GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
שרה כהן:
לטענתי נכון להיום אפשר לבצע את התהליך שבארצות המערב גם בחבר העמים.
שרה כהן:
האמירה "מעבר למסך הברזל" כבר לא קיימת, לדעתי.
שרה כהן:
אני חושבת שהאנשים שבוחרים להגיע הנה היו רוצים להגיע הנה עם מידע ולעבור תהליך מרופד יותר בקליטה במדינת ישראל.
שרה כהן:
אני מבקשת לומר עוד משהו, ואמרתי זאת גם ללשכת הקשר וגם לסוכנות היהודית: אנשי לשכת הקשר חוזרים וטוענים שהם מחויבים לחוק השבות; מי שמגיע אליהם וזכאי לקבל אשרת עלייה לפי חוק השבות – הם לא עושים בעניינו שום דבר חוץ מלתת לו אשרת עלייה; אחרי כן הם מפנים את העולה לסוכנות היהודית.
שרה כהן:
הסוכנות היהודית אומרת פעמים רבות: נתנו לאדם זה אשרת עלייה, ולכן לנו אין מה לעשות, אנחנו משמשים כאן רק סוכנות נסיעות, שנותנים כרטיס טיסה לעולה.
שרה כהן:
אחת מהטענות של הסוכנות היהודית היא שהמידע מגיע אליה בסמוך מאוד לטיסה – יום או יומיים לפני כן, לפעמים – ואז אין מה לעשות אלא להכניס את האדם למטוס ולהגיע לכאן, ובמקרה הטוב ללוות את הגעת העולה בטלפון אלינו, כדי לספר שהוא מגיע.
שרה כהן:
הטענה שלנו כלפי הסוכנות היהודית היא שלא כל העולים מגיעים דרך לשכת הקשר.
שרה כהן:
לטענתנו יש עולים שהסוכנות היהודית, בתוקף המחויבות והאחריות שלה לעודד עלייה, מגיעה אליהם מיזמתה.
שרה כהן:
היא בהחלט יוצרת תהליך שבסופו האוכלוסייה מגיעה לכאן, ואין מישהו שכופה את האנשים על הסוכנות הר כגיגית ודורש להעלות אותם ארצה בלי לדעת עליהם כלום.
שרה כהן:
לטענתנו חלק ניכר מהאנשים הגיעו בתהליך שיזמה הסוכנות היהודית.
שרה כהן:
אנחנו אומרים שזה בסדר לעודד הגעה, כי המדינה מכוונת לעלייה ומיועדת כולה לכך.
שרה כהן:
אבל לאנשים יהיה הרבה יותר טוב ונכון אם יהיה אפשר ליצור תהליך בין-משרדי מתואם.
שרה כהן:
השירות לזקן במשרד הרווחה מעוניין בכך; גורמים שונים במשרד העבודה מציעים שניצור שיח משותף עוד לפני העלייה.
שרה כהן:
אני לא אומרת "כדי לעצור את העלייה", אלא אני מציעה זאת כדי שנוכל לאפשר לאנשים שמגיעים לכאן לעבור תהליך שמותאם יותר לצרכים שלהם.
שרה כהן:
היו שני מקרים של דרי רחוב שהודיעו לי עליהם כשהם היו בטיסה, באותו יום עצמו.
שרה כהן:
זה לא יכול להיות.
שרה כהן:
אני זעמתי מאוד, ואחר כך קיבלתי מכתב שמספר שבעצם הסוכנות היהודית מדברת כבר חודשיים עם שני דרי הרחוב האלה.
שרה כהן:
היו דרי רחוב מארגנטינה שבתיק הכנת העלייה של הסוכנות היהודית היה מידע בנוגע אליהם.
שרה כהן:
אמנם המידע היה בשפה זרה, בספרדית, אבל אפשר היה לראות ממנו שמדובר באדם שיש לו דפוס של דרות רחוב במשך שנים.
שרה כהן:
כשאדם כזה מגיע לכאן המשרד שלנו מקבל עשרות טלפונים מחצי עולם שהאדם הזה לא מסתדר.
שרה כהן:
למה שהוא יסתדר?
שרה כהן:
כבר בחוץ-לארץ הוא היה דר רחוב כמה שנים.
שרה כהן:
האם הציפייה היא שהעלייה תיטיב את מצבו?
שרה כהן:
הסברה היא שהעלייה גורמת דווקא להחרפה כלשהי, ומן הסתם יש ליצור מערכת מרופדת יותר עם ההגעה.
קולט אביטל:
אני מבקשת לשמוע את נציגת הסוכנות היהודית.
קולט אביטל:
אני מצטערת שאין כאן נציג ללשכת הקשר.
קולט אביטל:
מסתבר שמי שהיה צריך לבוא עסוק בשביתה: הוא לא רק עסוק בה, אלא הוא גם מוביל את השביתה, כנראה.
קולט אביטל:
אנחנו מצטערים על זה.
קולט אביטל:
אנחנו גם מנסים לברר כאן מהם תהליכי המיון, מהו תהליך קבלת ההחלטות בנוגע לאשרות, מדוע לא ניתן לקבל מידע מוקדם על אנשים כאלה שמגיעים ארצה, מה תפקידה של הסוכנות היהודית – אם היא באמת רק תיבת דואר, אם היא מקבלת החלטות.
