GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
ציפי קוריצקי: על הטמעת אורח חיים ולא דבר שמתחיל ומסתיים בפרק זמן קצוב.
ציפי קוריצקי: לכן הייתי רוצה לראות את כל בית הספר כל הזמן מתנהג בדרך של סובלנות וקבלת השונה.
קולט אביטל: כן, אבל זה ההבדל בין המצוי לבין הרצוי.
ציפי קוריצקי: רגע רגע.
ציפי קוריצקי: אני עוברת עכשיו להערה הבאה.
ציפי קוריצקי: כדי שהדבר יקרה אין לנו ברירה אלא להכשיר את כל המורים, את כל בית הספר, להיכנס לאורח חיים כזה.
ציפי קוריצקי: לכן חבר'ה חיצוניים שנכנסים לבית הספר, ויהיו טובים ככל שיהיו, מקצועיים ככל שיהיו, מומחים ככל שיהיו – זה פרויקט.
ציפי קוריצקי: זה לא יכול להיות משהו שהופך את כל בית הספר לדרך חיים.
ציפי קוריצקי: לכן, אני מאוד מקבלת את מה שעושים גלי ואילה, אני רק אומרת שהמפתח צריך להיות המורים.
ציפי קוריצקי: לא להחליף את המורים, אלא המורים צריכים להיות חוד החנית שממנו, בשיטת מניפה ובכל דרך אחרת, זה הופך להיות חלק מהנחלה של כלל בית הספר.
ציפי קוריצקי: לכן אני מזמינה את התוכנית – ואני מדברת בשם משרד החינוך – להיכנס ולהצטרף למכלול התוכניות שאנחנו מקיימים בשגרת השתלמויות מורים.
ציפי קוריצקי: זה בדיוק מה שהיום אנחנו נוטים לקבל בכל תוכנית שאנחנו חושבים שהיא תוכנית ראויה וטובה.
קולט אביטל: בבקשה אדוני.
אבי צפרוני: שמי אבי צפרוני, אני מייצג את רשת אורט ואני מאוד מתחבר לדברים שלך כי בעצם כל תוכנית הסכנה בה שזה דבר - - -
ציפי קוריצקי: חולף.
אבי צפרוני: שיחלוף ויתפוגג.
אבי צפרוני: אנחנו צריכים להפעיל את הדבר הזה בצורה מערכתית ואני אתן דוגמאות איך ברשת אורט אנחנו מנסים להפעיל את הדברים בצורה מערכתית.
אבי צפרוני: חלק מהמקרים יותר מוצלח, חלק מהמקרים פחות מוצלח.
אבי צפרוני: קודם כל הנושא של חונכות.
אבי צפרוני: פה אני מחבר לדברים שנאמרו כאן שהתרומה היא לא רק לתלמיד בן המגזר של המיעוט, אלא דווקא החונך חווה את החוויה, חש יותר אמפתיה כלפי החניך, מבין יותר את השונה תוך כדי חווית החונכות.
אבי צפרוני: אנחנו גם מקיימים בקרב תלמידים אתיופים למשל מנהיגות צעירה של אתיופים כאשר הם עצמם חונכים.
קריאה: יוצאי אתיופיה.
אבי צפרוני: יוצאי אתיופיה, סליחה.
אבי צפרוני: כאשר הם עצמן חונכים את העולים החדשים מאתיופיה.
אבי צפרוני: הדגש הוא כמובן על הצד החוויתי כאשר אנחנו - - - ואנחנו רשת שכוללת גם בתי ספר במגזר החילוני, מגזר דתי, מגזר יהודי וגם בני מיעוטים.
אבי צפרוני: אנחנו מארגנים מפגשים בין בתי ספר יהודיים לערביים, בין דתיים לחילוניים.
אבי צפרוני: כמובן שהמפגשים האלה מלווים כל הזמן בהנחיה ובהדרכה כששימת הדגש היא על פעילות מערכתית ולא על תוכנית חד פעמית.
קולט אביטל: נציג הסתדרות המורים.
אילן בהירי: מי אילן בהירי ואני יושב ראש ארגון מנהלי חטיבות הביניים בהסתדרות המורים.
אילן בהירי: אני נכנסתי כמה דקות באיחור ואני מבין שהפרויקט היה ב"יוהנה ז'בוטינסקי"?
אילן בהירי: אני קצת מכיר את המקום הזה מכיוון שאני עד השנה שעברה ניהלתי חטיבת ביניים בראשון לציון.
אילן בהירי: כך שאני את יוהנה ז'בוטינסקי מכיר טוב, אני חושב שחלק האוכלוסייה הגדול ביותר אצלכם הם יוצאי חבר ברית המועצות.
אילן בהירי: נכון?
אילה בן-פורת: נכון.
אילן בהירי: כך שאני לא מזלזל בשום דבר ממה שנאמר אבל אני קצת רוצה להעיר כמה הערות.
אילן בהירי: אנחנו ארץ שקולטת עליה.
אילן בהירי: כשקולטים עליה גם הנקלט רוצה להיקלט – אם הוא רוצה, אם הוא רוצה – ואז לא תמיד הקולט מקבל את הפידבקים על מה שהוא עושה.
אילן בהירי: אני יכול לספר מקרים מבית ספרי.
אילן בהירי: אני קיבלתי הרבה מאוד שעות בבית הספר כי עשיתי הרבה מאוד פרויקטים.
