GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
גנאדי: התחלנו עם העבודה בזוגות, אבל אחרי שהפכנו אותה לעבודת גמר, חילקנו לשני חלקים, התמקדנו בנושאים שונים.
גנאדי: עבדנו עם אנזים שאתו עובדים בדרך כלל בפרוק עמילן.
גנאדי: לקחנו עמילן ושמנו לו את האנזים בלי לבשל את העמילן.
גנאדי: החזקנו את האנזים 24 שעות ואחרי זה בדקנו את העמילן ומה האנזים עשה לו.
גנאדי: כשהתחלנו את העבודה, החוקרים בגלעם אמרו לנו שזה לא יעבוד.
גנאדי: בשלבים הראשונים של הניסוי היו תוצאות, שאפשר להפעיל את האנזים גם בלי בישול.
גנאדי: בשלבים יותר מתקדמים של העבודה, עבדנו על התנאים האופטימליים שהאנזים צריך לפעול בהם.
גנאדי: עשינו המון טיפולים, גם לאנזים וגם לעמילן, ולקראת הסוף הגענו למצב שיכולנו לפרק עמילן בלי לבשל אותו, ולהגיע לרמות פירוק גבוהות.
גנאדי: קיבלנו תוצר חדש ממה שעשינו.
גנאדי: בסוף היינו צריכים לבדוק האם אפשר להשתמש בתוצר שקבלנו בתעשייה.
גנאדי: לקחנו את המוצר שלנו ובישלנו אתו כל מיני דברים.
גנאדי: השווינו את זה לתוצרים שמוסיפים להם עמילן רגיל.
גנאדי: גילינו שאין שום הבדלים, לא בטעם, לא במרקם בין המוצר שלנו לעמילן מבושל רגיל.
גנאדי: בסוף הוכחנו שאפשר לפרק עמילן בלי לבשל אותו, ואפשר להגיע לתוצאות טובות עם זה, ואפשר גם להשתמש בזה בתעשייה.
חנה נאמן: אז הם ממשיכים לבשל עמילן או לא?
גנאדי: הם ממשיכים לבשל עמילן, כי לא פשוט לעשות הסבה של מפעל.
ניצן ירמר: איך היו הקשיים האישיים שלך, עם העברית?
גנאדי: היו קשיים עם העברית, ואחר כך גם עם אנגלית, כי כל החומר היה רק באנגלית.
גנאדי: זה היה קשה מאוד להתמודד, אבל בסוף הסתדרנו גם עם האנגלית גם עם העברית.
קולט אביטל: מה אתה מתכוון להמשיך לעשות?
גנאדי: אני מתכוון להמשיך בנושא הזה של ביו-טכנולוגיה.
אילן שלגי: במפעל גלעם עובדים על הדברים האלה גם בעצמם?
גנאדי: כן.
אלכס הייברון: זאת דוגמה לכך שאנחנו לא רק תורמים, אנחנו גם נתרמים.
אלכס הייברון: אח של גנאדי היה בצוות הראשון של אליפות הארץ ברובוטיקה, ובתור אחד הזוכים במדינה הוא ייצג את ישראל כתלמיד נעל"ה במבואות עירון, באליפות העולם לרובוטיקה בארצות הברית.
אלכס הייברון: הייתה תחרות בכל הארץ של E-Learning, לימודים באמצעות המחשבים.
אלכס הייברון: זו תחרות בעיקר במתמטיקה, אבל לא רק, אחד מהצוות היה חניך נעל"ה שהגיע מאורוגוואי, ישר השתלב בנבחרת שלנו, תרם לה תרומה גדולה מאוד.
אלכס הייברון: זכינו במקום ראשון.
אלכס הייברון: תודה רבה.
אלכס הייברון: אנחנו סיימנו את הסיור פה, ניפגש בנווה שרה.
אלכס הייברון: סיור באולפנה על שם שרה הרצוג בבני ברק.
יוסף גליק: ברוכים הבאים.
יוסף גליק: בפרשת השבוע קראנו שחשוב איך נותנים מה שנותנים.
יוסף גליק: אם נותנים בלב שלם מקבלים חזרה בלב שלם.
יוסף גליק: אנחנו עוסקים בקליטת עלייה.
יוסף גליק: יש כאן נציגות רב דורית: ליאורה מינקה, יושבת ראש אמונה ישראל, אסתר בוך מפקחת מחוזית של החינוך הדתי, טובה מחנכת נעל"ה כבר 12 שנים, ברוניה מורה לרוסית, שלימדה כאן את בוריס פסטרנק פעם ראשונה ברוסית.
יוסף גליק: חבריי להנהלה, מר לב הרשטיין, חבר הכנסת אילן שלגי, יושב ראש ועדת החינוך והתרבות, אנחנו מקדמים אותך בברכה.
יוסף גליק: מר ישעיהו יחיאלי, שותף נאמן בחינוך הממלכתי דתי, מר צבי פלג, מנכ"ל אורט ישראל, שותף נאמן לכיתות נעל"ה השנה.
יוסף גליק: גברת חנה נאמן, עמיתה בניהול בתי הספר, יושבת ראש הוועדה הפדגוגית בחינוך העל יסודי, הגברת לאה ניסן, מנהלת אזור שלנו, אורחים חשובים שהגיעו, בוגרות שלנו שהגיעו לפאנל הזה.
יוסף גליק: משפחת פרץ שמתמידה באירוח הבנות בבית גמליאל.
