GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
שולה טל:
יש לנו רופא אמון שם, יש לנו שם מזכירה שעושה את כל התיאומים - אנחנו מממנים את זה, כולל את הרופא, והוא עושה את כל התיאומים הנדרשים, את כל מרכזי הטיפול הרפואיים כך שאנשים יכולים לקבל שם טיפול, וזה בשיתוף פעולה עם רופא המוסד.
קולט אביטל:
אנחנו רוצים לקחת דוגמה של מה ששמענו כאן.
קולט אביטל:
אדם נפגע.
קולט אביטל:
מי מכם נמצא בקשר עם בית החולים כדי לדעת איזה סוג ניתוחים דרושים?
שולה טל:
אדם נפגע, הוא מאושפז בבית החולים.
שולה טל:
פה זו החלטה של בית החולים איזה סוג טיפולים הוא צריך והוא זקוק להם.
שולה טל:
במידה שהרופא מחליט שהוא צריך את הטיפולים - אנחנו בדרך כלל נותנים התחייבות.
שולה טל:
ההתחייבות עוברת לרופא המוסד והוא מאשר.
קולט אביטל:
זאת אומרת, שהיוזמה כולה היא של בית החולים.
שולה טל:
בית החולים, השירות הציבורי - כמו כל אחד מאתנו שנפגע בתאונת דרכים או בכל מקום אחר - מגיע לבית חולים, בית החולים מחליט לאיזה טיפול רפואי הוא זקוק.
שולה טל:
זאת אומרת, זו לא החלטה של אנשים שלא מבינים בענייני רפואה.
קולט אביטל:
בית החולים הוא זה שמחליט אם אדם זקוק או לא זקוק לרהביליטציה, לשיקום?
שולה טל:
בדרך כלל, בית החולים מחליט אם אדם זקוק לשיקום.
שולה טל:
יש נהלים שלפיהם אנשים, אחרי פיגוע רציני או ניתוחים, זקוקים לשיקום.
שולה טל:
המוסד לביטוח לאומי מממן את השיקום הזה.
קולט אביטל:
אם נעשית טעות על-ידי בית החולים - על-ידי ניתוח בלתי תקין שדורש אחר-כך ניתוחים נוספים, או בגלל שבית החולים מזניח ולא נותן לאדם שיקום, כפי שלפי דעתי אחרי כל פציעה כזו דרוש, בעיקר אדם אחרי כל-כך הרבה ניתוחים - אין שום אינסטנציה שבודקת את בית החולים, שיש איזושהי התייחסות של משרד הבריאות, של מערכת הבריאות?
קולט אביטל:
אין שום בקרה?
שולה טל:
אני חושבת שיש התייחסות, יש בקרה על בתי חולים כמו שיש בקרה על בתי חולים באופן כללי - לא רק לנפגעי טרור - על נחיצות בניתוחים ואם הם נעשים בסדר או לא בסדר.
שולה טל:
יש בקרה כללית שהיא נעשית על כל בתי החולים.
קולט אביטל:
האם אתם גם מספקים שירותים סוציאליים, עובדים סוציאליים, שיכולים לכוון את המשפחות?
קולט אביטל:
כיצד קורה שמשפחה כזו לא מקבלת שום סיוע מאיזשהו עובד סוציאלי שיכול במקומה - בעיקר כשהם עולים חדשים ולא יודעים את השפה - לדרוש את מה שמגיע להם?
שולה טל:
בקטע הזה אני אעביר את רשות הדיבור לשמואל פינצי שיספר מה עושים פקידי השירות שלנו, שהם כמו עובדים סוציאליים.
שולה טל:
זו רק טרמינולוגיה שונה.
אלכסנדר וסילייב:
יש לי שאלה לביטוח לאומי.
אלכסנדר וסילייב:
אחרי כל הבעיות שאני עברתי, אני יכול לבקש מביטוח לאומי לצאת לחוץ-לארץ, בגלל שפה אני לא יכול להתאושש?
שולה טל:
אני מוכנה לבדוק את הנושא - לקחת את השם שלו, את תעודת הזהות שלו.
שולה טל:
אם הטיפולים יכולים להינתן בארץ - הם יינתנו בארץ.
שולה טל:
לחוץ-לארץ שולחים לניתוחים מאד מסובכים שאי-אפשר לבצע אותם בארץ, או שסיכוי ההצלחה שלהם בחוץ-לארץ גבוה יותר.
שמואל פינצי:
כמו ששמעתם מהגב' טל, אנחנו בהחלט פועלים במסגרת חוקים כשיש מסגרת, והחוק הוא החוק של אגף השיקום במשרד הביטחון.
שמואל פינצי:
אנחנו פועלים בדיוק לפי אותו חוק, ורק התאמות מתחייבות לפי סוגי הפגיעות כי למשרד הביטחון אין תשובה לכל סוג פיגוע.
שמואל פינצי:
זאת החוברת שמחייבת.
שמואל פינצי:
אם יש פה סכומים, במפורש לא נאמר הסכומים לא מחייבים אותנו.
שמואל פינצי:
הם בהחלט מחייבים אותנו - בוודאי לא פחות, היו מאז הצמדות, רק יותר.
קולט אביטל:
מתי הוצאתם את החוברת הזאת?
שמואל פינצי:
החוברת הזאת מתעדכנת לדעתי כל שנה, שנה וחצי.
קולט אביטל:
האם המשפחה הזאת קיבלה את החוברת?
שמואל פינצי:
אני רוצה להניח שהמשפחה מחזיקה בחוברת.