אילן בהירי: חלק מהם הצליחו וחלק מהם לא הצליחו.
אילן בהירי: למה אני מתכוון?
אילן בהירי: פתאום נתקלתי למשל בתופעה שמאוד הדהימה אותי: ילדים שכמעט נולדו בארץ חזרו – כשהתחילו לקבל מסות של עולים חדשים.
אילן בהירי: אגב, גם העולים החדשים מברית המועצות יש ביניהם את הניואנסים הקטנים שלהם.
אילן בהירי: זה לא כל כך פשוט לדבר ככה ולהגיד הכל בהכללה.
אילן בהירי: כי אלה בזים לאלה ואלה לא מקבלים את אלה, ככה שזה סיפור מאוד מאוד מורכב.
אילן בהירי: מה שאני רוצה לומר, זה שפתאום הם התחילו לחזור לדבר רוסית.
אילן בהירי: הם דיברו עברית שוטפת, היו להם ציונים מצוינים וזה פשוט - -
מרינה סולודקין: שאלת את עצמך מדוע?
גל שפירא: מה רע?
אילן בהירי: סליחה, מה רע בזה?
גל שפירא: כן?
אילן בהירי: תשמע, אין רע בזה, אני לא אמרתי שזה רע.
אילן בהירי: אני גם לא רואה רע בזה שידברו תימנית ולא רע בזה שידברו פולנית ורומנית וכל שפה בבית הספר.
אילן בהירי: נכון, אני לא רואה בזה רע, רק בוא נחשוב קצת בהגיון ונראה מה קורה אם אנחנו רוצים לקלוט את העלייה.
אילן בהירי: איך אתה מרגיש היום כשמדברים לידך רוסית כל הזמן?
גל שפירא: נעים מאוד.
אילן בהירי: אני יכול להגיד לך - -
גל שפירא: שפה יפה, תרבות עשירה, עמוקה.
אילן בהירי: אתה - - - את עצמך, אני לא סיימתי.
אילן בהירי: אני מרגיש כאילו אתה מרגיש מאוים כשאני אומר את הדברים האלה.
אילן בהירי: אני חושב שבתוך בית ספר ובשפה מסוימת בארץ מסוימת צריך לדבר את שפת הארץ הזאת.
אילן בהירי: אני הייתי בארצות הברית מספר פעמים, לא שמעתי בבתי ספר - - - שדיברו שם ספניולית או ספרדית.
אילן בהירי: אבל לא זאת הנקודה, הנקודה היא איך אנחנו כן קולטים אותם, לא הביקורת.
אילן בהירי: אני, למשל, ביצעתי כמה דברים שהצליחו כשקלטתי מורים עולים חדשים.
אילן בהירי: המורים האלה התערו מצוין והם עזרו לנו לקלוט את הילדים האלה.
אילן בהירי: אנחנו יצרנו פעילויות אחר הצהריים לילדים, עם ילדים ילידי הארץ.
אילן בהירי: אנחנו למשל גילינו שחלק גדול מהם היה טוב מאוד בענפי ספורט שונים.
אילן בהירי: הוצאנו אותם לנבחרות, נתן לנו את ההרגשה שהם חלק גדול מאיתנו.
אילן בהירי: אין הצלחה של מאה אחוז, אני אומר שוב פעם, אני יודע לצערי הרב גם -----
קולט אביטל: סליחה, סליחה, הדיון כרגע הוא לא מה עושים בכל בית ספר כדי לקלוט את העולים.
קולט אביטל: השאלה והנושא של הדיון היום הוא איך מחנכים אנשים לקבל את השונה.
קולט אביטל: אתה לא יכול, עם כל הכבוד, לחנך אדם לקבל את השונה אם אתה לא מקבל מלכתחילה שהוא גם יכול לפעמים לדבר בשפת אמו.
קולט אביטל: כרגע זה בדיוק הנושא שעליו אנחנו מנסים לדבר.
קולט אביטל: יש הרבה שיטות שבהן נוקטים בבתי ספר שונים כדי לקלוט את העלייה, חלקן מוצלחות יותר חלקן מוצלחות פחות.
קולט אביטל: אנחנו מנסים עכשיו לראות אם ניסיון שנעשה באיזה שהוא מקום, ונעשה גם במקומות אחרים - אני מאמינה בהצלחה גדולה.
קולט אביטל: הבעיה היא לא רק קליטת העלייה, הבעיה היא כיצד לחנך את כולנו, בתוך החברה הישראלית, לראות שיש שונה, שהשונה הוא לגיטימי, שלא כולנו שווים, שלא כולנו מדברים את אותה השפה, שלכל השונות הזו יש גם מכנה משותף.
קולט אביטל: איך אנחנו יוצרים את המכנה המשותף הזה?
קולט אביטל: איך אנחנו מייצרים את הסובלנות הזו?
קולט אביטל: ואני חושבת שחלק מהדברים שאמרת מדגישים, לפחות בעיני, שלא בהכרח כולנו מצוידים לקבל את השונות הזאת.
אילן בהירי: אולי לא הבנת את מה שאמרתי, אולי לא הובנו הדברים שלי.
אילן בהירי: הכוונה שלי בראש הפרק זה שכשהאווירה בבית הספר היא קבלתם אז האווירה היא כללית טובה מאוד.