יוסף גליק: רכז הפנימייה שלנו, דוקטור דב הרמן, שאחראי על חינוך לתודעה יהודית.
יוסף גליק: השתדלנו להזמין נציגות מכל מקום.
יוסף גליק: אני מקווה שלא שכחתי אף אחד, אני מאוד שמח שכולכם הגעתם.
יוסף גליק: המחזור הראשון של נעל"ה הגיע לשדה התעופה, וראש הממשלה רבין, זכרונו לברכה קיבל את המחזור הזה.
יוסף גליק: זה עורר כאן שמחה גדולה, כבית ספר אינטגרטיבי אמיתי.
יוסף גליק: שאלתי את הבנות פה מה הן היו אומרות אם היו אומרים להן שהן צריכות להיפרד למקום חדש לשנה, האם היו הולכות, לא הרבה הצביעו.
יוסף גליק: בת אתיופית אמרה, שזה נכון שזה קשה, אבל מה שהבנות האלה עושות בטיסה, אנחנו עשינו חלק גדול מזה ברגל.
יוסף גליק: 24% מתלמידות בית הספר, שהן עולות חדשות, ניגשות למבני הבגרות בהצלחה רבה, כפול מהממוצעים הארציים והלאה.
יוסף גליק: שום דבר לא קל, אבל אנחנו משדלים להשקיע בתחום הערכי, התחום החברתי.
יוסף גליק: אנחנו מאוד מתחברים עם מדיניות אמונה, לחנך את הבנות שלנו לקראת אזרחות מחר, כבנות שמצוידות בערכים הדתיים לאומיים, ערכים של נתינה לחברה.
יוסף גליק: הבנות שלנו בחרו לחגוג את השבוע שלפני פורים, בו השלטון עובר לתלמידות, בעשיית חסד.
יוסף גליק: קבוצה אחת חזרה מתל השומר, קבוצה אחרת חזרה ממושב זקנים, בו חילקו לזקנים משלוחי מנות תוצרת בית.
יוסף גליק: המדיניות של רשת אורט היא לטפח את העשייה הערכית והחברתית.
יוסף גליק: שמחנו מאוד לשמוע את ההצלחות הגדולות בכנס האחרון שזכינו להשתתף.
יוסף גליק: אנחנו מנסים לתרום את חלקנו כבית ספר דתי יחיד לבנות, שותפות של אמונה ואורט ישראל.
יוסף גליק: התחום הלימודי במקום ראשון.
יוסף גליק: אנחנו מאמינים באינטגרציה מלאה.
יוסף גליק: לימודים עיוניים וטכנולוגיים מדעיים ברמה גבוהה.
יוסף גליק: יצא לי לפגוש מספר פעמים את ההורים ברוסיה, למרות שאני לא דובר רוסית.
יוסף גליק: אבל יש שפה שהורים מבינים.
יוסף גליק: אני תמיד אומר להורים שם שאני מופיע בפניהם כאבא.
יוסף גליק: תהיו שקטים שאנחנו משתדלים לשמור על הבנות כמה שאפשר בארץ, ומצד שני, מבטיחים להם לימודים עיוניים מדעיים וטכנולוגיים ברמה הגבוהה ביותר.
יוסף גליק: ברוסיה אין מושג של לא עוברים בחינות בגרות, אין גם מושג של הזדמנות שניקה, כולם עוברים בחינות בגרות, אבל לא כולם ניגשים לבחינות.
יוסף גליק: אצלנו הבנות נמצאות ביום לימודים ארוך, לומדות שיעורי תגבור עם צוות הוראה מסור ומיומן.
יוסף גליק: מבחינת היקפי הלימודים, שלוש יחידות של תורה שבעל פה מספיק.
יוסף גליק: אבל הבנות ביקשו להיות ככל הבנות, להיבחן בחמש יחידות תורה שבעל פה.
יוסף גליק: הן עושות את זה בהצלחה רבה, מעל ומעבר לממוצע רגיל.
יוסף גליק: יש לנו מגמה ללימוד מחשבים בשיתוף עם אורט, בוגרות המגמה משרתות בשירות הלאומי בשני מרכזים רפואיים איכילוב ותל-השומר.
יוסף גליק: הראשון שקלט את היכולות שלנו היה פרופסור גבי ברבש.
יוסף גליק: הבנות נמצאות במערך החירום של בית החולים.
יוסף גליק: יש מגמה של ביולוגיה או כימיה, מגמה של תקשורת וטלוויזיה, אמנויות העיצוב - לאחרונה יצרנו קשר עם משפחת ראובן.
יוסף גליק: מוזיקה, התזמורת היא תוצר לוואי למה שאנחנו עושים כאן.
יוסף גליק: הבנות ניגשות לחמש יחידות.
יוסף גליק: אנחנו נותנים כאן גם את החלק המעשי, בתקופה שזה לא קל תקציבית.
יוסף גליק: יש אצלנו מנחה מוזיקלית, שבנות השכונה מפרדס כץ תלמדנה להאזין למוזיקה קלאסית.
יוסף גליק: אנחנו רואים בזה שליחות עצומה.
יוסף גליק: היינו השבוע אצל מנכ"לית משרד החינוך, והיא חולמת על בתי ספר, שינגנו שם, אנחנו עושים את זה בפועל.
יוסף גליק: לכיתות נעל"ה אנחנו נותנים גם של"ח.
יוסף גליק: לימוד נושא השואה והגבורה, אנחנו מאוד מטפחים את הנושא הזה.