קולט אביטל:
חשוב לנו לדעת מה בדיוק התהליך כאן, כי בסופו של דבר האנשים מגיעים ארצה, לא נקלטים וממשיכים להיות ברחובות.
מירה קידר:
אשיב על השאלות בשמחה.
מירה קידר:
אני רק מבקשת להעיר בראשית דבריי שציפיתי מנציגת המשרד לקליטת העלייה לתת סקירה של הפעילות בארץ אבל שמעתי ממנה הרבה על הפעילות של הסוכנות היהודית.
מירה קידר:
אתייחס גם לדברים שלה ואבדיל בין המערב לבין המזרח.
מירה קידר:
אנחנו מבדילים בין כמה וכמה פלחים של עלייה ואתייחס קודם כול לצעירים – נדמה לי שזה העניין שהכי נוגע לנו.
קולט אביטל:
אני לא בטוחה שרוב האנשים האלה צעירים.
קולט אביטל:
אחוזי הנוער בקרב דרי הרחוב נמוכים דווקא.
מירה קידר:
אני מדברת על אנשים בני 18-30 או 18-35.
מירה קידר:
זה הגיל של התכניות שלנו.
מירה קידר:
אני לא עוסקת בנוער.
קריאה:
הגיל הולך ויורד.
קריאה:
אפשר לראות שדרי הרחוב הולכים ונהיים צעירים.
קריאה:
הם יותר צעירים, יותר רווקים, יותר מכורים לסמים.
מירה קידר:
נכון, ודאי שהם צעירים יותר.
קריאה:
דובר כאן על קטינים.
קריאה:
יש גם המון קטינים.
מירה קידר:
אתאר את התכניות שאנחנו עוסקים בהן.
קולט אביטל:
אני מבקשת שלא למסור מידע על כל התכניות שהסוכנות היהודית קשורה בהן.
קולט אביטל:
יש כאן דיון ספציפי, אנחנו רוצים לדעת איך לתפוס את הבעיה ואיך לטפל בה.
מירה קידר:
אתייחס לדברים אלה בהמשך ובוודאי אקצר בדבריי.
מירה קידר:
יש אוכלוסייה שמגיעה לתכניות של הסוכנות היהודית – השנה היו 2,000 צעירים ועם תכנית "נעלה" הגענו ל-2,500.
מירה קידר:
בשנים קודמות המספרים היו גדולים יותר.
מירה קידר:
רוב האוכלוסייה הזאת ממוינת, אך לא כולה.
מירה קידר:
האנשים גמיעים לתכניות סל"ע, "חלום", "עלה" ולאולפני קיבוץ – ולא אפרט את התכניות.
מירה קידר:
בתוך האוכלוסייה הזאת יש כ-2% נושרים.
מירה קידר:
ומהם 1% הוא מה שאנחנו קוראים "הגרעין הקשה", שנושרים בשל הנסיבות שהוזכרו כאן:
מירה קידר:
סמים, קשיי הסתגלות קשים מאוד לפעמים, התמכרות לאלכוהול ועוד.
מירה קידר:
יש עולים אחרים, שמגיעים עם המשפחות בעלייה של משפחה – ולא בתכניות של הסוכנות היהודית.
קולט אביטל:
בשלב זה אני נאלצת לעזוב את הדיון לכמה דקות.
קולט אביטל:
חברת-הכנסת סולודקין תמלא את מקומי.
מירה קידר:
לפעמים רכז מקומי בעיר מרוחקת הוא איש הקשר.
מירה קידר:
ייתכן שהוא רואה את ההורים אך לא רואה את אחד הילדים.
מירה קידר:
זה יכול להיות.
מירה קידר:
בכל מקרה אנחנו בוודאי איננו מונעים עלייה, אין לנו סמכות חוקית לכך.
מירה קידר:
בארץ אנחנו עדים לכמה תופעות שהתרחבו בשנים האחרונות: נשירה מהתכניות השונות שלנו, צעירים שהשתלבו בצבא ונפלטו, צעירים שהגיעו עם המשפחות ומתנקזים לערים הגדולות – בעיקר לתל-אביב – וחיים חיי רחוב בהגדרה רחבה.
מירה קידר:
בחנו את הגופים שמטפלים באוכלוסייה הזאת וניסינו לחבור אליהם.
מירה קידר:
ניסינו גם לעשות reaching out לאוכלוסייה הזאת כי היה ברור שממד הזמן חשוב מאוד: אדם שהוא חודש ברחוב לא דומה לאדם שהוא שנתיים או שלוש שנים ברחוב.
מירה קידר:
לאכזבתנו הבנו שהשירותים אובדי עצות והעולים הצעירים הרבה פעמים בסוף השורה, אם בכלל הם קהל היעד.
קריאה:
יש נתונים בנוגע לנשירה?