אילן בהירי: אתה מקבל אותם ככלל התלמידים ויחד עם זה אתה מתייחס אליהם כשונה.
אילן בהירי: עכשיו אני אומר שוב – יש, מותר, זה לא שאמרתי שאסור.
אילן בהירי: האווירה צריכה להיות כך באופן כללי.
אילן בהירי: בהרבה מאוד חטיבות ביניים זה קיים, מקבלים אותם, נותנים להם את ההרגשה, ואני חושב שזה חלק שממה שאנחנו מדברים על העם בכלל.
קולט אביטל: בבקשה גלי.
גל שפירא: אני רק רוצה להגיב.
קולט אביטל: קודם כל תציג את עצמך.
גל שפירא: שמי גלי שפירא, אני מיוזמי הפרויקט בנוגע לקבלת השונה.
גל שפירא: שני דברים גם בנוגע למה שאמרת וגם דבר כללי.
גל שפירא: אני חושב שאחד הדברים שאני מנסה ללמד את התלמידים שלי, זה להיות מאוד מאוד רגישים לשפה שבה אנחנו משתמשים.
גל שפירא: זו שפה שמייצרת היררכיות.
גל שפירא: קולטים נקלטים זו לא שפה ניטרלית, יש כאן היררכיה יש כאן את הקולט ויש כאן את הנקלט.
גל שפירא: ברור מי הקולט ברור מי הנקלט וברור מי צריך ללמוד את השפה ולהשתנות.
גל שפירא: זה אחד הדברים שאני מנסה, לפתח את הרגישות הזאת, ולאחר מכן אני מנסה ליצור שפה אחרת, שפה לא היררכית או פחות היררכית אם אפשר.
גל שפירא: זה דבר אחד.
גל שפירא: דבר שני גם נוגע לשפה.
גל שפירא: אחת המתודות שאני משתמש בה - וזה עובד.
גל שפירא: אנחנו מפעילים את זה בפרויקט, כתבנו את זה וזה מנוסח - זה לבוא, אפילו לא רק לתלמיד אלא גם לעצמנו, לא מהמקום שבו אנחנו חזקים, לא מהמקום שבו אנחנו במרכז, אלא לגשת לנושא של השונה מהמקום שבו אנחנו חלשים.
גל שפירא: למשל, במקרה שלך - מאותו מקום שפעם חוויתי חוויה שלא לדעת לגמרי את השפה, כשהייתי במדינה אחרת, וכאשר פגשתי אדם שמדבר בשפת אמי, איזה אושר איזה שמחה, כמה הקלה היתה בסיפור הזה.
גל שפירא: לכן, כאשר תלמיד מדבר את שפת אימו זה לא תמיד מתוך איזושהי התרסה כלפיך או כלפי המעמד ההגמוני שלך, אוקי?
גל שפירא: ואחד הדברים בנושא של קבלת השונה, ואני חושב שעל זה משרד החינוך צריך לעבוד, זה בדיוק לשבור את ההיררכיות האלה של קולטים נקלטים, של אנחנו מול הם, כי תמיד השפה הזאת טעונה במשמעויות.
קולט אביטל: אנחנו אולי נבקש עכשיו מהטלוויזיה החינוכית להראות לנו קטע קצר.
קולט אביטל: אולי תרצה להציג אותו בבקשה?
דן טגר: שמי דן טגר, אני מהטלוויזיה החינוכית והדבר המעניין הוא שבדיוק כשדנים בנושא הזה, תחום שהטלוויזיה החינוכית עסקה, עוסקת בו ואני מקווה שתעסוק, בחדרים אחרים מתנהל דיון על עצם קיומה וצורת קיומה של הטלוויזיה החינוכית.
קולט אביטל: אנחנו מנסים לדאוג לזה שהיא תתקיים.
דן טגר: כן, גם אנחנו.
דן טגר: הטלוויזיה החינוכית יכולה בצורה הטובה ביותר להכניס את הדוגמאות ואת כל צורת הלימוד.
דן טגר: איך אומרים?
דן טגר: רק שמערכת החינוך תבקש את זה או תורה לה לעשות את זה, כי ההדגמה היא הדבר הפשוט וההגיוני ביותר.
דן טגר: לעצם העניין, נמצא פה אתי חברי אבינועם דמארי, שהוא מנהל מחלקת ילדים ונוער, שעסק בהמון פרויקטים מהסוג הזה והוא יציג שני פרויקטים קצרים.
דן טגר: נראה איך הם עשו אותם.
אבינועם דמארי: שני קטעים קצרים, שתי דקות, שלוש דקות מכל אחד.
אבינועם דמארי: הראשון הוא רחוב סומסום, שבעים תוכניות טלוויזיה (מוקרן קטע מ"רחוב שומשום").
אבינועם דאמרי: אם תסלחו לי, אני רוצה לראות עוד קטע אחד, זו הסיבה שאני עוצר את זה.
אבינועם דאמרי: הקטע הבא שנראה זה מסדרה יומית שהטלוויזיה החינוכית משדרת בשש שנים האחרונות, שנקראת: "החדר של חני", חני נחמיאס.
אבינועם דאמרי: זו רק דוגמה אחת.
אבינועם דאמרי: אנחנו מתעסקים בשונה לא מעט שנים (מוקרן קטע מ"החדר של חני").