יוסף גליק: בת נעל"ה חזרה מסיור במשואה, ומצאה את השם של הבא שלה על אנדרטה בחצר.
יוסף גליק: חשיפה להיסטוריה של מדינת ישראל, מורשת קרב, ימי הזיכרון – אנחנו במיוחד מקפידים על הדברים האלה.
יוסף גליק: השנה אנחנו מייחדים את טקס יום הזיכרון לנפגעי הטרור, לצערנו היו נפגעים מהשכונה.
יוסף גליק: הבנות מרצונן לומדות לקראת חזרה ליהדות.
יוסף גליק: רב בית הספר שותף לנושא הזה.
יוסף גליק: יש הרצאות, סמינרים, קבלת שבת.
יוסף גליק: פעם בשבועיים אנחנו מתכנסים, כל בית הספר כמסורת העבר, ומקבלים את השבת עם שירי ארץ ישראל, שירי קודש.
יוסף גליק: כששרים נופלות המחיצות.
יוסף גליק: חינוך לחיי המשפחה, מלמדים אותן בשיעורים ומעבר לשיעורים בשיחות, כחלק מהביסוס הערכי של הבנות.
יוסף גליק: לימודי תנ"ך, שהפכו לשפה זרה לילדי ישראל.
יוסף גליק: בת נעל"ה יכולה להיעלם אולי משיעור מתמטיקה או אנגלית – זה כמעט ולא קורה – אבל הצלחנו לגרום להן לאהוב את לימודי התנ"ך.
יוסף גליק: בת שלא ידעה מילה על התנ"ך, לא תיעדר משיעור תנ"ך.
יוסף גליק: זאת אומרת, אם מוצאים את השפה הנכונה מגיעים לכל תחום.
יוסף גליק: הנהגנו טקס, שכחודש אחרי שבנות מגיעות אלינו מרוסיה, אנחנו מתכנסים ליד הכותל המערבי ומחלקים את התנ"ך הראשון בארץ ישראל.
יוסף גליק: זה מרגש.
יוסף גליק: יש לנו מדריכה מלווה, אם בית, עובדת סוציאלית.
יוסף גליק: אניה, אחת הבנות רקדה בלט מיוחד, משהו לא שכיח.
יוסף גליק: חיפשנו בנרות ובסוף מצאנו מורה לסוג המיוחד הזה של בלט.
יוסף גליק: אין לכם מושג מה קבלנו חזרה כשפגשנו את ההורים שלה.
יוסף גליק: אנחנו משתדלים לשמר ולפתח את כל התחומים וזה לא קל.
יוסף גליק: בחגים אנחנו משתדלים לאפיין כל בת, כל חגיגה של כל עדה, וזה היופי.
יוסף גליק: אצלנו אין שאלה אם להתנדב אלא לאן להתנדב.
יוסף גליק: השיקול הוא איפה הבת תתרום יותר.
יוסף גליק: אנחנו לקראת פגישה שנתית עם קרן סמלית מאוד של אמונה.
יוסף גליק: מבקשים דוחות של המעבידים שלהן.
יוסף גליק: אני לא מתבייש לומר שאנחנו יושבים לא פעם ומזילים דמעות.
יוסף גליק: בית הספר היחיד שמתנדב ל"עזר מציון" זה נווה שרה הרצוג.
יוסף גליק: אנחנו מקפידים שבנות תלכנה עם הכנה של עובדת סוציאלית, כי הם נוגעים במקרים הקשים ביותר.
יוסף גליק: יש גם שירות צבאי, יש גם קצינות מנעל"ה.
יוסף גליק: אנחנו רואים את נווה שרה הרצוג כבית, גם לאחר שהבנות מסיימות ללמוד.
יוסף גליק: תמיד שמחים לבוא לפה.
קולט אביטל: כמה תלמידות יש לכם, וכמה מהן מנעל"ה?
יוסף גליק: 400, מתוכן 47 בנות נעל"ה.
יוסף גליק: נעבר לרב שיח.
יוסף גליק: אני מבקש מדב הרמן לספר לנו בקצרה על התחום הספציפי שהוא עוסק בו.
דב הרמן: שלום, אני בין השאר אחראי על הכנת הבנות לגיור.
דב הרמן: זו משימה לא קלה, שאני עושה אותה בשנתיים.
אילן שלגי: האם כולן טעונות גיור?
דב הרמן: רובן.
דב הרמן: להערכתי, למעלה מ-90%.
דב הרמן: הבנות באות בלי שפה ובלי ידע, ובמשך שנתיים, שעתיים בשבוע, מכינים אותן.
דב הרמן: שלשום שתי בנות, שעשיתי אתן את השנתיים הללו, עברו גיור.
דב הרמן: ההחלה הייתה עם מר ישעיהו יחיאלי ועם אוניברסיטת בר אילן.
דב הרמן: זה לא פשוט ללמד אנשים עם רקע חילוני וידע דל, או בלי ידע בכלל.
דב הרמן: הכנתי ספר עם ריכוז ותמצות של המושגים שאני צריך ללמד.
דב הרמן: מבחינת ההנהלה, כל דרישה שלי, כל מה שצריך, אני מקבל.
דב הרמן: לא היה מצב שבקשתי ולא נעניתי.
דב הרמן: אבל לפעמים יש מגבלות שקימות ואם היינו עוצרים אותן הייתה לנו הצלחה יותר גדולה.