מירה קידר:
אמרתי שיש 2% של נושרים, ובתוכם יש 1% שהוא "גרעין קשה" – וכאן אנחנו מגלים לפעמים התמכרות לסמים או לאלכוהול, משברי הסתגלות קשים מאוד, הפרעות אישיות.
מירה קידר:
כל אלה לא מאפשרים לצעיר להשתלב בלימודים או בקבוצה, כי התכניות שלנו דורשות גם יכולת להשתלב בקבוצה וגם במסגרת של לימודים, כי כולן תכניות לימודים.
וילמה מאור:
אלה צעירים שהיו מכורים קודם?
מרינה סולודקין:
הם לא לוקחים כאלה.
מירה קידר:
לא, אך כאן אני רוצה לסייג: אנחנו מגלים גם כאלה, לאולפני קיבוץ יכולים להגיע בחורים כאלה כי לא עושים מיון.
מירה קידר:
הם ודאי לא יגיעו ל"סלע", כי שם העולים עוברים מבחני אישיות, מבחני ידע וריאיון כדי להתקבל לשם.
מירה קידר:
אני מציעה לא להיכנס בכלל לשאלה אם ההתמכרות היא שם או כאן.
מירה קידר:
הרבה פעמים ההתמכרות היא כאן – כך עולה מהידע של העובדים שלנו, ויש לנו 50 עובדים סוציאליים ולמעלה ממאה מדריכים.
מירה קידר:
לפעמים האנשים לא רוצים להגיד את זה כי הם חוששים שהם יגלו ממי הם קנו, כיצד הם התחילו ובאיזה מקום.
מירה קידר:
יש נטייה להגיד שזה התחיל שם, רחוק.
מירה קידר:
יש לי כמה שנים של ידע בתחום הזה.
מירה קידר:
כשהבנו שהשירותים חסרי אונים, האוכלוסייה גדלה ומרוכזת בערים הגדולות, וכבר רואים תופעה חברתית כזאת – וכואב הלב על האנשים הצעירים – ניסינו לבנות תכנית שתהיה רלוונטית לאוכלוסייה הזאת.
מירה קידר:
שיתפנו פעולה עם גורמים רבים, גם עם ד"ר אברהמי, ופנינו לעל"ם בתור גוף המוביל בעבודה עם נוער וצעירים מנותקים.
מירה קידר:
יצרנו תכנית שנקראת "מישהו לרוץ אתו".
מירה קידר:
ברחוב אלנבי בתל-אביב יש מבנה גדול, המשתרע על 200 מטרים, שהוא מרכז יום לצעירים עולים מנותקים, והדגש הוא על עולים.
מירה קידר:
אני מציעה שששי שאבי יספר על הפעילות שם.
מירה קידר:
הסוכנות היהודית, אף שהיא לא האחראית לנושא הזה, השקיעה השנה 600,000 ש"ח בפרויקט הזה.
מירה קידר:
אנחנו לקראת תוספת של 200,000 ש"ח.
מירה קידר:
אנחנו מתרחבים גם בדיור: שתי דירות למשוקמים שמיועדות מהאוכלוסייה שמגיעה למרכז היום.
מירה קידר:
יש שם אוכלוסייה צעירה מאוד: אנשים בני 19-21, שבדרך כלל לא מגיעים למסגרות של דרי הרחוב, שהם אוכלוסייה כרונית וכבדה יותר.
מירה קידר:
הצעירים מתרכזים בזולות ובגנים בקיץ, ואנחנו מכוונים את הפעילות שלנו לאוכלוסייה הזאת.
מירה קידר:
אנחנו מעריכים שנצליח לשקם חלק מהאנשים, לא את כולם בוודאי.
מירה קידר:
אבל יש כאן גם עשייה ממוקדת וגם הקצאה של משאבים.
וילמה מאור:
זה יהיה בית דירות?
מירה קידר:
לא, אנחנו שוכרים שתי דירות בשכונות טובות.
אפרת שפרוט:
אני היועצת המשפטית של עמותת על"ם.
אפרת שפרוט:
העמותה עובדת יחד עם הסוכנות על הפרויקט הזה, אבל יש גם פרויקט מקדים בירושלים, פרויקט "גלגל", שהוא לא בשיתוף עם הסוכנות.
שרה כהן:
הוא בשיתוף של משרד הקליטה.
שרה כהן:
אבל כל אלה נותנים מענה נקודתי.
אפרת שפרוט:
נכון, זה מה שאני רוצה לומר: הוזכרו כאן העמותות המקצועיות, ואנחנו שמחים מאוד להביא את הידע ואת המקצועיות שלנו לעבודה עם הצעירים ועם הנוער – בכל התחומים.
אפרת שפרוט:
עדיין אנחנו חושבים שהעברת האחריות לעמותות, בייחוד בכל הנוגע לפרויקטים כאלה, מביאה למתן מענה נקודתי.
אפרת שפרוט:
וגם התקציבים הם בדרך כלל מאוד מאוד נקודתיים.
אפרת שפרוט:
אנחנו צריכים לרוץ אחרי הכסף משנה לשנה.
אפרת שפרוט:
לפרויקט כזה יש בדרך כלל ליווי התחלתי ואחר כך אנחנו נשארים עם הפרויקט, אנחנו לא רוצים לסגור אותו אבל המימון נגמר והליווי המקצועי מהרשויות נגמר.