אבינועם דמארי: אני רוצה לציין שהתחיל פה איזה דיון על כך שצריך למצוא את הנוסחה לשאלה מה היא קבלת השונה, ולא מעט שנים אנחנו כל הזמן מנסים לטשטש תרבויות, לטשטש שפות, לטשטש מנהגים.
אבינועם דמארי: הטלוויזיה החינוכית מטפלת בנושא של קבלת השונה.
אבינועם דמארי: אני רק אזכיר כמה שמות ואתם בוודאי תזכרו סדרות כמו "שכונת חיים", שזו הסדרה הדרמטית הראשונה שהופקה לילדים שטיפלה בנושא של קבלת השונה, רחוב שומשום - שבעים תוכניות שנעשה, דרך אגב, בשיתוף פעולה עם האמריקאים, עם CDW בניו-יורק והפלסטינים.
אבינועם דמארי: שבעים תוכניות טיפלו בנושא השונה בכל מיני גוונים.
אבינועם דמארי: הטלביזיה החינוכית לא מפסיקה להתעסק עם השונה, ואני אומר לכל אלה שיושבים כאן: יש לכם אצלנו המון חומרים.
אבינועם דמארי: כמו, למשל, סדרה שנקראת: "אני לא כזה", סידרה שטיפלה בגזענות, סדרה שבמקרה אני הפקתי וביימתי, שטיפלה בנושא של אתיופים, בנושא דתיים, בנושא של נכים, ערבים, הומואים, שמנים ורזים.
אבינועם דמארי: ואיך עשינו את זה?
אבינועם דמארי: לדוגמה, אגיד לכם איך הטלביזיה החינוכית עובדת:
אבינועם דמארי: לקחנו קליפים עיתונאיים שבהם נאמר שאיזו אם לא היתה מוכנה שרופא ערבי יטפל בבת שלה, הפצועה מתאונת דרכים.
אבינועם דמארי: הפכנו את זה לנושא של הדרמה.
אבינועם דמארי: או, למשל, אתיופי שלא יכול לשכור דירה ברמת אביב.
אבינועם דמארי: לקחתי שחקן אתיופי והראיתי לו את הקורבן.
אבינועם דמארי: חברת הכנסת אמרה דבר נורא חכם: כולם נוטים ללכת לקורבן.
אבינועם דמארי: אני בכלל לא הלכתי לקורבן, אני הלכתי לזה שגורם את הנזק.
אבינועם דמארי: גם את זה עשינו כן בסדרה לילדים, בתוך מערכת החינוך, שנקראת "זה לא אני".
דן טגר: עוד משפט, ברשותך.
דן טגר: הטלוויזיה החינוכית מתעסקת בקבלת השונה לא מעט זמן.
דן טגר: הבעיה שלנו - אמנם עכשיו אנחנו מתעסקים בבעיה הרת גורל אם להתקיים או לא להתקיים, אבל זה תפקידנו, אנחנו לרשות כל המוסדות האלה ואנחנו נשמח לעזור.
קולט אביטל: אני מודה לכם, וטוב לראות שיש שימת לב לנושא בינתיים.
קולט אביטל: לאלה שלא ראו, הצטרפו אלינו סוף סוף מנהל בית הספר התיכון יוהנה ז'בוטינסקי והתלמידים, שנתקעו בכמה פקקים - מסוגים שונים, אני מניחה, כולל בכניסה כאן.
קולט אביטל: לא, זו לא אשמתכם, זה בסדר גמור - רציתי לשמוע קצת מהתלמידים עצמם.
קולט אביטל: חיכינו לכם.
קולט אביטל: אני אפנה לאחד מכם ואחר כך אנחנו גם נפנה למנהל.
קולט אביטל: התלמידה עם הצעיף, אולי תרצי להציג את עצמך ולהגיד כמה דברים?
קולט אביטל: בהפתעה.
קולט אביטל: בואי, קומי, תספרי לנו קצת, אבל כדאי שתבואי הנה.
קולט אביטל: מי שמדבר שיבוא ויישב ליד המיקרופון, יציג את עצמו, ואנחנו לא נסגיר את כל הסודות אבל את גם תופיעי על ידי זה בטלוויזיה.
קולט אביטל: בואי, בואי שבי.
אילה בן-פורת: רק תציגי את עצמך קודם.
סווטלנה דובינסקי: קוראים לי סווטלנה דובינסקי.
קולט אביטל: דברי בקול רם.
סווטלנה דובינסקי: קוראים לי סווטלנה דובינסקי, ואני בכיתה ט'.
קולט אביטל: כמה זמן את בארץ?
סווטלנה דובינסקי: שתים עשרה שנה.
סווטלנה דובינסקי: היום זה שתים עשרה שנה כבר בארץ.
קולט אביטל: אנחנו רוצים לשמוע ממך קצת מה נתן לך הפרויקט הזה, מה למדת בפרויקט כזה?
סווטלנה דובינסקי: הפרויקט הזה גרם לי להיות יותר סבלנית כלפי אחרים, להבין יותר.
סווטלנה דובינסקי: היו עבודות שבהתחלה אני ממש איבדתי את עצמי וכאילו, אני אמרתי בדיוק את מה שאני חושבת, אבל חלק מהדברים שהבנתי זה שצריך גם לשנות את דעתך.
סווטלנה דובינסקי: והם נורא עזרו לי לשנות.