שמואל פינצי:
זאת החוברת הכחולה.
שמואל פינצי:
יש חוברת כחולה לנפגעים, ויש חוברת ירוקה למשפחות הנספים, בשפות רוסית, אנגלית ועברית.
שמואל פינצי:
אבל, כדי שנעשה גם עבודה אחידה ובכל הסניפים, הוצאנו רק לפני חודש ימים הוראות לכל פקידי השיקום שלנו שמקבלים את המשפחות בבתי החולים ושנמצאים אתן גם בקשר אחרי כן - זה ילקוט, חוברת שיש בה את רוב המידע שצריך לדעת פקיד השיקום שלנו ופקיד התביעות שנמצאים במפגש עם משפחת הפצוע.
שמואל פינצי:
יש גם חוברת למשפחות של חללים, כשעושים את הביקור בזמן השבעה.
שמואל פינצי:
היא כתובת לכל שאלה, ואני בטוח שגם בטיפול פסיכולוגי שאליו הוא נשלח - הוא נשלח באמצעות פקידת השיקום.
שמואל פינצי:
אנחנו גם לוקחים על עצמנו לממן ואנחנו נממן גם את הטיפול הפסיכולוגי שאלכסנדר זכאי לו.
קריאה:
מה לגבי ההתאוששות שלו בחוץ-לארץ?
קולט אביטל:
חברת הכנסת מרינה סולודקין, את רוצה לשאול שאלה.
מרינה סולודקין:
לא רציתי לשאול שאלה, אני רוצה להציג את הבעיה שיש לנפגעי הדולפינריום.
מרינה סולודקין:
שנתיים עברו, הכאב של המשפחות ושלנו נמשך, אבל יש כאב מיותר.
מרינה סולודקין:
אני מדברת על המקרה של טאיסה שיפרין והאזרחות שלה.
קולט אביטל:
היא אם שכולה?
מרינה סולודקין:
לא.
מרינה סולודקין:
היא עצמה אחת מהנפגעות.
יחזקאל לביא:
היא היתה נפגעת הלם.
יחזקאל לביא:
היא לא הופיעה ברשימות.
מרינה סולודקין:
בתקופתו של אלי ישי במשרד הפנים – הייתי צריכה לפנות לבג"ץ כדי לעצור את תהליך הגירוש ולשלם מכיסי משום שהכנסת לא משלמת עבור פנייה בעד אדם - איש או אישה - אחד.
קולט אביטל:
ואפילו אין לה דם פלסטיני.
מרינה סולודקין:
את מדברת על פלסטינים, אני מדברת על אלה שאני מייצגת.
מרינה סולודקין:
אני מבקשת עזרה ממך.
מרינה סולודקין:
משום שלחכות עד ספטמבר - כאשר תהיה ישיבה בבג"ץ - אני לא חושבת שזה הגיוני.
מרים גורוב:
מרים גורוב, בעלי נהרג לפני קצת יותר משנה בפיגוע ירי בדרך הביתה.
מרים גורוב:
גם אני, אם אפשר להגיד, עולה חדשה מאותה עליה - שנות ה-90 - ועובדת אצל יורי שטרן כעוזרת פרלמנטרית ומטפלת בעשרות מקרים שמגיעים אלינו - עשרות בקשות מאנשים שנמצאים במצב שכזה, אחרי פיגוע.
מרים גורוב:
נכון שהרבה אנשים מגיעים בהתחלה.
מרים גורוב:
אחר-כך המשפחה נשארת לבד.
מרים גורוב:
אני - אפשר להגיד שמזלי שאני גרה ביישוב, שם זה כמו משפחה.
מרים גורוב:
ביישוב אנשים עוזרים, אבל בעיר גדולה, אפילו השכנים שוכחים לגמרי שהמשפחה שגרה פה היא דורשת התייחסות אחרת.
מרים גורוב:
אני אגיד לכם אישית שכחצי שנה אני חשבתי שזה חלום ושהוא ייגמר עוד מעט, או שזה סרט שאפשר להתחיל אותו מהתחלה, או שעוד אפשר משהו לעשות עם זה.
מרים גורוב:
ובסופו של דבר, כשמבינים שזה סופי ואין בנאדם ולא יהיה ושצריך ללמוד לחיות מחדש - פה נעלמים גם העובדים הסוציאליים, גם עובדי השיקום וגם כולם.
מרים גורוב:
יש גם עניין של חוסר באינפורמציה, חוסר מידע ברוסית למשפחות - אפילו שאתם הוצאתם את החוברת הזאת, אפילו שיש את הפנקס הזה ברוסית - יש הרבה דברים חדשים שלא נכנסו בחוברת הזאת.
מרים גורוב:
שנית, יש דברים שכתובים שם כך שאפילו אני, שיודעת עברית, לא מבינה מה כתוב כי אפשר להבין כך ואפשר להבין אחרת.
מרים גורוב:
העובדים הסוציאליים לא כל-כך שמים לב לגבי העבודה עם משפחות נפגעי טרור כי יש להם עכשיו הרבה מקרים, ואומרים לפעמים מילים שפשוט פוגעות באדם.
מרים גורוב:
אומרים - כן, עכשיו יש לנו הרבה.
מרים גורוב:
מה זה הרבה?
מרים גורוב:
בשבילה זו בת אחת יחידה, כשעכשיו היא נשארת במצב קשה, ועוד דברים אחרים שאדם - אפילו שהוא חי וכאילו בריא וכאילו חזק - אנחנו מקבלים הרבה תלונות שאין עזרה פסיכולוגית בכלל, או יש עזרה לא מספקת.