אפרת שפרוט:
אנחנו מכירים את זה מפרויקטים קודמים.
אפרת שפרוט:
שני מנהלי הפרויקטים שהזכרתי נמצאים כאן ויכולים לספר עליו.
אפרת שפרוט:
העבודה על הפרויקטים האלה נקודתית מאוד.
אפרת שפרוט:
היא גם מנסה לעשות reaching out לעולים וגם לבצע איתור ראשוני ולתת מענה ראשוני לצעירים האלה.
אפרת שפרוט:
אבל עמותה כמו על"ם לא אמורה לקבל עליה את האחריות על תופעה כזאת.
אפרת שפרוט:
בסך הכול אנחנו מחכים שמישהו יקבל אחריות.
אלכסנדר נוביצקי:
אני עובד בחטיבה לקידום נוער וצעירים בעיריית ירושלים.
אלכסנדר נוביצקי:
אני עובד עם עולים כבר כמה שנים טובות.
אלכסנדר נוביצקי:
אני יכול לומר ש-90% מהמטופלים שלי היו מחוסרי בית בשלב כלשהו.
אלכסנדר נוביצקי:
דיברנו הרבה על המספרים, אבל יש עוד דברים שכדאי לשים עליהם דגש.
אלכסנדר נוביצקי:
אלה שני דברים שרציתי להדגיש ואני חושב שמאוד חשוב להבין גם מה קורה שם ולמה האנשים האלה מגיעים לכאן.
מאיר שרעבי:
בשנים 2000-2001 ניהלתי פרויקט של הרשות למלחמה בסמים ועיריית תל-אביב, ששמו "יד חמה", לסיוע למכורים לסמים דרי רחוב בתל-אביב.
מאיר שרעבי:
הדבר שהביא אותי לכאן היום הוא הכתבה שהופיעה בערב יום השואה, שיצאה ממנה קריאה לממשלה למנוע את עלייתם ארצה של העולים הבעייתיים.
מאיר שרעבי:
לי זה הפריע מאוד.
מאיר שרעבי:
היום יש לי חברים טובים מאוד שהם עולים חדשים שנגמלו מסמים.
מאיר שרעבי:
בסך הכול ההשקעה הייתה קטנה מאוד מהבחינה התקציבית: הרשות למלחמה בסמים השקיעה כסף, עיריית תל-אביב השקיעה כסף, ואספנו את הבחורים מהצמתים.
מאיר שרעבי:
הגעתי גם לבית חולים, אחרי שהגיע לשם הומלס שנטל מנת יתר ולא ידעו מה לעשות אתו.
מאיר שרעבי:
חבל שאני לא יכול להתקשר לאנשים האלה, לשים אותם ברמקול, כדי שהם יספרו לוועדה איפה הם נמצאים היום.
קריאה:
אתה יכול לשים אותי.
מאיר שרעבי:
העניין הזה מאוד מפריע לי.
מאיר שרעבי:
מחר יגיד שר העבודה והרווחה לא להעלות את הזקנים; שר הבריאות יגיד לא להעלות את החולים, את הנכים.
מאיר שרעבי:
מה אנחנו עושים כאן?
מאיר שרעבי:
אנחנו אלוהים?
מאיר שרעבי:
כל מי שיש לו תפקיד שמטרתו לטפל באנשים האלה יקבע מי יעלה ומי לא?
מאיר שרעבי:
המערכות כשלו בכל הנוגע לדרי הרחוב.
מאיר שרעבי:
אין תקציבים.
מאיר שרעבי:
תשאלו את אנשי היחידה לדרי רחוב בתל-אביב מה התקציב של היחידה.
מאיר שרעבי:
יש כתבה קודמת שהתראיין בה בני אברהמי, "הושט ידך לדל, כי אחיך הוא".
מאיר שרעבי:
הוא כותב שצריך לפתוח לפני האנשים האלה את הבית ולתת להם ארוחת צהריים.
מאיר שרעבי:
אז איך בערב יום השואה יוצאת כתבה שאומרת לא להעלות את האנשים האלה?
מאיר שרעבי:
היום האנשים האלה תורמים למדינה, עובדים, משלמים מס הכנסה, משלמים ביטוח לאומי.
מאיר שרעבי:
ולמה הבעיה?
מאיר שרעבי:
כי נכשלנו בטיפול שלהם.
מאיר שרעבי:
אני אספתי עשרות אנשים.
מאיר שרעבי:
הם התחילו להשתמש בסמים פה, בישראל, בגלל משבר הקליטה ומשום שהיו בודדים ופיטרו אותם מהעבודה.
מאיר שרעבי:
אם תבקשו, אני מוכן להביא לכאן אנשים חיים, והם יספרו איפה הם היו ואיפה הם היום.
יעקב צבאג:
אני מנהל רשות הקליטה בעיריית ירושלים.
יעקב צבאג:
אינני חושב שיש קו שאפשר לחבר בו את כל האוכלוסיות האלה כך שתיעשה מהם אוכלוסייה אחת.