סווטלנה דובינסקי: הפרויקט הזה נורא עזר לי לשנות את דעתי, בכך שהוא גרם לי לראות את הכל מזוויות ראיה שונות.
סווטלנה דובינסקי: אני הבנתי ונתנו לי להרגיש איך אנשים אחרים מרגישים וזה פשוט פותח לך את העיניים, גורם לך לראות מה הולך סביבך.
קולט אביטל: את יכולה אולי, במקום לדבר באופן כללי, לתת לנו דוגמא אחת של משהו שאת רואה אותו שונה היום?
סווטלנה דובינסקי: נתנו לנו לעשות פרויקט על כתבות, לקחת כתבה, ופשוט להציג אותה.
סווטלנה דובינסקי: אני לא זוכרת בדיוק מה היו הפרטים אבל אני זוכרת שאני לקחתי כתבה על זכויות האדם.
סווטלנה דובינסקי: על להפר את זכויות האדם.
סווטלנה דובינסקי: אני לקחתי על עוצר, על עוצר שהיה על פלסטינים.
סווטלנה דובינסקי: בהתחלה אני, אני נורא כעסתי, אני פשוט הוצאתי את כל הרגשות שלי ואמרתי שזה פשוט מגיע להם, בגלל כל מה שהם עושים ומגיע להם לשלם גם וזה, אבל אחר כך חשבתי על זכויות האדם וזה גרם לי לראות שהם בני אדם, שהם ממש כמוני, וההגדרה העצמית שלהם, איך שהם מגדירים את עצמם בצורה שונה מאתנו, זה לא אומר שלא מגיעות להם זכויות, זה לא אומר שהם לא צריכים לחיות.
קולט אביטל: סליחה, כיוון שחברת הכנסת סולודקין צריכה לעזוב, אנחנו תיכף נחזור אליך.
קולט אביטל: ניתן לה להגיד כמה מילים ואולי גם ננסה לחשוב יחד על מה אנחנו רוצים.
מרינה סולודקין: אני רוצה להתייחס, אדוני, למה שאתה אמרת.
מרינה סולודקין: אני חושבת שחשוב לציין שקיימת התופעה שילדים שכמעט נולדו או נולדו בארץ, חוזרים לשפה של ארץ המוצא של ההורים שלהם, וגם אני רואה בזה כמה דברים.
מרינה סולודקין: היום, כרגע, אני לא יכולה לומר אם זה דומיננטיות של תרבות או מרד של ילדים.
מרינה סולודקין: בגלל המצב הקיים גם במשפחות וגם בבתי הספר אנחנו צריכים לחשוב ביחד מה זה.
מרינה סולודקין: מאז שכתבתי את הספר שלי, בשנת 1996, עברו שמונה שנים, ואני עכשיו רואה את אותה עלייה, של יותר ממיליון איש ותהליכים שונים ולא ציפינו או לא חזינו שיהיה מצב כזה שאנחנו רואים כאן היום.
מרינה סולודקין: יש סימנים שמאוד מדאיגים אותי, גם כחברת כנסת וגם כאזרחית מדינת ישראל.
מרינה סולודקין: כמסקנות, אני חושבת שאנחנו רואים את החיוביות של הפרויקט.
מרינה סולודקין: אולי אני שמרנית, אולי אני קצת בתחום אחר, אבל אני חשבתי שבמדינה שלנו, שקולטת עלייה וכל עשור יש גל גדול מארץ מוצא ויבשת אחרות לגמרי, יש עייפות חומר שאנחנו רואים גם אצל הצברים וגם אצל העולים.
מרינה סולודקין: אני חושבת שמאוד חשוב מה שהם עושים שם ואולי לא צריך לסגור את הפרויקטים האלה.
מרינה סולודקין: לי מאוד חשוב שהפרויקטים האלה יש בהם חינוך לסובלנות.
מרינה סולודקין: אני מאוד שמחה לשמוע מה שסווטלנה דובינסקי אומרת בנושא של פלסטינאים וזכויות אדם.
מרינה סולודקין: יש הרבה כאלה שמתעסקים בזה, אבל מעט מאוד אנשים רואים שאנחנו חברה שאו לא רוצה להיות הומוגנית או לא יכולה להיות הומוגנית.
מרינה סולודקין: אולי זה משהו בתרבות.
מרינה סולודקין: אני רוצה יותר להתעסק בזה, כי אני כשאנחנו עלינו אז עלינו לעם שלנו ושם, בברית המועצות, במוסקווה, ידעתי שאני שייכת לעם היהודי ואף פעם לא שמעתי שאנחנו נהייה מגזר רוסי בחברה הישראלית.
מרינה סולודקין: על זה אנחנו צריכים לעבוד ביחד כדי לשנות את המצב - אם אנחנו חושבים שצריכים לשנות אותו.
קולט אביטל: לפני כמה ימים נזכרתי בספר של ליאון יוריס, אקסודוס.
קולט אביטל: הטיפוס הצבר עם הבלורית שהוא צייר שם הפך אז לדמות חיקוי.
קולט אביטל: לפחות בגלי העלייה הראשונים, כשאנחנו הגענו לארץ, הכוונה היתה להפוך את כולנו למין צברים שמוחקים את השייכות האתנית שלהם.
קולט אביטל: אסור היה לדבר עם מבטא וכולנו הינו צריכים לשיר את אותם השירים.