מרים גורוב:
שוב, בהתחלה, כשרק קרתה הטרגדיה, אדם לא יכול להבין שהוא צריך פסיכולוג, ואם אומרים לה את צריכה פסיכולוגית, היא אומרת אני לא פסיכית, אני נורמלית - זו גם המנטליות של הרוסים לא לבקש.
מרים גורוב:
המנטליות שלנו לא לבקש ולשבת בבית.
מרים גורוב:
זה כן מגיע.
מרים גורוב:
כל המשפחות של נפגעי טרור יכולות לקבל עזרה פסיכולוגית אחרי שנה ואחרי שנתיים.
ד"ר דינה חנוך:
אני רוצה לציין בקשר לחוברת.
ד"ר דינה חנוך:
אני פסיכיאטרית, אני עבדתי פה בוועדות, אני שולטת בעברית וברוסית.
ד"ר דינה חנוך:
לקרוא את החוברת ולהבין אותה - לא בעברית ולא ברוסית - לא הצלחתי.
ד"ר דינה חנוך:
אני אומרת איך מרגישות המשפחות שמקבלות את החוברת הזאת.
ד"ר דינה חנוך:
היא כתובה בשפה כל-כך ביורוקרטית, שזה קשה להבין.
קולט אביטל:
אני מבקשת לפנות למשרד הקליטה כיון שאנחנו יודעים שיש החלטת ממשלה, ובעקבות החלטת הממשלה מפברואר 2003 היה אמור לקום צוות בין-משרדי שיעסוק רק בסוגיה של טיפול בעולים נפגעי טראומה.
קולט אביטל:
שאלה שנייה - באותה החלטת ממשלה, הממשלה התייחסה בפירוט רב לכל הנושא של עולים חדשים נפגעי טרור, והוחלט להטיל על משרד החינוך - או שמשרד הקליטה יטיל על משרד החינוך - לעשות קורס לעובדים סוציאליים ולפסיכולוגים מבין אנשי העליה דוברי הרוסית כדי שהם יוכלו לטפל בצורה יותר יעילה בעליה.
שרה כהן:
ראשית, אני רוצה להגיד ברמה של אמירה מתוך המקצוע שלי כעובדת סוציאלית, שכל מקרה שאני שומעת כאן - מבחינתי, אני מרגישה את הכאב האישי של כל אחד ואחד מן האנשים.
שרה כהן:
מה שאני יכולה להגיד, שכל מה שנעשה - נעשה מתוך כל הרצון הטוב, מתוך כל הלב ומתוך התייחסות לצורך של כל אדם ואדם, ואם יש קשיים - נשמח גם לשמוע עליהם.
קולט אביטל:
אני שאלתי אותך שאלה ספציפית.
קולט אביטל:
לא הרצאה, לא אמירה.
קולט אביטל:
אמרת את רגשותייך הפרטיים והאישיים.
קולט אביטל:
אני מבקשת תשובות ספציפיות לשאלות מאד ספציפיות.
שרה כהן:
היתה החלטת ממשלה - ההחלטה היתה בסוף דצמבר - ובעקבות החלטת הממשלה נשלחו פניות לכל המשרדים שהם רלוונטיים, כל הארגונים הרלוונטיים, מונו אנשים, והצוות - כצוות כולל בין-משרדי - מתכנס בראשותי.
קולט אביטל:
לא טרור.
קולט אביטל:
נפגעי טרור.
שרה כהן:
בנושא של נפגעי טרור, ובכלל גם אירוע שהוא אירוע טרור, החל משלב של קרות האירוע עצמו - כשמשמאלי יושב מר יחזקאל לביא ממשרד הפנים שהוא אחראי על כל הנוהל של חבצלת פיגועים - החל ממש מיום האירוע עצמו, דרך נציגים של משרד העבודה והרווחה, משרד הבריאות, המוסד לביטוח לאומי, משרד החינוך, הסוכנות היהודית, ארגון סל"ע, וצירפנו גם את צה"ל, כמובן משרד הביטחון.
שרה כהן:
כל הגורמים שהם רלוונטיים, שעניינם הטיפול בין היתר בעולים נפגעי טרור, מצויים בתוך הצוות.
שרה כהן:
כמו שאמרתי, קיימנו עד עכשיו ארבעה מפגשים.
שרה כהן:
בכל מפגש גורם אחר הציג בצורה מאד מפורטת את העשייה שלו והעביר מסמך שמבחינתנו ייכנס לתוך חוברת ההמלצות שאנחנו נגיש אחר-כך לוועדת השרים כנספח שמתעד ומשקף את עבודת אותה מערכת.
שרה כהן:
בחלק מהמקומות אנחנו זיהינו כמה נושאים שייכנסו במסמך שכרגע נמצא בשלבי גיבוש אחרונים ואמור להיות מוגש לוועדת השרים.
קולט אביטל:
נושאים שייכנסו למסמך שיגובש, שייכנס בנייר, שיישלח.
קולט אביטל:
תהיי קצת יותר ספציפית.
שרה כהן:
אני חושבת שבסך הכל, המחויבות הראשונית שלנו כצוות זה לוועדת השרים שמינתה אותנו, וכמו שאני יכולה כרגע לציין, במפגש האחרון אנחנו זיהינו כמה נושאים מבין הנושאים שאמורים מבחינתנו להיכנס ברמה של המלצות.