יעקב צבאג:
אני יכול לתת דוגמה קטנה של אוכלוסייה שיש בירושלים, ולצערי היום אפילו לא נוגעים בה: יש היום קבוצה של ילדים שהגיעו עם משפחותיהם לארץ.
יעקב צבאג:
היהדות של הילדים שנויה במחלוקת.
יעקב צבאג:
הילדות האלה גרות בעיקר בשכונות התפר, בפסגת זאב ובנווה יעקב, והן מתחברות לערבים משום שקל להן בהרבה להתחבר אליהם.
יעקב צבאג:
זאת דוגמה לאוכלוסייה כזאת.
יעקב צבאג:
ולצערי יש לא מעט אנשים כאלה.
יעקב צבאג:
להערכתנו בשכונות האלה יש כמאה נערים מנותקים כאלה.
יעקב צבאג:
לצערי לא נכון שלא מגיעים אליהם בגלל תקציבים או מכל סיבה אחרת.
יעקב צבאג:
פשוט לא מגיעים אליהם.
יעקב צבאג:
רציתי לומר שאין חיבור בין הדברים, שלכל אוכלוסייה יש להתייחס באופן אחר לגמרי מלאוכלוסיות אחרות.
יעקב צבאג:
אני מאמין שאם המדינה תרים היום את הכפפה ותתייחס לאוכלוסייה הזאת יהיה אפשר לפתור לפחות חלק גדול מהבעיה.
מיכאל צ'צ'יבה:
אני מעמותת "על הסם".
מיכאל צ'צ'יבה:
אנחנו פותחים עכשיו "בית חם" בפתח-תקווה, בשיתוף העירייה שם.
מיכאל צ'צ'יבה:
שמענו כאן הרבה על דרי רחוב.
מיכאל צ'צ'יבה:
בפתח-תקווה יש הרבה חסרי דיור, ויש להבדיל בין דר רחוב לבין אדם שהוא חסר בית.
מיכאל צ'צ'יבה:
אני עליתי לארץ ולא הייתי מכור בחוץ-לארץ, נהייתי מכור כאן.
מיכאל צ'צ'יבה:
שמעתי שרוסים אומרים שהם מכורים לסמים משם; כמו שהגברת מהסוכנות היהודית אמרה, הם מפחדים לומר שהם התמכרו לסמים כאן, כי אז יש "ים" של שאלות: מאיפה אתה משיג סמים, מה אתה עושה עם זה ועוד.
מיכאל צ'צ'יבה:
יותר קל להגיד "באתי מכור משמה".
מרינה סולודקין:
בשלב זה חזרה יושבת-ראש הוועדה לדיון, ואני מבקשת לדבר גם כן.
קולט אביטל:
כן, בבקשה.
מרינה סולודקין:
אני חושבת שהנושא חשוב מאוד.
מרינה סולודקין:
לצערי הרב ראינו כאן ערבוב של נושאים.
מרינה סולודקין:
מחוסרי בית ומכורים כרוניים מברית המועצות לשעבר זה עניין אחד, ואני חושבת שזאת תופעה שיש לבדוק איך מתמודדים אתה.
מרינה סולודקין:
אני מכירה באשקלון אח ואחות מחוסרי בית מקייב.
מרינה סולודקין:
התופעה הזאת לא הייתה בברית המועצות: יהודים שהיו דרי רחוב.
מרינה סולודקין:
אז אתם מבינים את מי הביאו.
מרינה סולודקין:
הנושא הזה כאוב מאוד ועדין מאוד.
מרינה סולודקין:
הבנתי מאוד גם את חבר-הכנסת שרון וגם את חבר-הכנסת יאסינוב, שאמרו שקשה לשמוע את הדברים האלה.
מרינה סולודקין:
ייתכן שאנחנו בונים עוד שמץ של תדמית שלילית לעלייה, אבל הבעיה קיימת.
מרינה סולודקין:
אנחנו, כל הוועדה, יכולים לדעתי לקיים ישיבה סגורה עם נציגים.
מרינה סולודקין:
כך יהיה אפשר לדבר בצורה חופשית, בלי תקשורת.
מרינה סולודקין:
אנחנו מבינים את הבעיה, היא חמורה מאוד.
מרינה סולודקין:
מחוסרי הבית שאני מכירה מאשקלון הגיעו אפילו לקנדה.
מרינה סולודקין:
הם רצו לחיות שם, להיות שם מחוסרי בית.
מרינה סולודקין:
זאת תופעה בין-לאומית עכשיו.
מרינה סולודקין:
יש עניין שני, הדבר שסנ"צ בן ברוך ואחרים דיברו עליו, והוא עניין אחר לגמרי – מצב הנוער העולה.
מרינה סולודקין:
פניתי לחבר-הכנסת שלגי, יושב ראש ועדת החינוך והתרבות, וביקשתי ממנו שלוועדת החינוך תהיה תת-ועדה לנושא זה.
מרינה סולודקין:
הוא לא הסכים, הוא חשב על צוות משותף לכמה ועדות.
מרינה סולודקין:
לדעתי עלינו לחשוב על כך או אולי לקיים תת-ועדה כזאת כאן.