קולט אביטל: אני חושבת שהשלב הזה בחיינו עבר ואם אנחנו מתכנסים כאן היום, זה תחת מילה אחת – פלורליזם.
קולט אביטל: אני חושבת שגם במערכת החינוך וגם ביתר המערכות בארץ הבינו שאנחנו חיים בחברה פלורליסטית ושאנחנו צריכים לקבל את השונה, אבל לא תמיד מיישמים את זה.
קולט אביטל: הבעיה היא לא ברמת העקרונות, את העיקרון הזה אני חושבת שכולנו קיבלנו.
קולט אביטל: השאלה של כולנו היא - כיוון שאנחנו רואים מדי יום שהתופעה הזאת לא נלמדת, לא נקלטת, לא מיושמת, לא מופנמת - כיצד להנחיל את זה קודם כל לבתי הספר שבהם יש עולים, קולטים ונקלטים עולים, ואיך להנחיל את זה בצורה יותר מערכתית.
קולט אביטל: אני חושבת שמה שדיברת עליו זה דבר מאוד חשוב, אבל זאת מהפכה מאוד עמוקה, שיכולה להיות קודם בבתי הספר אבל שתארך הרבה יותר זמן.
קולט אביטל: אני מסכימה איתך שאנחנו צריכים לחשוב על זה הרבה יותר מערכתית, ואחד הכלים שיש לנו זה באמת שיעורי אזרחות, שאפשר להתחיל מהם.
קולט אביטל: לכן חשבנו לנכון לבדוק מה נעשה.
קולט אביטל: אנחנו שמענו שבשמונים בתי ספר כבר יש איזושהי תוכנית.
קולט אביטל: בבית הספר יוהנה ז'בוטינסקי הפרויקט הזה לצערי הופסק בינתיים, מסיבות אלה ואחרות.
קולט אביטל: המטרה של השידור הזה ושל הדיון הזה היא באמת לא מטרה פוליטית.
קולט אביטל: המטרה שלנו היא להתגבר על כל הבעיות הפוליטיות ולראות כיצד - כששמים בצד את הבעיות הפוליטיות של זה או אחר שגם בהם יש לא פעם דעות קדומות - אנחנו יכולים להמשיך ולהפוך את זה מפרויקט לתוכנית של קבע ולא רק בבית ספר אחד או בשמונים בתי ספר, אלא להפוך את זה לנחלת המערכת כולה.
קולט אביטל: אני הייתי רוצה לבקש ממנהל בית הספר שהגיע להגיד כמה מילים ויש לנו עוד כמה דוברים אולי אחר כך גם נגיע למסקנות.
קולט אביטל: תוכל להציג את עצמך?
אורי יניב: שמי אורי יניב, אני מנהל בית הספר יוהנה ז'בוטינסקי בכפר הנוער יוהנה ז'בוטינסקי בבאר יעקב.
אורי יניב: וכאשר באו אלי אילה בן פורת וגלי שפירא, הם הציגו לי תופעה של חוסר כבוד בין תלמידים, ולא חשוב מה הצבע שלהם, ומאיזה מדינה בחבר העמים הם הגיעו.
אורי יניב: התברר שגם אם הם דוברי שפה אחת שכולם מבינים אותה, יש לא מעט חילוקי דעות.
אורי יניב: טיכסנו יחד עצה מה אנחנו יכולים לעשות על מנת להוריד את כל האמירות - אני לא רוצה לחזור עליהן בציבור, אבל ודאי כולנו יודעים כיצד ילדים מתבטאים ביניהם, שלא לדבר על הרמת יד בקלות יתרה - ואמרנו שאנחנו צריכם לעשות משהו.
אורי יניב: גם אמרנו שניתן לזה כותרת של איך אנחנו בעצם מתייחסים לשונה, וככה בעצם נולד רעיון קבלת השונה.
אורי יניב: אני מקווה שכולכם קיבלתם את הדף שאני חילקתי ואני, ברשותכם, מיטיב יותר לקרוא מאשר להתבטא בקול רם, אז תסלחו לי.
אורי יניב: "עובדת היותנו בני אדם, בעלי שונות חיצונית או פנימית, בעלי רצונות מגוונים, בעלי דעות שונות, חשפה פער הולך וגובר בין קבוצות בחברתנו.
אורי יניב: עליה ברמת האלימות – מילולית וגם פיסית – בתוך בתי ספר ומחוץ להם, איננה כבר דבר בלתי שכיח.
אורי יניב: רק בשבוע האחרון קראנו על עליה דרמטית ברמת האלימות של תלמידים כלפי מורים בין כותלי בית הספר, ולא סתם אלימות אלא אלימות פיסית.
אורי יניב: אם לא נצליח לחנך את הילד או הנער הצעיר לעקרונות בסיסיים וחיוניים של כבוד הדדי, אם לא נצליח להקנות להם ערכים של סובלנות ופתיחות לשמיעת דעה, באותה מידה של נחישות להבעת הדעה, אנו עלולים להיקלע למצב חברתי קשה מנשוא".
אורי יניב: - כולנו יודעים שאנחנו רוצים קודם כל להשמיע את דעתנו ואנחנו צריכים גם לאפשר לצד השני אוזן קשבת.
אורי יניב: "נכון עשתה ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות, כאשר קבעה את הדיון במיזם "קבלת השונה" כל כך סמוך ליום השנה לרצח ראש הממשלה לשעבר יצחק רבין.