שרה כהן:
לדוגמה - הנושא שעלה מתוך משרד החינוך.
שרה כהן:
הטיפול, או הסיוע, או הייעוץ, שניתן באמצעות השירות הפסיכולוגי הייעוצי של משרד החינוך, ניתן בשלבים הראשונים של קרות האירוע, ואחר-כך לא יוצר איזשהו תהליך מתמשך של ליווי וטיפול בתלמידים.
קולט אביטל:
זאת אומרת, אתם מזהים שאין טיפול לטווח ארוך.
שרה כהן:
נכון, וזה בהחלט מתוך חשיבה משותפת עם משרד החינוך.
שרה כהן:
הם לא מגיעים לדוגמה לתחנות לבריאות הנפש.
שרה כהן:
יש בעיות שקשורות למשל בטיפול מתמשך יותר, למשל ברמה של כיתה - אם יש בה יותר מתלמיד אחד או שיש קבוצה של תלמידים שהיתה במסגרת אירוע, כי השירות הפסיכולוגי מטפל בטווח הקצר.
קולט אביטל:
מהו הטיפול המתמשך, או הסיוע, או הליווי, של משפחות שכולות, פרט למה שסל"ע עושה?
קולט אביטל:
האם יש איזו התייחסות של גופים ממלכתיים, איזשהו ליווי שניתן למשפחות, או שהן נשכחות?
קולט אביטל:
יש אזכרה בשנה א', יש אזכרה בשנה ב', ואחר-כך שוכחים.
שרה כהן:
אני יכולה לומר שמתוך הניסיון שלנו, כל אדם ואדם מטופל באופן אישי ועל בסיס הקשיים שלו.
שרה כהן:
אני חושבת שזה לפחות מה שאנחנו מנסים לעשות ולקדם.
שרה כהן:
אני עצמי במשרד הראשי, כמנהלת השירות, מטפלת בין היתר בכל מה שקשור לעולים נפגעי איבה - לא רק בזה, נכון.
שרה כהן:
אין אדם מיוחד במשרד הקליטה שרק מטפל בכך.
שרה כהן:
זאת אומרת, אין מינוי של מנהל אגף לנושא של עולים נפגעי איבה, אבל יש במסגרת הטיפול - ואם זאת הכוונה שלכם, אני לא יודעת איך להתייחס לזה - אני רק אומרת שאני כמנהלת המחלקה לשירותי רווחה, בין היתר, חלק ניכר מתוך זמני מוקדש לנושא של הטיפול בעולים וקידום הצרכים שאנחנו זיהינו.
קולט אביטל:
זאת אומרת, בשלב הזה הפונקציה היחידה שמתאמת את כל הנושאים מטעם משרד הקליטה היא בידך.
שרה כהן:
היא בידיי ובידי העובדים הסוציאליים שלנו, ועוד רכזי רווחה שנמצאים בקשר עם העולים.
קולט אביטל:
זה לא מה ששאלתי.
שרה כהן:
המשרד שלנו בהחלט מלווה את העולים - בעיקר אותם עולים שזקוקים ושאצלם זיהינו יותר בעיות וצרכים.
קולט אביטל:
הייתי רוצה בשלב הזה אם אחת מהאמהות השכולות יכולה להגיד לנו כמה מילים - אם הן מרגישות נוח - איזה סוג ליווי הן קיבלו בשנתיים האחרונות.
אירינה סקליאניק:
בהתחלה באמת היו הרבה אנשים באים ובכלל הבטיחו כל-כך הרבה, ואחר-כך הכל נשכח.
קולט אביטל:
פאינה בטח לא יודעת שכל העניין של המענקים במשכנתאות ירדו.
אירינה סקליאניק:
גם אמרו שלמי שיש דירה, יעזרו במשכנתא.
אירינה סקליאניק:
שנה וחצי עזרו לנו ממשרד השיכון ב- 700 שקל, וזה נגמר.
אירינה סקליאניק:
אנחנו קיבלנו מענק 50,000 שקל בתנאי שאנחנו יכולים לגרור את המשכנתא עד 1 באוקטובר, ועכשיו יש מצב שאי-אפשר למכור את הדירה.
קולט אביטל:
אני רוצה לשאול את חבר הכנסת פרופסור נודלמן האם ארגון העולים שבראשו אתה עומד - הפורום הציוני - מתנדב ועוזר בתחומים האלה, ואולי לשמוע גם כמה מילים מסל"ע.
מיכאל נודלמן:
סל"ע מקבלת את הכסף...
קולט אביטל:
מה זאת אומרת מקבלת את הכסף?
קולט אביטל:
הם אוספים.
קולט אביטל:
גם אתם מקבלים כסף מהסוכנות.
מיכאל נודלמן:
אנחנו הבנו שהניתוחים וכו', הרפואה חזקה בארץ - אני שמעתי שלא כל-כך...
אלכסנדר וסילייב:
אני לא אמרתי שלא.
מיכאל נודלמן:
אני מקבל מה שאמרת, אבל אחר-כך - קראתי בספרים ואני יודע שאדם צריך שיקום לא באופן חד-פעמי, הוא צריך שיקום כמה שנים, ואת זה אין במדינה.
מיכאל נודלמן:
עכשיו ארגונים וולונטריים רוצים לבנות מרכז לשיקום קורבנות האיבה.
אלכסנדר וסילייב:
לא אמרו לי שום דבר.
אלכסנדר וסילייב:
לא התקשרו אלי, אני ידעתי על זה מחברים.
מיכאל נודלמן:
אנחנו פנינו להורים של ילדים כאלה.