מרינה סולודקין:
יש הרבה תופעות שליליות, גם נשירה, משבר קליטה – וגם יחסים לא כל כך טובים בין העולים למשטרה, אני צריכה להדגיש גם את זה.
מרינה סולודקין:
אנחנו צריכים לעבוד בצורה מסודרת, כי זה לא אחד מהנושאים; הנוער העולה הוא הדבר הכי בוער עכשיו.
מרינה סולודקין:
הכוונה גם לנוער אתיופי, גם לנוער מחבר המדינות ולצערי הרב גם לנוער שמגיע מאמריקה הלטינית.
מרינה סולודקין:
גם שם יש כמה תופעות שקשורות למשברים שהם עברו שם.
קולט אביטל:
חברת-הכנסת סולודקין, אני מבקשת לענות בשלב הזה.
קולט אביטל:
אני מבינה בדיוק את הרגישויות שאת מדברת עליהן.
קולט אביטל:
לא מכנסים כאן את הציבור הזה היום מטעמים של גזענות או של רצון להזיק לציבור זה או אחר או להטיל בו דופי.
קולט אביטל:
יש בעיה, בעיה קשה, ועלינו לדעת איפה היא מתחילה ואיפה היא מסתיימת וכיצד לטפל בה.
קולט אביטל:
עלינו לראות אם יש טיפול בנושא ואם יש תיאום בין הזרועות: האם יודעים מראש שיש אנשים שמגיעים ארצה עם בעיות, מכורים?
קולט אביטל:
ואם מהי הדרך הנכונה לטפל בזה?
קולט אביטל:
עלינו גם לראות כיצד אפשר לעזור לעיריות להתמודד עם הנושא הזה.
קולט אביטל:
אני לא יודעת מה תחושותיהם של אנשים אחרים.
קולט אביטל:
אני יכולה לומר על עצמי שכל אימת שאני מגיעה לתל-אביב ובכל פינת רחוב ניגש אליי מישהו שמבקש כסף, דופק על החלון, והכסף הולך לסמים – אני מרגישה במלכוד.
קולט אביטל:
אני מרחמת ורוצה לתת כסף לאדם כזה; אבל אני יודעת שהכסף יגיע לסמים.
קולט אביטל:
ולעומת זאת אני שומעת מעיריית תל-אביב שמנסים בכל הכוחות לשקם את האנשים אך הם מסרבים להשתקם.
קולט אביטל:
רובם מסרבים להשתקם.
קולט אביטל:
ולכן השאלה הנכונה לשאול היא איזה סוג טיפול צריך לתת לאנשים כאלה ואיך צריך להיערך, אם יודעים מראש שמדובר בציבור בעייתי.
קולט אביטל:
זאת כל הכוונה.
קולט אביטל:
אני מבקשת לומר לכל מי שמשתתף בדיון: אם לא נטפל בבעיות משום שיש חשש שנטיל דופי בציבור זה או אחר בשל העלאתה, אם נמשיך לטאטא את הדברים מתחת לשטיח, אז העניין ברור.
אסנת כהן:
אני עובדת ביחידה לדרי רחוב כבר תשע שנים וחצי.
אסנת כהן:
אנחנו יכולים לראות את המגמות שמשתנות ברחוב.
אסנת כהן:
אנחנו האנשים שמגיעים אל דרי הרחוב מבחוץ ומנסים להגיש את הטיפול הטוב ביותר כדי לעזור לאנשים.
אסנת כהן:
עד לפני שלוש או ארבע שנים תופעת העולים מרוסיה שמשתמשים בסמים הייתה תופעה נדירה מאוד.
אסנת כהן:
העולים היו מבוגרים יותר והם הגיעו מכורים לאלכוהול.
אסנת כהן:
עקב משברי זוגיות, גירושין וכל זה, יחד עם העלייה, הם הגיעו לרחוב.
קולט אביטל:
אז אולי הם הגיעו לסמים בארץ?
אסנת כהן:
בארץ, לא.
אסנת כהן:
אנחנו עושים בדיקה, אנחנו עושים שיחת כניסה ליחידה ושואלים את השאלות.
אסנת כהן:
לא מדויק לומר שהם לא מודים שהם משתמשים בסמים בחוץ-לארץ.
אסנת כהן:
הם לא רוצים להודות בהתחלה שהבעיה התחילה שם כי לפעמים נוח יותר לומר שהבעיות נוצרו כשהם הגיעו ארצה, כי הם לבד ועזבו משפחה.
אסנת כהן:
זה מין תירוץ: נפלתי לסם כי הרגשתי לא טוב.
אסנת כהן:
אבל דווקא בשיחה שנייה או בשיחה שלישית הם מוכנים לומר שהיו בעיות כבר שם.
אסנת כהן:
לפעמים חלק מההחלטה לעלות ארצה הייתה בעקבות מחשבה של המשפחה שבארץ יינתן טיפול טוב יותר מזה שאפשר לקבל ברוסיה.
אסנת כהן:
אך בשלוש או בארבע השנים האחרונות האוכלוסייה השתנתה.
אסנת כהן:
האנשים ברחוב צעירים יותר.