אורי יניב: אין כמו תקופה זו להזכיר, שמילה יכולה להרוג.
אורי יניב: מטרת המיזם" - ואני לא ארחיב מעבר למטרות – "להגביר הרגישות החברתית אצל תלמידים בבית הספר העל-יסודי, באמצעות יציקת תוכן למושג המופשט 'כבוד האדם'" - אנחנו מדברים הרבה על כבוד האדם אבל למעשה זה הופך אולי להיות איזושהי סיסמה ואנחנו לא נותנים את הדעת מה עומד בעצם מאחורי המילה אדם, כבוד, כבוד אדם.
אורי יניב: אנחנו צריכים להפוך את זה לתכנים ממשים.
אורי יניב: אני וחושב ואני מאמין שבאמצעות הפרויקט שהפעלנו במשך שנתיים, נתנו איזשהו תוכן למושג הזה "כבוד האדם".
אורי יניב: "לעורר בקרב התלמידים מודעות לכך, שהתביעה שלהם ליחס הוגן כלפי קבוצת השיוך שלהם - אם זה מוצא עדתי, מגדר, דת - איננה כבר עניין פרטי אלא קשורה בתפיסה רחבה יותר של החברה הישראלית ונושאת עמה גם אחריות וגם מחויבות מצד התלמידים להעניק יחס דומה כלפי קבוצות אחרות" - אנחנו צריכים להפסיק לדרוש ולקבל.
אורי יניב: אנחנו צריכים לתת.
אורי יניב: ואני באמת מדבר על החברה הישראלית קודם כל.
קולט אביטל: קודם כל אני רוצה להודות לך, אבל הייתי רוצה פשוט לשמוע ממך, אם אפשר, כמה מילים על התוצאות, על מה ראית מבחינת השוני בתוך ציבור התלמידים עצמם.
אורי יניב: אני אתייחס לטכניקה.
קולט אביטל: על הטכניקה כבר דיברנו.
אורי יניב: כן, כן, אבל זה קשור.
קולט אביטל: כן, אבל זמננו מוגבל.
אורי יניב: אוקי.
אורי יניב: אחת הטכניקות ששימשה את הצוות שהנחה אלה שיחות פרטניות - -
קולט אביטל: אנחנו דיברנו על זה.
קולט אביטל: אתה פשוט איחרת.
אורי יניב: ולכן זה מאוד עזר - - - שמענו אולי רק תלמידה אחת, אבל אנחנו בהחלט יודעים שהפתיחות של התלמידים להקשיב בהחלט עברה שינוי.
אורי יניב: האמירות שהיו - שוב, אלה מילים שאני לא רוצה לחזור עליהן, אני גם לא הבנתי אותן, אני לא דובר את השפה הרוסית, אבל אני יודע שההיקף מאוד ירד וזה השפיע על כלל בית הספר.
אורי יניב: מילה קטנה של גאווה.
אורי יניב: תלמידנו באים כי הם יודעים, הם שמעו מפה לאוזן, שהאווירה טובה והם נהנים לבוא לבית הספר.
אורי יניב: אני חושב שזה חלק מן העניין.
אורי יניב: ודאי שאנחנו מפעילים הרבה מאוד דברים נוספים ולמידה נוספת, אבל אני מאמין שלפרויקט הזה שרץ קודם כל בשכבה ח', וגם בפעילויות ספורדיות בימי עיון לשכבות האחרות, הייתה השפעה, ואני גם יודע שתלמידים שואלים מה עם זה, מתי נשמע את זה עוד פעם.
קולט אביטל: זאת אומרת שכרגע זה הופסק, ויש בכוונתכם לחדש תוכנית מהסוג הזה?
אורי יניב: זה נמצא בבדיקה ובעבודת מטה.
קולט אביטל: הייתי רוצה לשמוע - יש שתי גברות שרוצות לדבר, אבל עוד תלמיד אחד, והפעם אני לא אנדב.
קולט אביטל: מעניין שהתלמידות מדברות.
אילה בן-פורת: גם מקס הצביע.
קולט אביטל: אוקי, מקס, גם אתה.
לנה ספינדלר: שלום, שמי לנה ואני משכבה י', מכיתה י5.
לנה ספינדלר: אני עבדתי עם גלי ואילה בפרויקט בכיתה ז' ו-ח'.
לנה ספינדלר: מה שאני רוצה להגיד זה ששמעתי את המטרות עכשיו מפי אורי והמטרות הצליחו ובגדול.
לנה ספינדלר: אולי קבלת השונה התייחסה יותר לקבלת הציבור האתיופי או הפלסטינאי, אבל עלי זה השפיע בצורה קצת שונה.
לנה ספינדלר: אני למדתי יותר להבין דברים אחרים, אולי למשל סחר בנשים, או סחר בסמים.
לנה ספינדלר: אנשים נוטים להאשים את אלה ולכעוס עליהם כאילו שהם אשמים, כאילו שהזונות עצמן אשמות במה שהן עושות ואנשים שמשתמשים בסמים, הם אשמים בזה.
לנה ספינדלר: אבל מה שגלי ואילה הראו לנו זה שבעצם האנשים האלה הם קורבנות.
לנה ספינדלר: הם לא אלו שאשמים, הם גרמו לי לשאול את עצמי את השאלה למה אני אף פעם לא אשתמש בסמים, ואף פעם לא אהיה זונה ולמה מישהי אחרת כן תעשה את זה.