מיכאל נודלמן:
בהתחלה חילקנו כסף - לא הרבה כסף - לא רק לקורבנות הדולפינריום.
מיכאל נודלמן:
גם בירושלים היו הרבה פיגועים, ואנחנו חילקנו מעט כסף.
קולט אביטל:
לכן, אני כן חושבת שהארגונים הוולונטריים יכולים לספק חלק מהמשפחה הזאת שלאנשים אין.
גלינה סולטנוב:
גלינה סולטנוב, אני נציגה של התאחדות עולי ברית המועצות לשעבר.
גלינה סולטנוב:
סופה לנדבר אמורה היתה להגיע, אבל לא הצליחה להגיע.
גלינה סולטנוב:
היתה לנו ויש לנו קרן לנפגעי טרור - אספנו שם לא הרבה - אבל עזרנו לכל המשפחות שנפגעו.
גלינה סולטנוב:
עכשיו יש לנו קרן עולה לעולה שהקמנו, יחד עם הפורום הציוני - הארגון המשותף היום הוא מרכז תיאום - וממשיכים לעזור לחיילים, חיילים ותיקים וגם למשפחות שזקוקות לעזרה.
גלינה סולטנוב:
הדבר שכרגע אמרת הוא מאד חשוב.
גלינה סולטנוב:
אנחנו צריכים ומבקשים לעשות כמה סדנאות, הארגונים הוולונטריים צריכים גם לדעת ולקבל הרבה אינפורמציה, כי הפניות שלנו למשרדי הממשלה זה קיר שאי-אפשר לעבור אותו.
גלינה סולטנוב:
כל האינפורמציה וכל העזרה שאנחנו אמורים לתת ויכולים לעשות ונותנים, זה צריך להיות באופן מקצועי - חוץ ממה שאנחנו עושים מהכסף שאנחנו אוספים - זה צריך להיות באופן יותר מקצועי, ולכן צריך לעשות כמה סדנאות, להזמין אותנו ולהדריך אותנו.
גלינה סולטנוב:
זה מאד חשוב וזה יהיה לתועלת.
קולט אביטל:
סליחה, לא הבנתי אותך.
קולט אביטל:
את אומרת שהמשפחות שזכאיות או שיכולות לפנות לקרן, צריכות לחכות שנתיים?
גלינה סולטנוב:
אם פתחו עמותה חדשה לוועדות תמיכות, הם יכולים לקבל, ואפילו לפנות, רק בעוד שנתיים.
גלינה סולטנוב:
באופן מיוחד אני מבקשת שוועדת העליה והקליטה תפנה למשרד הפנים כדי שיקצרו את הזמן, זה מאד חשוב כי החיים ממשיכים.
יחזקאל לביא:
זה משרד המשפטים, לא משרד הפנים.
יחזקאל לביא:
מדובר בהנחיות היועץ המשפטי לממשלה.
קולט אביטל:
רשם העמותות.
יחזקאל לביא:
לא.
יחזקאל לביא:
ההנחיות לגבי השנתיים היו הנחיות יועץ.
גלינה סולטנוב:
אבל זה אפשרי, אפשר לפתור את זה.
גלינה סולטנוב:
אלה החיים של המשפחות והחיים של ילדים ונוער שרוצים לעזור להם.
גלינה סולטנוב:
זה לא בשבילם.
בועז הרמן:
שמי בועז הרמן, אני מנהל של קרן לנפגעי טרור שהוקמה בסוכנות היהודית לפני שנה וארבעה חודשים.
בועז הרמן:
הקרן עד היום סייעה באופן ישיר לאלף משפחות נפגעי טרור בסכום כולל של 35 מיליון שקל.
בועז הרמן:
הסכום מתחלק לסיוע ישיר בנושאים דחופים, החל מדיור וניידות, המשך בסיוע כלכלי.
קולט אביטל:
מי מפנה אליכם את הבקשות?
בועז הרמן:
אנחנו מקבלים את הפניות בעיקר מהביטוח הלאומי, גם ממשרד הביטחון, משרד הקליטה ונציגי הסוכנות היהודית בשטח ולשכות הרווחה ברשויות המקומיות.
בועז הרמן:
הסיוע השני שאנחנו נותנים הוא סיוע חירום, שהוא מיועד ברובו לעולים חדשים.
בועז הרמן:
אלה סכומים של עד 2,000$ שכל משפחה של עולה חדש שהיא נפגעת טרור שפונה אלינו, מקבלת אותו מייד.
קולט אביטל:
איך אתם מביאים את זה לידיעת העולים?
בועז הרמן:
קודם כל, כל העובדים הסוציאליים של הגופים הרשמיים של המדינה - המוסד לביטוח לאומי, משרד הביטחון, גם משרד הקליטה - מקבלים את המידע הזה.
בועז הרמן:
כל רכזי הקליטה שלנו ברשויות, מרכזי קליטה והעובדים הסוציאליים - בסוכנות היהודית מדובר על 50 עובדים סוציאליים בכל רחבי הארץ - ברגע שיש פיגוע, מתעניינים דרך אותם עובדי שיקום בבתי חולים כדי לדעת על איזה אוכלוסייה מדובר.
בועז הרמן:
הדבר הנוסף הוא שאנחנו בעצם משלימים את הפעילות של המדינה, זאת אומרת ברגע ששמואל פינצי אומר כאן אנחנו לא יכולים לסייע או כאן אנחנו מוגבלים, אנחנו מתחילים את הסיוע שלנו.