דב הרמן: לדוגמה, יש קושי בהפנמת דברים, כאשר אנשים לא ראו את הדברים מעולם.
דב הרמן: לכן יש משפחות אומנות ומשפחות מאמצות, שעושות עבודה מצוינת, כולל צוות של הפנימייה.
דב הרמן: אם אני רוצה למשל להסביר היום השתלשלות של תורה שבעל פה, אם הייתי יוצא עם קבוצה כזאת לסיור של בית שערים, ציפורי, הייתי יכול לחסוך לעצמי הרבה מאוד שעות לימוד, וזה דבר שלא ניתן לעשות אותו.
דב הרמן: אני יכול לקחת אותם לטיול סביב ירושלים שכולו תודעה יהודית, וגם אתרים היסטוריים, וזה גם מחבר נפשית את האנשים.
דב הרמן: אנחנו מנסים להכין אותן בצורה אופטימלית לגיור.
דב הרמן: מבחינת הבנות יש שיתוף פעולה.
דב הרמן: לדעתי, אם הייתה אפשרות להגדיל את מספר הבנות כאן, לאור השיטה הזאת שאנחנו מפתחים, אפשר היה להוציא מחזורים של בנות עם תשתית דתית לאומית חזקה מאוד.
דב הרמן: יש לנו לא רחוק מפה את אוניברסיטת בר אילן, ויחד אפשר היה להניב תוצאות מאוד טובות.
דב הרמן: זוהי התרומה הצנועה שלי, ואני שמח להיות שותף למפעל החינוכי הזה.
דב הרמן: סך הכול נעשית פה עבודה שאני רק חלק קטן ממנה, אבל הפירות שלה מבורכים.
קולט אביטל: אחרי שהן גומרות ללמוד, האם הן נתקלות באיזושהי בעיה ביורוקרטית?
דב הרמן: יש צוות מיומן שעומד לימינן, והוא צופה את הבעיות עוד בטרם הן עולות, כך שהכול מסתדר.
דב הרמן: הבעיה היא יותר מנטלית ופחות פרוצדורלית.
דב הרמן: כלומר, מעבר לידע, איך מחברים את האנשים, להרגיש את השייכות והקשר לכל מה שאנחנו מלמדים.
דב הרמן: המשפחות עושות עבודה טובה, בית הספר עושה עבודה טובה, אבל אין לי מדד מה קורה אחרי כמה שנים, אולי לבית הספר יש.
אלכס הייברון: פרוייקט נעל"ה יש שני מסלולים שמאפשרים גיור.
אלכס הייברון: מסלול אחד, זה במסגרת קורס "דביר", שלושה חודשים בצבא, ואחרי זה החיילים, עוד לפני שהם משובצים ליחידות, יש להם פעמיים תקופה של שבועיים, ואז הם יכולים להיבחן באמצעות הרבנות הראשית.
אלכס הייברון: מסלול שני נקרא "נתיב", אבל כאן כבר צריך לשלוף אותם מהיחידות.
אילן שלגי: כמה מהעולים מחבר המדינות צריכים לעבור מסלול גיור?
ישעיהו יחיאלי: אם הוא רוצה לעבור גיור במסגרת נעל"ה, הוא צריך ללמוד בבית ספר דתי.
ישעיהו יחיאלי: היתר, במסגרות שמר הייברן ציין.
ישעיהו יחיאלי: מתוך אלה שנמצאים בחינוך הדתי, כ-50% צריכים לעבור גיור.
יוסף גליק: תודה.
יוסף גליק: אני רוצה להעביר את רשות הדיבור ללילי, שתנחה את החלק הזה.
יוסף גליק: נתחיל עם הבנות.
לילי: השאלה שאנחנו כל הזמן שואלים את עצמנו היא מה זה נעל"ה בשבילי, בנווה שרה הרצוג.
לילי: ניתן את רשות הדיבור לבנות שלומדות עכשיו בשמינית ולבוגרות שלנו.
אילן שלגי: יש מישהי מהבוגרות שהמשפחה שלה כבר הצטרפה אליה?
לילי: יש.
לילי: נתחיל באמה שהיא גם בוגרת – עם 42 יחידות בתעודת הבגרות - גם עשתה שירות לאומי, וגם הייתה נגנת בתזמורת.
לילי: עכשיו היא לומדת בבר אילן.
אמה: זו הזדמנות טובה להגיד תודה גם לפרויקט נעל"ה, וגם לבית הספר.
אמה: כששאולים אותי איך הגעתי לארץ, אני גאה לענות שהגעתי בפרויקט נעל"ה, ולמדתי בבית הספר נווה שרה הרצוג.
אמה: בית הספר נתן לנו להרגיש מה זה בית יהודי, לא רק בית ישראלי.
אמה: אני מניחה שזה יישאר אתי לאורך כל החיים.
אמה: תודה רבה.
אילן שלגי: לפני כמה שנים סיימת פה?
אמה: לפני שלוש שנים.
אמה: היום לומדת בבר אילן כלכלה ומינהל עסקים.
אמה: עשיתי בבית הספר הזה את שנת השירות הראשונה שלי, גם הייתי פה מדריכה, וגם ניגנתי בתזמורת.
אמה: המוזיקה היא אחד הדברים הנפלאים פה בבית הספר, לי זה מאוד קרוב.
חנה נאמן: הוריך עלו?
אמה: כן, לפני ארבע שנים.
אמה: הם גרים בירושלים.
אניה: אני הגעתי בסוף י"ב.