אסנת כהן:
אם פעם הייתה בעיה של מכורים לאלכוהול בעיקר, היום הבעיה של המכורים לסמים גדולה בהרבה מבעבר וגדולה בהרבה מבעיית האלכוהוליסטים.
אסנת כהן:
מאיר שרעבי אמר כאן "המערכות כשלו" ואני חייבת לומר שהן לא כשלו.
מאיר שרעבי:
הן כשלו מהבחינה התקציבית.
אסנת כהן:
תקציבית – כן.
אסנת כהן:
אנחנו עושים המון אלתורים, שמיניות באוויר ממש, כדי להסתדר עם מה שיש.
אסנת כהן:
אבל יש לנו הכלים והידע.
אסנת כהן:
אם היה אפשר לרפד קצת יותר זה היה משפר את המצב, כי אם אדם שמגיע מקבל טיפול מקיף ועוטף לאורך הזמן, הסיכוי שלו להשתקם גבוה מאוד.
אסנת כהן:
אנחנו מדברים היום על שיקום שמגיע ל-70% ביחידה, על אנשים שלא חוזרים לגור ברחוב.
אסנת כהן:
יש גם אנשים שמגיעים עם כל מיני מחלות כרוניות ונדרשת התייחסות של כל המערכות אליהם.
אסנת כהן:
העובדה שאנחנו נושיט עזרה בהתחלה ונאסוף את האדם מהרחוב לגמילה – זה דבר אחד.
אסנת כהן:
אבל מה שקורה אחרי הגמילה, כשהאדם יצא החוצה לקהילה, זה כבר עניין אחר, כי בקהילה המערך לא מרופד ולא מוכן לקלוט אותו.
אסנת כהן:
אני לא חושבת שתפקידי לומר אם כן להעלות או לא להעלות את האנשים.
אסנת כהן:
בתור מטפלים בקהילה אנחנו יכולים לעשות עבודה טובה.
אסנת כהן:
יש לנו הכלים והניסיון הדרושים לכך.
אסנת כהן:
אבל קשה לנו להמציא כל הזמן יש מאין.
אסנת כהן:
אין דרך תקציבית לפעול.
אסנת כהן:
צריך לעטוף את האנשים זמן רב יותר.
אסנת כהן:
הרבה מהאנשים היו רוצים לחזור הביתה.
אסנת כהן:
הם לא אומרים שהבית שלהם הוא ישראל, אלא הוא רוסיה.
קולט אביטל:
הכוונה לאנשים שבטיפול היחידה שלך?
קולט אביטל:
הם אומרים שהם לא רוצים להיות כאן?
אסנת כהן:
הם רוצים הביתה לא מעט פעמים.
אסנת כהן:
אני יכולה לציין כמה מקרים שבהם אמו של המטופל באה לארץ כי היא התקשרה ושמעה שהילד במצב לא טוב.
אסנת כהן:
הילד החזיק מעמד כי אמא שלו באה לטפל בו.
אסנת כהן:
הרבה פעמים היא עזבה את הבעל – שאולי בגללו היא לא עלתה.
קולט אביטל:
באיזה גיל מדובר?
אסנת כהן:
גם על גיל 25.
אסנת כהן:
זה יישמע אולי מצחיק אבל "הילדים" האלה, בני ה-25, צריכים שאמא תטפל בהם.
אסנת כהן:
במקרים שהאם הגיעה רואים שינוי דרסטי.
אסנת כהן:
אנחנו לא יכולים לספק אמהות.
אסנת כהן:
אנחנו יכולים לספק טיפול שידאג ויעטוף בצורה דומה או קרובה.
אסנת כהן:
ולזה אין די כסף.
איתן גורמי:
אני סגן מנהל הרשות למלחמה בסמים.
איתן גורמי:
אנחנו לא מטפלים ישירות בדרי רחוב, אך כמו שהוזכר כאן יש קשר הדוק מאוד בין ההתמכרות למגורים ברחוב, בין שההתמכרות היא לסמים ובין שהיא התמכרות לאלכוהול.
איתן גורמי:
לצערי בהתמכרות לאלכוהול איננו מתעסקים, זה לא המנדט שלנו.
איתן גורמי:
לכן אני רוצה להתייחס בעיקר לבעיית ההתמכרות הסמים.
איתן גורמי:
אינני יודע עד כמה אפשר לאתר אותם לפני העלייה.
איתן גורמי:
אני יכול לומר שבנוגע להתמכרות לסמים אני חולק על עמדתה של עמיתתי מהסוכנות היהודית: יש בהחלט אנשים שעלו מארצות המוצא כשהם מכורים לסמים – בעיקר מחבר העמים.
איתן גורמי:
מאתיופיה כמעט אין עולים כאלה, ואינני יודע עדיין מה המצב מבחינת העולים מארגנטינה.
איתן גורמי:
יש קבוצות של אנשים שעלו הנה כאשר היו מכורים לסמים גם לפני עלייתם ארצה.
מירה קידר:
לא אמרתי שלא.
מירה קידר:
אבל הרבה התמכרו בארץ.