גלינה סולטנוב:
איך המידע הזה מגיע לאנשים האלה?
בועז הרמן:
המידע הזה מגיע.
בועז הרמן:
אנחנו מוציאים הרבה כסף על פרסומים בעיתונים.
בועז הרמן:
בעוד עשרה ימים תוכלו לראות פרסום ב"ווסטי" למשל, ב"ידיעות אחרונות", ב"מעריב", בכל עיתוני העולים, ב"שער למתחיל", ברדיו.
קולט אביטל:
האם אתה יכול להעביר לוועדה איזשהו דף סיכום עם הפעילות שנעשתה?
קולט אביטל:
- עם מספר המשפחות, עם מידע, כי גם לנו יש אולי את הדרך שלנו להעביר את זה הלאה לאמצעי התקשורת, ואני מבקשת שאנחנו גם נקבל את המידע הזה.
בועז הרמן:
נעשה את זה כבר היום.
לאה בלושטיין:
לאה בלושטיין, סל"ע.
לאה בלושטיין:
רציתי לשאול- נפגעי טרור, כמה זה אחורנית?
לאה בלושטיין:
האם זה מעכשיו או רטרואקטיבית כל נפגעי הטרור?
בועז הרמן:
הסוכנות היהודית לא מטפלת מבחינה היסטורית.
קולט אביטל:
מדברים על האינתיפאדה הנוכחית.
בועז הרמן:
מדובר, כפי שחברת הכנסת אביטל אמרה, מהאינתיפאדה הנוכחית.
בועז הרמן:
28 בספטמבר זה המועד הקובע, וזה כתוב במסמך היסוד שלנו.
קולט אביטל:
זה אומר שאם אדם לא ידע ובכל זאת נפגע ובכל זאת משפחתו במצוקה - עדיין הוא יכול לפנות אליכם.
בועז הרמן:
ודאי.
בועז הרמן:
אנחנו מקבלים הרבה מאד פניות ישירות גם מאנשים.
בועז הרמן:
אנחנו בודקים ומתאמים עם הגופים השונים ואז מגישים את זה לוועדה.
קולט אביטל:
הייתי מבקשת עוד מידע משלים מסל"ע על פעילות
קולט אביטל:
כם - על כמה משפחות מדובר, איך אתם פרוסים, איך אתם עוזרים לגבי הטיפול המתמשך.
ד"ר דינה חנוך:
שמי דינה חנוך, אני מתנדבת בסל"ע.
ד"ר דינה חנוך:
אנחנו פרוסים בכל הארץ ואנחנו מתחילים לטפל ברגע הראשון בעצם בפצועים בבתי החולים ובמשפחות שכולות הרבה פעמים באבו-כביר, ואנחנו ממשיכים לטפל בהם לאורך כל הדרך בכל מיני דרכים ובכל מיני צורות.
ד"ר דינה חנוך:
צריך להגיד שאנחנו מטפלים לא רק בנפגעי טרור.
ד"ר דינה חנוך:
אנחנו מטפלים בכל עולה חדש שנקלע לסיטואציה קריטית, מכל מיני סיבות - לא רק נפגעי טרור, אבל נפגעי טרור כמובן זה חלק נכבד בפעילות שלנו.
ד"ר דינה חנוך:
אנחנו ממשיכים להוציא אותם לסמינרים - במיוחד את המשפחות השכולות - סמינרים לסופשבוע, שכוללים גם אפשרות קצת לנפוש, גם אפשרות לראות את הארץ ולהכיר את הארץ כי חלק מהמשפחות האלה זה אנשים שהגיעו ארצה, קרה להם האסון והם לא הספיקו לראות את הארץ, להיקשר לארץ.
ד"ר דינה חנוך:
הקשר שלהם לארץ לפעמים זה רק קשר דם.
ד"ר דינה חנוך:
קשה להגיד את זה, אבל זה נכון.
לאה בלושטיין:
אנחנו הרבה פעמים מגשרים גם בין הרשויות לבין אנשים שקשה להם להתמצא בכל הלבירינט.
לאה בלושטיין:
יש גם עזרה כספית במקומות שבאמת הם לא מקבלים שום עזרה או שאנחנו רואים שהדברים הם מאד קשים, והביורוקרטיה מאד נסחבת, ואז אנחנו עוזרים להם גם כספית.
ד"ר דינה חנוך:
צריך להגיד שלכל אחד מאתנו יש רשימת הטלפונים של הביטוח הלאומי, של עובדים סוציאליים, כי אנחנו הרבה פעמים נמצאים בקשר.
ד"ר דינה חנוך:
אנשים בעצמם לא יכולים לבטא את עצמם, ואז אנחנו עושים זאת במקומם - כותבים בשבילם מכתבים, מתקשרים בשבילם, עושים את כל מה שהם צריכים.
לאה בלושטיין:
אנחנו באמת נתקלים בבעיות שלא מגיעים לרשויות.
לאה בלושטיין:
יש לנו קשר נהדר עם המשרד של שרה ועם שרה כהן.
לאה בלושטיין:
הרבה פעמים, הנקודה של הלבירינט הזה ולפתור את הבעיות - אנחנו לא יכולים לתת דיור, אבל שיהיה קשר יותר מהיר.
קולט אביטל:
מה את היית ממליצה - אם היית יועצת ארגונית - כדי להתגבר על כל הסבך הביורוקרטי, כל ועדות התיאום למיניהן?
לאה בלושטיין:
אני חושבת שהעובדות בשטח - שיהיו יותר קשובות.