אניה: היו לי חששות, אבל סיימתי את המגמה הביולוגית.
יוסף גליק: לאניה יש סיפור מרתק של שתי משפחות מארחות, אחת חילונית והשנייה דתית.
יוסף גליק: הם ממשיכים להיות המאמצים שלה עד היום.
אניה: זה כבר לא מאמצים, זה חברים.
אניה: שלחו אותי למשפחה בכפר הירוק, ואז רצו שאראה גם שבת דתית, והכירו לי משפחה דתית ברעננה.
אניה: נוצר קשר טוב עם שתי המשפחות, גם אתי וגם ביניהן, ואנחנו בקשר טוב עד היום.
יוסף גליק: אני רוצה לקדם בברכה את מר סולר.
יוסף גליק: מר סולר היה סגן ראש עיריית בני ברק, הוא ידיד בית הספר, ידיד נעל"ה.
יוסף גליק: משפחת פרץ, אתם מזקני המארחים, שפתחתם את ביתכם בפני בנות נעל"ה.
יוסף גליק: מר משה פרץ, שלוש בנות שאמצתם, שלושה מחזורים, מה זה עשה לכם?
משה פרץ: אנחנו גרים במושב.
משה פרץ: התפקיד העיקרי הוא להשלים את בית הספר.
משה פרץ: לא התערבנו מעולם איך הן לומדות, מה הציונים שלהן בבית הספר, הנקודה החשובה לנו הייתה להעניק להן משהו ממה שהן אבדו בבית.
משה פרץ: במיוחד במושב, שזו אווירה של רק לראות בית, אלא איך מסגרת יותר גדולה מתפקדת.
משה פרץ: זה גם נותן להן מרחב נשימה יותר גדול.
משה פרץ: בשלושת המקרים גם ההורים הגיעו.
משה פרץ: בכל המקרים הייתה התגייסות של כל המשוב לצייד את ההורים כשהגיעו לארץ.
משה פרץ: הבנות האלה יהיו אחר כך 100% יהודיות, כי זה מה שהן רוצות.
משה פרץ: משפחות מארחות: בשבילנו זה כמו עוד אחות.
יוסף גליק: אביטל הגיעה אלינו מירושלים, עם תינוק חדש.
יוסף גליק: בבקשה.
אביטל: אחרי שסיימתי את הלימודים פה התנדבתי לשירות לאומי.
אביטל: לאחר מכן התחלתי ללמוד במכללת בית וגן בירושלים, שם אני עדיין לומדת.
אנה: אני עליתי מקווקז, היום גם ההורים שלי בארץ.
אנה: כשהתחלתי לשמור כשרות ושבת היה קשה.
אנה: המשפחה המארחת שלי הגיעו אליי ביום שישי אחד עם סט כלים ופלטת שבת.
אנה: הם גם ליוו אותי למקווה בפעם הראשונה.
משה: שאלנו מה גורם לבנות להגיע לבית ספר דתי דווקא.
משה: הסבירו לנו שההורים שולחים לבית ספר דתי או למנזר.
משה: יש כאן משהו שהוא מעבר לעניין של דת.
אילן שלגי: אני תמיד אומר ליהודים מחוץ לארץ שכאן זה המקום היחיד.
אלי גוטמן: נעל"ה הוא מפעל אדיר, מביא נוער שיושב בחוץ לארץ שישב כאן.
אלי גוטמן: זהו המפעל הציוני האמיתי, להביא נוער שנשאר פה ומקים משפחה.
צבי פלד: נעשית כאן עבודת קודש.
צבי פלד: הרצון שלנו הוא להגביר את העשייה, אבל אנחנו לא יכולים לקלוט יותר מ-47 בנות.
צבי פלד: יש לנו אפשרויות פיזיות, ערכיות, וכוח אדם מיומן שיכול לקלוט תלמידים, וחבל שלא מנצלים את היכולות של בית הספר הזה.
חנה נאמן: אני כמובן שמחה להיות כאן, והתרגשתי מאוד מכל הסיפורים ששמענו.
חנה נאמן: יש אבחנה ברורה בין בית ספר שקולט נעל"ה לבין מינהלת נעל"ה.
חנה נאמן: לכל אחד יש תפקיד ברור.
חנה נאמן: לבית הספר הקולט יש עבודה חשובה, זה לא מובן מאליו.
חנה נאמן: הילדים מפוזרים בארצות מוצאם.
חנה נאמן: הילדים האלה מבוקשים, כי זו אוכלוסייה איכותית.
חנה נאמן: המינהלת עומדת על כך שיקבלו את הטוב ביותר.
חנה נאמן: לשני הצדדים יש חלק נכבד בעשייה.
חנה נאמן: אני רוצה להגיד תודה רבה לבתי הספר הקולטים.
חנה נאמן: הילדים באים לבתי ספר דתיים מתוך בחירה שלהם.
חנה נאמן: חלק מהם נקלטים יותר טוב וחלק פחות.
חנה נאמן: אבל נעשים מאמצים רבים להקל עליהם ולשלב אותם.
חנה נאמן: תודה.
אלכס הייברון: כשפרויקט נעל"ה התחיל, בשנת 92', למשפחות נורמטיביות לא היו הרבה אפשרויות בארצות המוצא של הילדים.
אלכס הייברון: היום הסיטואציה אחרת, למשפחות נורמטיביות יש אלטרנטיבה, וגם המצב הכלכלי שם – לא בטוח שהוא פחות טוב מאשר בארץ.
