא, בלי צחוק אי אפשר לחיות, ואני חושבת שאחד הדברים הנפלאים ביותר שתמיד ייחדו אותנו כעם זה שגם ידענו לצחוק על עצמנו, והסאטירה היא חלק מזה.
קולט אביטל: והרגישויות לזה שאנחנו צוחקים על עצמנו מדי פעם, אולי גם כן עוברות את הגבול של הרגישות.
קולט אביטל: רציתי שתהיה לנו הזדמנות ואני חושבת ששמענו, הרבה מאוד דעות מכמה כיוונים.
קולט אביטל: נראה לי שאנחנו רק נדרנו בנושא ואני מצטרפת אליך ואני חושבת שאולי יום אחד נקדיש לזה, לא ישיבה מן המניין, אלא איזשהו רב-שיח בשעות אחה"צ פה בכנסת, ונזמין אנשים רבים.
קולט אביטל: אני גם ברב-שיח הזה, הייתי רוצה אולי שנשמע הרבה יותר איך רואה התקשורת הרוסית את החברה הישראלית, לא רק את העולים, אלא איך התקשורת הישראלית בשפה הרוסית רואה את ישראל, את התרבות הישראלית, מה טיב הדיווח שלה, איך היא רואה אותנו ואיזה דימוי שלנו היא מנחילה לא רק כאן בארץ, אלא גם בחו"ל.
מיכאל מירו: אני רק רוצה להעיר הערה, נתת הרבה הזדמנות לתקשורת הישראלית.
מיכאל מירו: אני מצר על כך בהמשך לדבריו של שמואל בן-צבי, שלא מצאתם לנכון לשלב יותר ולשמוע קצת את התקשורת הישראלית, שאני מייצג אותה, דוברת העברית.
מיכאל מירו: אז אני בקיצור, כי כולם לחוצים וגם אלה שבאו בהתקפות ודיברו על גזענות, ודיברו על דברים יפים.
מיכאל מירו: זאת אומרת, שרק באו לעשות את הקטע שלהם וללכת.
מיכאל מירו: בקול ישראל ואני רק אתן דוגמא לרשת ב', ראשית, אצלנו היום בוא נאמר לפחות נושא ההדרה הולך ונעלם.
מיכאל מירו: הקהילות, המגזרים זוכים לביטוי מלא בכל תוכניות המלל.
מיכאל מירו: מתוך אידיאולוגיה, מתוך תפיסה שאנחנו צריכים לדעת שיש אוכלוסיות מוכרות, יותר הכרה ואוכלוסיית עולים, אוכלוסיות כמו הבדואים, כמו הערבים, כמו מזרחים.
מיכאל מירו: הדברים האלה נפתחו, היום השיח הוא הרבה יותר רב-תרבותי, הרבה יותר פתוח.
מיכאל מירו: יש תוכניות שאני עושה ושאני מעורב בהן, שבהן עולים חדשים הם ברוכים הבאים ומדברים על מה שהם רוצים, ולא על מה שהישראלים הותיקים רוצים לומר, אלא הם אומרים את מה שיש על ליבם.
מיכאל מירו: וכדי גם לפתור מה שאפשר לקרוא לזה political correct , מדי מוצאי שבת יש תכנית שהיא מיועדת לתרבות, תרבות של עולים חדשים.
מיכאל מירו: זה נקרא "עולים על הגל", עשה את זה בהתחלה אהוד מנור, ועכשיו איריס לביא.
מיכאל מירו: המטרה היא באמת לחזק את הצד, ולכן אתם צודקים פה באמירות הלאה שתרבות שלמה הולכת ונכחדת או לא באה לידי ביטוי בכלי תקשורת.
מיכאל מירו: וזאת הסיבה כדי להחדיר אותה פנימה כדי לעשות היכרות.
מיכאל מירו: כי אם מדברים על אוכלוסייה של מיליון ואנחנו מסתכלים על כמות אדירה של עשייה תרבותית שבאה מהעלייה מחבר המדינות.
מיכאל מירו: אם מדברים על תחום המוסיקה, תיאטרון, כל התזמורות הנפלאות - הדברים האלה אנחנו מנסים להכניס בצורה כזאת.
מיכאל מירו: אני מקווה שזה דבר שיכול לשנות את השיח.
מיכאל מירו: ומה שאתה אומר לגבי עיתונאים בשפה הרוסית - אני מייחל לזה.
מיכאל מירו: אתה יודע למה אני מייחל - שאת החדשות יקרא גם אחד כזה.
מיכאל מירו: כמו שאני מצפה לרב תרבותיות.
מיכאל מירו: אני לא מחפש את הטון האחד, לא מחפש רק את זה שמדבר ב"ח" ו- "ע", אלא גם באמת אחד כדי להתחבר.
א: זאת אומרת, אנחנו מצידנו לפחות ננסה לעודד את זה, אם רק אפשר, והרמז ברור.
מיכאל מירו: אם היינו נכנסים יותר מוקדם, הייתי מפרט יותר.
מיכאל מירו: אז הכל מדיני.