לאה בלושטיין:
לפני שבוע הגיע אלינו מקרה של פצוע קשה מהפיגוע בנוה-שאנן.
לאה בלושטיין:
האדם הזה נזרק לרחוב, היה ללא אוכל, ללא כלום.
לאה בלושטיין:
אנחנו מיד לקחנו אותו, שיכנו אותו, ואז התחלנו להפעיל את כל המערכת.
לאה בלושטיין:
הוא פשוט נפל לחלוטין בין הכיסאות.
אלכסנדר וסילייב:
יש לי עוד שאלות לביטוח לאומי.
אלכסנדר וסילייב:
אחרי הפיגוע, מה עם הכסף שאדם צריך לקבל?
אלכסנדר וסילייב:
אני קראתי שאחרי פיגוע, מהיום הראשון מתחילים לשלם כסף.
אלכסנדר וסילייב:
זה נכון?
שולה טל:
יש שני סוגי תגמולים.
שולה טל:
יש תגמול ששמו תגמול טיפול רפואי - בדיוק כמו במשרד הביטחון- שעם הפיגוע, אדם לא יכול לעבוד, יש לו אי כושר מלא של 100%.
שולה טל:
הוא זכאי לסכום מסוים.
אלכסנדר וסילייב:
אני עוד מעט בן 25.
שולה טל:
סליחה.
שולה טל:
אתה נראה צעיר.
שולה טל:
אם לא עבדת - אתה זכאי לתגמול מינימום, בסביבות 4,700 שקל כל חודש.
שולה טל:
אני משערת שאתה מקבל משהו.
אלכסנדר וסילייב:
אני מקבל, יש לי נכות.
סבטלנה וסילייב:
למשל, לפי 82% נכות, מ-1 ביוני שזה קרה שהוא נמצא בבית חולים - בזמן שהוא היה בבית חולים הוא לא קיבל כסף.
אלכסנדר וסילייב:
אם לי לא משלמים שום דבר, אז למה לא עוזרים להורים?
שולה טל:
אני מוכנה לקחת את השם ואת תעודת הזהות שלך.
שולה טל:
אני אבדוק מה קיבלת, מה לא קיבלת, מה אתה צריך לקבל.
שולה טל:
אני אתקשר אליך באופן ישיר ואני אגיד לך בדיוק.
אלכסנדר וסילייב:
זו לא בעיה רק שלי.
שולה טל:
האנשים מטופלים - יש לנו מערכת מעקב כך שאנשים שהם פצועים בבית חולים, יקבלו את התגמולים שמגיעים להם.
אלכסנדר וסילייב:
מה שאני ביקשתי בביטוח הלאומי - אפשר לחכות שנה?
אלכסנדר וסילייב:
אני ביקשתי מעובדת סוציאלית, ואחרי שנה אני שואל אותה ואומר לה שאני כבר שאלתי לפני שנה וכל חודש אני שואל אותה שאלה.
קולט אביטל:
אלכס, אני אקח את הפרטים, אנחנו נבדוק את המקרה שלך וגם אנחנו נדע לקבל את התשובות.
שרה כהן:
אלה בדיוק ההמלצות המרכזיות שתהיינה – שמתייחסות לגבי הטווח הארוך.
קולט אביטל:
כולל טיפול פסיכולוגי.
שרה כהן:
מבחינתנו, זו התייחסות לצרכים של הטווח הארוך – על מגוון הצרכים.
ליליה ג'וקובסקי:
ליליה מבקשת לברר מה גבולות הקצבה שהיא צריכה לקבל כבן-אדם יחיד.
ליליה ג'וקובסקי:
בעלה נפטר לפני ארבע שנים והיא לבד, והבת שלה נהרגה בפיגוע.
יבגניה ג'נאשווילי:
היא אומרת – אנחנו יכולים לקבל פנסיה, אנחנו לא יכולים לשבת בבית, אז אנחנו יוצאים ועובדים ואז אנחנו מקבלים 800-900 שקל בחודש או 1,300 שקל, ומשלמים מס הכנסה.
קולט אביטל:
ואם הם לא עובדים?
ליליה ג'וקובסקי:
אני מטפלת בגברת בת 98, והבת שלי שנהרגה בת 17.
ליליה ג'וקובסקי:
בלעדיי היא לא יכולה לחיות ואני צריכה לתת את המקסימום שאני יכולה.
ליליה ג'וקובסקי:
לשבת בבית ולראות תמונות אני לא יכולה.
שולה טל:
כאלמנה שכולה, אין מבחן הכנסות, היא מקבלת את כל הסכום – לא משנה כמה היא מרוויחה.
שולה טל:
להורה שכול, בשנה הראשונה אנחנו נותנים מענק חד-פעמי בגובה של 45,000 שקל, שהוא מחולק מחצית מיד עם האירוע, והמחצית השנייה, וכל חודש תגמול של 1,000 שקל.
קולט אביטל:
אני רוצה להבין עקרונית.
קולט אביטל:
אדם צריך לקבל תגמול כפיצוי על כך שאבד לו קרוב בפיגוע.
קולט אביטל:
אנחנו כמדינה אומרים לאדם –תשב בבית, אל תעבוד, ואז תקבל את כל הכסף, אבל אם תצא לעבוד – אתה כבר לא זכאי לקבל את הפיצוי.
שולה טל:
הוא זכאי.
שולה טל:
יש איזשהו גבול מסוים שהוא צריך להרוויח.
מיכאל נודלמן:
איזה גבול?