אלכס הייברון: לכן, כדי למשוך את הילדים, צריכים בית ספר שיהיה לו מה להציע.
אלכס הייברון: נעשית עבודה של שיווק ישיר בחוץ לארץ.
אלכס הייברון: היחידים שיכולים להציג את הפרויקט כפי שהוא הם נציגים מבתי הספר הקולטים.
אלכס הייברון: זהו עסק מובנה ומורכב, לשכנע את ההורים להיפרד מהילדים, שלפעמים זה ילד יחיד במשפחה, ואת הילדים.
ליאורה מינקה: הפעילות שלנו היא פעילות רווחה.
ליאורה מינקה: היכולות שלנו גדולות, המוטיבציה גבוהה.
ליאורה מינקה: אנחנו יודעים, רוצים ויכולים לעשות, אם רק יאפשרו לנו.
ישעיהו יחיאלי: בשיר שכתבו ילדי נעל"ה יש שורה: "אנחנו תמיד נעלה".
ישעיהו יחיאלי: זו אמירה מאוד חזקה.
ישעיהו יחיאלי: האנשים פה לא מתעייפים מהעשייה, וזה ניכר בתוצאות .
ישעיהו יחיאלי: בלטה גם הכרת הטובה של הבנות.
ישעיהו יחיאלי: הכל זו עבודה והשקעה בלתי פוסקים, שום דבר אינו מובן מאליו.
ישעיהו יחיאלי: אני רוצה לנצל את ההזדמנות ולהגיד תודה לבוגרות שהגיעו לכאן היום, ולמשפחות המארחות.
אילן שלגי: גם אנחנו רוצים להצטרף לתודות.
אילן שלגי: הציונות שלכם, חניכי נעל"ה, היא יותר אמיתית ושלמה משל רוב הישראלים הוותיקים.
אילן שלגי: אני יכול להשוות את זה לבני העלייה הראשונה והשניה, שגם הם הגיעו מרוסיה.
קולט אביטל: אני יכולה להתחבר לסיפורים האלה מהספור האישי שלי.
קולט אביטל: הגעתי לארץ בלי לדעת עברית ובלי לדעת מה זאת ציונות.
קולט אביטל: אז לא היו מסגרות קליטה כפי שיש היום.
קולט אביטל: הגעתי לתיכון בתל אביב, ששם אף אחד לא התעניין ולא ניסה לעזור.
קולט אביטל: לכן, אני מסוגלת להעריך מה המסגרת הזאת עושה לכן, ולהעריך את כברת הדרך שעשיתן.
קולט אביטל: הראיה האינטגרטיבית של הצד החברתי, המשפחתי והלימודי, חשובה מאוד ותורמת רבות להצלחת הפרויקט.
קולט אביטל: ושוב, תודה רבה לכולם.
יוסף גליק: אנחנו יוצאים לארוחת צהרים, ואחר כך נתכנס לדברי סיכום.
יוסף גליק: הפסקת צהרים.
קולט אביטל: באנו הנה מתוך שכנוע ולא כדי להשתכנע, אבל גם תיאורטית ידענו כמה המסגרת הזאת טובה ומוצלחת, גם ברמת הפעילות שלה, גם בקונספציה, גם בביצוע, וגם בגלל ההישגים, אני יכולה להעיד על עצמי, לא ציפיתי לחוויה הזאת.
קולט אביטל: עברתי היום שתי חוויות מאוד דומות מבחינה מסוימת ושונות במידה אחרת.
קולט אביטל: יש השקעה עצומה לפיתוח של עלייה טובה, וגם כישורים של כל אחד מהעולים.
קולט אביטל: למעשה, אף פעם לא ידעתי שיש במסגרת כזאת כל כך הרבה טיפוח אישי, וכל כך הרבה מתן אפשרויות להתפתחות אישית ולמיצוי הפוטנציאל של כל אחד, וגם לשימור הקשר עם התרבות המקורית.
קולט אביטל: אנחנו לא יודעים באיזה עולם אנחנו חיים.
קולט אביטל: אנחנו מאוד מקווים שהמאבק שלנו היה לא רק מאבק לשנה אחת, ומקווים שלא תעמוד שוב בדלת הסכנה שבה נאבקנו בשנה שעברה, של פירוק המסגרת.
קולט אביטל: מכל מקום, לפחות בשמי אני יכולה להגיד את זה, שאנחנו מחויבים לשמר את המסגרת הזאת, על כל מה שמשתמע מכך.
קולט אביטל: זה נכון וטוב שמביאים נערים מרוסיה ומאמריקה הלטינית, אבל נראה לי שיש פוטנציאל גדול גם בקרב הנוער בארצות הברית.
קולט אביטל: אני חושבת שלא התחלנו עוד לגרד את פני השטח בארצות הברית.
קולט אביטל: ואני חושבת שגם את זה צריך לנסות למצות.
קולט אביטל: יצאנו מאוד נשכרים מהסיור הזה.
קולט אביטל: אני אישית למדתי המון על ההשקעה ועל האיכות של התוכנית הזאת.
קולט אביטל: אנחנו נעשה את המאמצים הדרושים על מנת לשמר אותה.
קולט אביטל: בי"ת ננסה לחשוב יחד מה ניתן לעשות כדי לעודד את האופציות של ההרחבה.
קולט אביטל: הקשבתי היטב למה שאמרתם, שכל המאמץ הזה מושקע ב-48 בנות, ושאפשר היה לקלוט הרבה יותר.