לנה ספינדלר: אולי היא לא אשמה בזה שהיא עושה את זה, אולי יש משהו אחר שגורם לה לעשות את זה?
לנה ספינדלר: זה הדבר שהכי השפיע עלי בפרויקט, זה הדבר שאני חושבת עליו עד היום ואני מנסה להעביר אותו גם לאנשים אחרים.
לנה ספינדלר: חוץ מזה, עסקנו גם במלחמת העולם השנייה ובהמון נושאים ובעצם, הם הראו לנו שקבלת השונה היא כמעט בכל דבר.
לנה ספינדלר: גם בסטריאוטיפים שמופיעים בכל מקום.
לנה ספינדלר: בכתבות בטלוויזיה בכל מקום היום אפשר למצוא סטריאוטיפים.
לנה ספינדלר: אנחנו צריכים להיות יותר מודעים לעובדה הזאת ולנסות לשנות אותה.
לנה ספינדלר: זה השפיע עלינו ואנחנו צריכים לגרום לזה להשפיע על אנשים אחרים.
לנה ספינדלר: לדעתי הפרויקט הזה עזר מאוד.
לנה ספינדלר: הוא שינה מאוד, הוא השפיע מאוד והוא חייב להמשיך.
קולט אביטל: מקס.
מקס רוזנפלד: שמי מקס רוזנפלד.
מקס רוזנפלד: אני הייתי בפרויקט של גלי ואילה במשך שנתיים, עד שהפסיקו אותו, בכיתה ח' ו ט'.
מקס רוזנפלד: אני אישית כתלמיד שהגיע בכיתה ח' - אנחנו הגענו לכיתה וזה היה משהו חדש לנו, אנחנו לא היינו רגילים לגישה הזאת, דבר ראשון כי אלה שני מורים ודבר שני פשוט כגישה חדשה לנו.
מקס רוזנפלד: בהתחלה היה אי כבוד אבל אנחנו ישר, כאילו , הבנו את המשמעות של השיעור הזה והתחלנו לכבד יותר ויותר ככל שהשיעורים עברו.
מקס רוזנפלד: עסקנו בהרבה הרבה נושאים וממש כמו שלנה אמרה קודם עסקנו בזנות, בסמים, במלחמת העולם השנייה.
מקס רוזנפלד: אני אישית, למשל, כשאני עכשיו רואה פרסומת - עסקנו פשוט בפרסומות.
מקס רוזנפלד: לדוגמה, נתנו לנו עבודה להגשה של פרסומות.
מקס רוזנפלד: לבחור כמה פרסומות, לא משנה, מכל עיתון.
מקס רוזנפלד: בחרנו, ופשוט ניסינו "לנתח" במירכאות את הפרסומת הזאת.
מקס רוזנפלד: לראות מה הסטריאוטיפ בפרסומת הזאת, כי פשוט ראינו שכשאנחנו רואים טלביזיה, בכל פרסומת ופרסומת יש סטריאוטיפ.
קולט אביטל: ככה מוכרים מוצרים.
מקס רוזנפלד: כמובן, אבל עכשיו הגישה השתנתה לגמרי, מכיוון שפעם כשהסתכלתי על פרסומת זה היה עוד משהו, עכשיו כשאני מסתכל על זה אני פשוט רואה ש – ווי, איך זה אפשרי, עוד סטריאוטיפ.
מקס רוזנפלד: למשל, בגלל הבושם של איזה גבר הם אומרים שהאישה תמשך אליו והאישה ישר תבוא אליו, וזה כאילו, יודעים שזה לא נכון אבל מכיוון שאת יודעת שזה הסטריאוטיפ ואת מנתחת אותו, את מבינה את המשמעות של מה שהם עושים ואת הקטע הזה של המכירה.
מקס רוזנפלד: עסקנו במלחמת העולם השנייה, עסקנו בקשר לגזענות וקבלת השונה.
מקס רוזנפלד: קיבלנו את הדוגמה של ג'ין איילר.
מקס רוזנפלד: היא עשתה פרויקט כזה שהיא לקחו אנשים שהתנדבו, והיא חילקה אותם על פי צבע עיניים.
מקס רוזנפלד: היא לקחה שחורים ולבנים וחילקה אותם על פי צבע עיניים.
מקס רוזנפלד: את הלבנים היא הציבה בחדר, את כל האנשים עם העיניים הכחולות הציבה בחדר סגור, את כל השאר עם העיניים חומות היה להם יתרון הם ישבו ועשו הכל.
מקס רוזנפלד: אז בהתחלה הכל - - -לא היה לשלם כסף לכן אף אחד לא כיבד את הדבר הזה.
מקס רוזנפלד: אני קצת מתבלבל אני פשוט לא זוכר, למרות ש - -
קולט אביטל: לא נורא.
גל שפירא: מה המסר?
קולט אביטל: חשוב המסר.
מקס רוזנפלד: המסר היה שהאנשים הלבנים לא יכולים להחשיב את עצמם במקום של שחורים באמריקה.
מקס רוזנפלד: הם לא יכלו להציב את עצמם ולהבין את המשמעות של איך האנשים השחורים חיים כל יום.
מקס רוזנפלד: לכן, כשהציבו אותם בנעליים שלהם, הם הבינו את המסר.