שולה טל:
מדובר על 12,000 או 11,000 שקל שהיא צריכה להרוויח כדי לקבל תגמול מינימום.
שולה טל:
יש תגמול מינימום ויש תגמול מקסימום.
שולה טל:
המינימום זה 1,300 ומקסימום יכול להיות 4,000 להורה שכול – אני לא יודעת, עם ילדים, בלי ילדים, זה תלוי.
קולט אביטל:
אף אחד לא מבין, גם אני לא הבנתי.
שולה טל:
יש נוסחת חישוב.
שולה טל:
גמלה להורים שכולים מותנית במבחן הכנסות.
שולה טל:
יש תגמול מינימום, שמישהו שמשתכר מעל 10,000 או 11,000 שקל, מקבל תגמול מינימום.
קולט אביטל:
כמה זה תגמול מינימום?
קולט אביטל:
1,000 שקל לחודש?
שולה טל:
1,300 שקל – זה תלוי במספר הילדים, זה יכול להיות יותר – ויש תגמול מקסימום.
שולה טל:
בטווח שבין המינימום לבין המקסימום מנכים חלקיות הכנסה שהאיש מרוויח, 54% מההכנסה שהוא מרוויח.
שולה טל:
עד 3,400 שקל לא מנכים שום דבר.
קולט אביטל:
אבל היא לא מרוויחה.
שולה טל:
אז היא צריכה לקבל את המקסימום.
ד"ר דינה חנוך:
אבל היא לא מקבלת.
ליליה ג'וקובסקי:
אני עובדת שלוש שעות ביום, מקבלת 18 שקל לשעה.
ליליה ג'וקובסקי:
אני מקבלת 1,400 שקל פלוס נסיעה באוטובוס.
שולה טל:
את מדברת על השנה הראשונה?
ליליה ג'וקובסקי:
לא.
ליליה ג'וקובסקי:
אני מדברת עכשיו.
לריסה גוטמן:
אני קיבלתי בעבודה 2,100 שקל, עבדתי עד שעה 14:00.
שולה טל:
אני אבדוק, אני אשלח לכל אחד מכם פירוט של הגמלה שאתם מקבלים.
לריסה גוטמן:
אם אפשר לדעת בדיוק מה זה קטגוריה 19.
שולה טל:
דרגה 19 של עובד מדינה.
שולה טל:
זה דרגה שהתגמול מחושב לפי דרגה 19 של עובד מדינה.
אירינה סקליאניק:
מה הסכום?
שולה טל:
יש את זה בטבלה.
קולט אביטל:
הייתי רוצה לסכם כי באמת לא נוכל להיכנס לכל פרט, אבל אני רוצה להתחייב בפני ההורים השכולים שהם יקבלו את כל התשובות הנכונות ולא בחוברות שאי-אפשר לקרוא.
שמואל פינצי:
בהחלט.
שמואל פינצי:
הדבר שקוף וברור.
שמואל פינצי:
אין מה להסתיר.
פאינה דורפמן:
אני רוצה לשאול אם יש כאן מישהו מהמוסד לביטוח לאומי מתל-אביב.
פאינה דורפמן:
למשל עכשיו אני נמצאת בתהליך קניית דירה, בתוך חודשיים אני לא יכולה לעשות שום דבר.
פאינה דורפמן:
שנתיים אני שם, והפקס לא עובד.
פאינה דורפמן:
בשביל כל מסמך אני צריכה לנסוע מבת ים ואין לי רכב.
פאינה דורפמן:
גם אני צריכה לחכות שם, זה סיפור אחר.
ד"ר זינאידה נתנזון:
אני ד"ר זינאידה נתנזון, אני מייצגת מרכז תמיכה פסיכולוגי למניעת השלכות הטרור.
ד"ר זינאידה נתנזון:
המרכז הזה מבוטח על-ידי פרופ' רוטנברג ומופעל תחת פיקודו על-ידי מומחי פורום הורים עולים של עמותת ידידות ועבודה.
ד"ר זינאידה נתנזון:
ההשלכות על חייהם רבות, והנפוצות מהן מתבטאות בהופעת התקפי פחד וחרדה מפני העתיד, חוסר ישע בפני הסכנה.
קולט אביטל:
אנחנו יודעים מה התופעות.
קולט אביטל:
תגידי מה אתם עושים.
ד"ר זינאידה נתנזון:
אנחנו עושים הרבה דברים בקשר לזה, אבל מאד חשוב לי להדגיש שאוכלוסייה נורמטיבית, מה שאנחנו קוראים, מי שלא היה בדיוק במקום הזה בזמן שזה קרה, יש לכך השלכות רבות שמשפיעות על כל החיים.
ד"ר זינאידה נתנזון:
אני רוצה להדגיש שהילדים סובלים יותר כי בשביל ילדים ונוער מאד חשוב גם להרגיש מה שמרגישים הוריהם, ובגלל הסכנה שקיימת בסביבה, זו גם אוכלוסייה שזקוקה לתמיכה מיוחדת.
קולט אביטל:
מי שולח אליכם את האנשים?
קולט אביטל:
איך אנשים מגיעים אליכם?
ד"ר זינאידה נתנזון:
אף אחד לא שולח.
ד"ר זינאידה נתנזון:
אנחנו עובדים עם המשפחות.
קולט אביטל:
אתם ארגון וולונטרי?
ד"ר זינאידה נתנזון:
לא, אנחנו לא ארגון וולונטרי, אבל כמעט וולונטרי כי המימון שלנו מאד מוגבל.