קולט אביטל: הבנתי את המסר הזה.
קולט אביטל: בדרך כלל אנחנו שומעים על מוסדות שקשה להם מאוד לקבל ילדים, פה אני רואה שיש רצון, היד נטויה והלב פתוח, אז נעשה מה שרק אפשר על מנת לעזור לכם לבצע את המשימה הזאת.
קולט אביטל: תודה רבה על כל מה שאתם עושים.
אילן שלגי: מה שאתם עושים כאן, במבואות עירון ובמקומות האחרים, זאת עשייה ציונית.
אילן שלגי: כמו שאמרתי לבנות, שהן באות הנה בלי או לפני המשפחות, וגם אלה שקולטים אותם, מובילים אותם, ומשלבים אותם בחברה הישראלית, זה לא רק עבודה חינוכית.
אילן שלגי: כל עבודה חינוכית בישראל היא עבודה ציונית, אבל לעבוד עם עולים זו מלאכת קודש, מצווה.
אילן שלגי: אני משוכנע שצריך להרחיב את הפרויקט הזה, כי תמיד אלה שמסוגלים לעשות שינוי בחיים שלהם, תפנית, הם הצעירים.
אילן שלגי: כמה שנקלוט אותם צעירים יותר, השינוי הנפשי והערכי אצלם כבני אדם יותר קל.
אילן שלגי: אנחנו צרכים לנתב את הנוער היהודי לכך שיבנה את חייו פה, ואם אפשר בעקבות זה גם להביא את המשפחה – מה טוב.
אילן שלגי: האם יש לכם גם בני נוער שבאים מצרפת?
אילן שלגי: יש.
אילן שלגי: כי אנחנו יודעים על אמל"ט, וחברת הכנת אביטל אמרה שצריך לגרד עכשיו גם את ארצות הברית, אני חושב שבצרפת עכשיו יש פוטנציאל.
ישעיהו יחיאלי: יש יותר מ-200 ילדים מצרפת בארץ.
אילן שלגי: קראתי כתבה בניוזוויק על האנטישמיות בצרפת.
אילן שלגי: כשקוראים את זה בעיתון לא ישראלי וגם לא יהודי, מציגים שם את הקושי, ומציינים שם גם א העלייה לישראל.
אילן שלגי: הם אומרים שהמספרים הגיעו מכמה מאות לפני שלוש שנים, לקרוב ל-3,000 בכל אחת מהשנתיים האחרונות.
אילן שלגי: צרפתים גם יותר קל להביא לא רק בגלל הדחייה שכעת יש שם, אלא גם בגלל המרחק היותר קצר.
אילן שלגי: אני חושב שגם האמצעים של המשפחות הם כאלה שהקשר יהיה יותר אינטנסיבי, כולל ביקורים.
אילן שלגי: אתה מצפה לער או הנערה ה-10,000 אחרי 12 או 13 שנים, אני לא רואה סיבה שהמספרים לא יגדלו בצורה לגמרי אחרת.
אילן שלגי: בשביל זה צריך את הרצון, את התכנון ואת המשאבים.
אלכס הייברון: 10,000 זה רק הנערים, אם אתה מוסיף את ההורים זה הרבה יותר.
אילן שלגי: אני מבין, אבל אני סבור שמדינת ישראל צריכה לראות פה פרויקט גם של הגדלת העלייה, וגם במקרים מסוימים, הצלת יהודים, כי אם הם ימשיכו לגדול שם, בוודאי אלה שצריכים להתגייר ייעלמו, הם לא יהיו חלק מעם ישראל, ברובם הגדול.
אילן שלגי: מאוד התרגשתי בשני החלקים של הביקור.
אילן שלגי: לא הספיק לי, כי לא היה זמן מספיק כדי לדבר עם בני הנוער.
אילן שלגי: ראינו אותם בפעילות, פה ושם שוחחנו עם אחד או אחת, אבל מעט מאוד.
אילן שלגי: אז אנחנו מזמינים אתכם להזמין אותנו להמשיך בזה.
אילן שלגי: הייתי שמח לראות אותם מגיעים, איך נקלטים, ולפגוש אותם גם עם המשפחות שכבר הגיעו ארצה.
אילן שלגי: כלומר, בעוד היבטים של העניין.
אילן שלגי: כמו שאמרה חברת הכנסת אביטל, יש לכם חברים בפרלמנט.
אילן שלגי: זה חוצה מפלגות, זה חוצה ועדות, ואנחנו שם.
קולט אביטל: התרשמתי שהיחס הכללי של רוב חברי הכנסת הוא כזה.
אלכס הייברון: בתאריכים 28 עד 30 במרץ, כל חניכי נעל"ה יוצאים לפעילות בצפון.
אלכס הייברון: בסוף האירוע יש לנו כנס באמפיתיאטרון בבית שאן, 800 חברי נעל"ה מכיתות י', י"א.
אלכס הייברון: זה נקרא יום נעל"ה.
אלכס הייברון: יש לנו שניים כאלה בשנה, פעם אחת לתלמידי י', י"א, ובסוף השנה לתלמידי י"ב.
אלכס הייברון: אנחנו עושים להם יום נעל"ה, התאזרחות לקראת גיוס.
אלכס הייברון: אם אתם יכולים להגיע, תוכלו להיפגש עם הילדים אחרי שלושה ימי טיול.