עמירם ברקת: בהמשך למה שמירו אמר לגבי השתלבות של עיתונאים, אני יכול לפרגן לשני העיתונים שלא נמצאים פה, ידיעות ומעריב, שהם שניהם הציגו את הנושא של עלייה _ _ _.
קולט אביטל: אני מציעה, שלפחות אנחנו נתבטא בפחות ציניות לעניין.
עמירם ברקת: לגבי היוזמה ששמענו קודם, רק להתייחס בהערה נקודתית לגבי הנושא המאפיה הרוסית, נדמה לי שהנושא הזה, שוב, מדברים פה הרבה על התקשורת, אבל היום התקשורת היא הפורום שמבטא בצורה, אני חושב, הכי טובה את הציבור הישראלי.
עמירם ברקת: התקשורת המסחרית היא נשפטת כל יום על ידי הציבור, יותר מכל כלי אחר ברייטינג ובמכירות.
עמירם ברקת: ולכן האילוצים שלהם הרבה יותר חזקים מאילוצים של אחרים.
עמירם ברקת: נקודה אחת ספציפית שדיברו לגבי המאפיה הרוסית, דווקא הדוגמא שניתנה, לדעתי מראה על זה שהנושא הזה הוא כבר מהתנופה שהיתה לנו בעבר.
עמירם ברקת: היום המאפיה הישראלית הרבה יותר מטרידה את התקשורת הישראלית מאשר המאפיה הרוסית.
עמירם ברקת: זה עלה פעם אחת, וכפי שאתה אמרת, הפסיקו לעסוק בזה ולא המשיכו לעסוק בזה.
עמירם ברקת: זו היתה האשמה חד-פעמית והיום יש הרבה פחות פחד, בעיתון סוף שבוע האחרון התפרסם ראיון עם צבי בן ארי שבזמנו נתפס כאויב הציבור מספר אחד, שהתראיין בראיון פייסני בידיעות אחרונות במוסף סוף שבוע, אני מתרשם שלפחות בנושא הזה, שמרו על העוצמה שלהם בעניין פשיעה.
עמירם ברקת: מה שהזכרנו ברמה של הרבה יותר נמוכה, אבל החשש הזה מפשע מאורגן רוסי שעומד להשתלט במדינה, לפחות הנושא הזה כבר היום הרבה פחות.
קולט אביטל: רק משפט אחד להדגמה, באיזו פניה לעיתונות הכתובה.
קולט אביטל: גם כאשר אין כוונות רעות, לפעמים אין כמעט קשר בין כותרת שנותנים עורכי הכותרות לבין התוכן, ואני מדברת על העיתונות הכתובה בעיקר.
קולט אביטל: רק דוגמא, כיוון שאמרת על העיתון של יום שישי, אז ביום שישי, היינו אצל השרה ששמה ניקול קייג' והיא התמנתה לא מזמן על ידי ממשלה צרפת.
קולט אביטל: הכתבה היתה כתבה מאוד מפרגנת, מאוד טובה.
קולט אביטל: מה היתה הכותרת?
קולט אביטל: "היהודיה של שיראק".
קולט אביטל: עכשיו, אם כותרת כזו היתה מופיעה בעיתון צרפתי, כולנו היינו קופצים ומתחילים להגיד, אוי, איזו אנטישמיות נוראית.
קולט אביטל: עובדה היא, שתוך כדי זה שאנחנו היינו שם, דניאל בן-סימון הוא אחד מהכתבים הרגישים ביותר בנושאים החברתיים שאני מכירה.
קולט אביטל: לא הוא נתן את הכותרת הזו, אני בטוחה בזה, הגיע המאמר הזה, זה גרם לכזו סערת רוחות, כל היהדות המאורגנת ביום שישי בפריז, דיברה רק על זה, שהנה, מה שעושה כבר העיתונות הישראלית וממשלת צרפת עושה משהו טוב, אבל העיתונות הישראלית קוראת לזה "היהודיה של שיראק".
קולט אביטל: אז לכן המסר שלי, הבקשה שלי, תעבירו בבקשה למערכות העיתונים, לעורכי העיתונות גם קצת, אני יודעת שעיתונים צריכים להימכר, אבל חבר'ה, קצת טקט, טעם טוב.
שמואל בן צבי: אגב, ההגדרה היא די מציאותית בעצם.
קולט אביטל: ההגדרה יכולה להיות מציאותית, הקונטקסט הופך אותה ברגע שאתה אומר את זה, ההבדל בין אמירה כזו לבין אמירה אנטישמית, הופך להבדל דק מאוד.
קולט אביטל: ותמיד צריך לזכור את זה.
קולט אביטל: אותו הדבר לגבי סטריאוטיפים, זה בדיוק הסיפור.
קולט אביטל: כאן טמון הסיפור, הגבול הדק מאוד.
קולט אביטל: מכיוון שאנחנו, תודה לאל, מנסים להקים פה חברה רב-תרבותית, המסקנה היחידה שלי היא שכדי להקים חברה רב-תרבותית, צריך להיות איזון מאוד נכון בין מה שאנחנו קולטים בתרבות הזו לבין איך שאנחנו מציגים את התרבות הזו, לבין מה שאנחנו מוסיפים.