ישעיהו יחיאלי: אני רוצה לומר כמה מילים לסיום.
ישעיהו יחיאלי: אני שמח שכללתם את הסיור בסדר היום של הוועדות.
ישעיהו יחיאלי: ניסינו להראות לכם את הצד השני של המטבע, שקשה להראות אותו בירושלים.
ישעיהו יחיאלי: ראיתם בחדרי הוועדות את הילדים ואת המחנכים, אבל עכשיו ראיתם אותם בסביבתם הטבעית.
ישעיהו יחיאלי: דבר שני, כאשר רואים את ההורים, רואים עוד יותר טוב על מה מדובר.
ישעיהו יחיאלי: הורים לא נותנים ילדים לארגונים, הורים נותנים ילדים לאנשים.
ישעיהו יחיאלי: מה שנבנה כאן במשך השנים זה מצד אחד יכולת מקצועית, שיכולתם היום לראות חלק מההכוונה, איך הדברים שאנחנו מדברים עליהם, הרציונל שנבנה כאן, איך הוא קורה, זה לא מקרי.
ישעיהו יחיאלי: אלה דברים שנבנים במשך שנים, אלה אנשים שהמדינה השקיעה בהם הון בשביל להפוך אותם לבעלי מקצוע בתחום הזה.
ישעיהו יחיאלי: ראיתם פה ובמבואות עירון אנשים שנעל"ה זה אורח החיים שלהם, זה לא רק מקום העבודה.
ישעיהו יחיאלי: זה יומם ולילם.
ישעיהו יחיאלי: אני רוצה לדבר קצת על מצבם של הילדים העולים במערכת החינוך הכללית.
אילן שלגי: עסקנו בזה כבר.
ישעיהו יחיאלי: ההשקעה שנעשית בילדי נעל"ה, מבחינת המסגרת התומכת, הערך הכלכלי שלה הוא שעה שבועית לילד.
ישעיהו יחיאלי: כל מה שמינהלת נעל"ה, שנלחמתם עבורה כל כך יפה, עולה למדינת ישראל זה שעה שבועית לילד.
ישעיהו יחיאלי: אם היינו לוקחים את הילדים העולים בגיל ההתבגרות, ובונים להם מסגרות תמיכה דומות, היה עולה הרבה יותר זול מאשר אחר כך להחזיר אותם באמצעות קידום נוער וכל מערכות השיקום.
ישעיהו יחיאלי: זו תורה אחרת כי הריכוז שונה, ההגעה שונה, אבל כמודל איך תומכים בילדים עולים.
ישעיהו יחיאלי: אני חושב שחברת הכנסת אביטל הטיבה לתאר מה עובר על ילד עולה רגיל, שבא ארצה בגיל 15.
ישעיהו יחיאלי: אני חושב שמבחינת נעל"ה, זו יכולה להיות תרומתנו למערכת כולה, בשאלה איך מטפלים בילדים עולים, שבאו ארצה שבאו ארצה בגיל ההתבגרות.
ישעיהו יחיאלי: זה דבר מאוד מסוים ומאוד מדויק.
ישעיהו יחיאלי: אנחנו מקווים גם כן שלא נצטרך את כל הקונפליקט הזה פעם נוספת, ושאכן ההסדר שהושג לשנה זו יהפוך להסדר קבע.
ישעיהו יחיאלי: מבחינתנו אנחנו ממשיכים קדימה.
ישעיהו יחיאלי: אנשינו בשבועות הקרובים יוצאים למבחני מיון בכל רחבי תבל, כולל בצפון אמריקה, שם ההתחלה זהירה, אבל יש לה פוטנציאל, לא רק בקרב דתיים.
ישעיהו יחיאלי: המתעניינים הראשונים בתוכנית נעל"ה בצפון אמריקה זה בני מהגרים מחבר המדינות.
ישעיהו יחיאלי: זו תופעה.
ישעיהו יחיאלי: הם אומרים שהמקום היחיד שיכול להציע לילדיהם חינוך יהודי שאיננו דתי זה מדינת ישראל.
ישעיהו יחיאלי: גם החינוך הרפורמי בארצות הברית הוא בשבילם דתי מידיי.
ישעיהו יחיאלי: הם רוצים להיות יהודים לא דתיים, והם חושבים שבישראל ניתן לספק את זה.
אילן שלגי: אני מניח שההכרות אתכם הגיעה אליהם משום שהייתה פנייה אליהם.
אילן שלגי: השאלה אם הצעתם את הפרויקט הזה בכל הקהילות.
אילן שלגי: במה התמקדתם?
ישעיהו יחיאלי: בוא נעמיד דברים על דיוקם.
ישעיהו יחיאלי: אנחנו לא עובדים בחוץ לארץ, את כל העבודה בחוץ לארץ עושה הסוכנות היהודית.
ישעיהו יחיאלי: ברגע שהם השותפים שלנו לעניין הזה, אז זה לטוב ולמוטב.
ישעיהו יחיאלי: במקום שהולכים לזה עם כל הכוחות, עם המשאבים הראויים, רואים תוצאות.
אילן שלגי: אתם פונים גם לקהילה היהודית-רוסית בגרמניה?
ישעיהו יחיאלי: בוודאי.
ישעיהו יחיאלי: יש לנו כבר ילדים מהם בכיתה י"ב.
חנה נאמן: חשוב להבין שאין אקט שיווקי מסיבי של נעל"ה בלבד.
חנה נאמן: זה עוד פרויקט בסוכנות.