קולט אביטל: ולכן אנחנו באמת כדי להגיע לחברה הרב-תרבותית הזו, נצטרך להמשיך את הדיון הזה, לא פורמלי ממש, אבל נעשה את זה.
קולט אביטל: אחריו.
קולט אביטל: זאת אומרת, אני מצטערת על הצורך הזה להקדיש לזה כל כך הרבה ישיבות, אבל זאת ישיבה שלישית בנושא שנקרא בניה קלה.
קולט אביטל: בין הפגישה הקודמת לישיבה הזאת, הגיעו אליי תלונות מהרבה מקומות נוספים, כך שהתופעה הזו לצערי הרבה יותר רחבה ממה שחשבתי.
קולט אביטל: על כל פנים היום הישיבה היום לבקשתו של חבר הכנסת רומן ברונפמן ישיבת מעקב, או יותר נכון, מה שאנחנו מצפים זה לקבל תשובות והופנו אליכם שאלות מאד מאד ספציפיות על ידי חבר הכנסת ברונפמן ורומן, אם תרצה להוסיף משהו על זה, בשעה עשר אני אצטרך להתנצל ולצאת לוועדת חוקה, אז אתה תשאר לבדך.
רומן ברונפמן: מרוצה לדעתי, קיבלנו ממשרד האוצר, מהבחור הזה, סגן החשב הכללי שנמצא פה, ביקשנו ממנו את הטיפול הנפרד בנפגעי משכנתאות או נפגעי ההצהרה, והוא יצר בעבורם בתיק נפרד הגשת בקשות, ולכן אני מוצא לנכון להגיד זאת, שלפחות בנושא זה, זה טופל.
רומן ברונפמן: עכשיו, אנחנו ביקשנו ממשרד השיכון ומשכון ופיתוח, אני רואה ששיכון ופיתוח איננו, רק משרד השיכון, להכין רשימות ולהעביר אלינו רשימה ארוכה של מסמכים שחלקם אני יודע הגיעו לוועדה וחלקם לא הגיעו.
רומן ברונפמן: אנחנו עצרנו את הישיבה הקודמת בכך שאל"ף, משרד השיכון קיבל על עצמו אחריות על איכות הבנייה, בי"ת הוא הודיע על תקציב מיוחד לשיפוצים וגימ"ל, הוא אמר שבעקבות הישיבה הקודמת, הוא יערוך בדיקות וסקירות באתרים נוספים, כולל בעיר אופקים וידווח לנו.
רומן ברונפמן: הקודמת, איפה נערכו בדיקות, איפה נערכו סקירות, איפה אנחנו עומדים מבחינת השיפוצים.
רומן ברונפמן: בבקשה גברת צימרמן.
שרה צימרמן: התיקונים בערך משנת 96'97-' שאז התחילו הבעיות.
שרה צימרמן: זאת אומרת, קרוב לשמונה שנים אנחנו מטפלים בזה.
שרה צימרמן: לכן בשבילי ההתחלה היא לא הישיבה הקודמת, אלא ההתחלה היא לפני שמונה שנים.
שרה צימרמן: נכון להיום פר פרוייקט, כאשר הרבה מאד פרוייקטים תיקנו והסתיים.
שרה צימרמן: אני מדברת על כל מחוז הדרום: באר-שבע, ערד, נתיבות ואופקים.
שרה צימרמן: ומפורט לכם פה בחומר שהעברתי לכם ב18- לפברואר, כל פרוייקט ופרוייקט מה שעשינו בדיוק, פריט פריט.
שרה צימרמן: זה חומר שריכז שיכון ופיתוח.
שרה צימרמן: בנפרד שמנו את אופקים, כי ראינו בפעם הקודמת שאופקים זה עיקר התלונות שהגיעו לפה.
שרה צימרמן: מעבר לזה, כבר בישיבה הקודמת, בנינו תכנית ל2004-, כאשר לתוכנית ב2004- יש שלושה פרוייקטים כשאחד מהם הוא בעייתי והוא צץ במסגרת הישיבה.
שרה צימרמן: הוא לא הוסף בגלל הישיבה, אלא הוא היה במקור בתכנית של 2004.
שרה צימרמן: התכנית של שנת 2004 מדברת על חמישה מיליון ושלושה פרוייקטים.
שרה צימרמן: שלושתם באופקים.
שרה צימרמן: הפן הפרובלמטי שדובר בו, היה קיבוץ ארצי תעש.
שרה צימרמן: שלושת הפרוייקטים האלו הם בתכנית של השנה.
שרה צימרמן: תכף יפים יסביר פה מה יהיה עם כל פרוייקט.
שרה צימרמן: אני כבר באה ואומרת לכם למרות שלא אוהבים לשמוע את זה, שבמסגרת הקיצוצים, גם בסיפור הזה יקוצץ.
שרה צימרמן: אנחנו התחייבנו לתת חמישה מיליון, וכנראה שנוכל לתת רק ארבעה מיליון, כמו כל התקציב.
שרה צימרמן: אין לי.