איתן גורמי:
אני אומר בפירוש: יש גם מי שהתמכרו כאן.
איתן גורמי:
סנ"צ בן ברוך אמרה שאני אמסור אחוזים אבל אני לא רוצה לדבר על אחוזים; כי מה, 13% זה בסדר ו-19% זה נורא?
איתן גורמי:
לדעתי 13% - האחוז בקרב הנוער בארץ – גם הוא איום ונורא.
איתן גורמי:
מאחר שכאן הדגש הוא על דרי רחוב אני רוצה לומר שמי שכבר הגיע הנה – מאוחר מדי לשאול את השאלה בעניינו.
איתן גורמי:
אולי צריך לשאול את השאלה כדי שלא יגיעו.
קולט אביטל:
זאת הכוונה.
קולט אביטל:
אולי כן יגיעו, אבל זה יהיה ידוע בתכניות.
איתן גורמי:
בכל הנוגע לסמים, ניתן לאבחן התמכרות לפני העלייה בבדיקות מאוד לא מסובכות: בדיקות שתן ובדיקות דומות.
איתן גורמי:
אפשר גם לדעת זאת משיחה עם העולים.
איתן גורמי:
אפשר לדעת בחוץ-לארץ מיהם האנשים המכורים ומיהם האנשים שמשתמשים בסמים באופן כבד.
איתן גורמי:
אם תתקבל החלטה כזאת – ואני לא מדבר במובן הערכי, כי אינני אומר כלל אם זה טוב או לא טוב ואם צריך לעשות את זה – זה אפשרי.
איתן גורמי:
אפשר לבדוק ולראות את המצב.
איתן גורמי:
אם יחליטו להגביל עלייה של מכורים או של משתמשים כבדים בסמים, אפשר יהיה לעשות את זה.
איתן גורמי:
זה לא יקר ולא מסובך.
קולט אביטל:
אתם מטפלים גם בדרי הרחוב, הם באים אליכם?
איתן גורמי:
אנחנו מונעים את הגעתם למצב הזה.
איתן גורמי:
יש לנו יחידות שמטפלות בנוער שמידרדר בסמים – ואנחנו לא פועלים לבד אלא בשיתוף עם העיריות ועוד.
קולט אביטל:
יש מערך מתואם?
איתן גורמי:
אנחנו עובדים עם כולם, עם כל האנשים מהעיריות שנמצאים כאן.
איתן גורמי:
כולנו מכירים זה את זה.
איתן גורמי:
אנחנו עובדים ומשתתפים גם בכסף.
איתן גורמי:
כולנו חולקים את אותו כיס ריק.
קולט אביטל:
אני מבקשת להתקדם ולהבין את הדברים, בהנחה שיש ביניכם שיתוף פעולה, כדי לראות איך מוציאים את האנשים האלה ממעגל הסמים והאלכוהול.
קריאה:
אפשר לשמוע גם את משרד הרווחה?
קריאה:
שום נציג של משרד הרווחה לא הגיע.
קולט אביטל:
כשתנהלי את הישיבה – בהחלט.
קולט אביטל:
אני מבקשת לקבל את הערכתכם: אילו היו לכם יותר אמצעים, מה היו הסיכויים לעמוד במשימה הזאת?
קולט אביטל:
מה אחוז האנשים שניתן להוציא מהמעגל הזה?
איתן גורמי:
מקובל לומר – וזה נכון גם אצלנו – שכ-30% של המכורים משתקמים.
איתן גורמי:
אנחנו טוענים שאנחנו קצת יותר טובים מזה, אבל 30% זה נכון.
איתן גורמי:
בפרויקטים לא מעטים נתקלתי בדרי רחוב, ואת חלקם ניתן לשקם.
איתן גורמי:
אני לא יודע אם זה 30% או נתון אחר, אני שונא לדבר באחוזים כי כל אדם הוא אדם.
איתן גורמי:
כמו שאמר מאיר שרעבי, צריך לחשוב על כל אדם שהוצאנו מהמעגל ועשינו ממנו בן אדם, אחרי שהוא היה זרוק ברחוב מלוכלך ומזוהם; בתהליך של חודשיים-שלושה הלבשנו אותו, ניקינו אותו, רחצנו אותו, גמלנו אותו, סייענו לו כך שיוכל לחפש עבודה.
איתן גורמי:
אני נתקלתי במהנדס ייצור ששאל: איך אני יכול ללכת לראיונות עבודה, הרי אין לי בגדים, אני מלוכלך.
איתן גורמי:
הוא השתקם, הלך לראיונות עבודה, ואני חושב שהוא גם קיבל עבודה.
איתן גורמי:
לכן אני שונא לדבר על אחוזים.
מאיר שרעבי:
כל אדם שהצלנו הוא מאה אחוזים.
איתן גורמי:
זה נכון מאוד לאלכוהוליסטים, אגב.
איתן גורמי:
קשה לגמול אותם אבל הרבה יותר קל לשקם אותם.
איתן גורמי:
חלקם היו מהנדסים, והם חוזרים לזה.
איתן גורמי:
הכרתי גם עורכי דין שחזרו.
מיכאל גינקר:
אני רכז קליטה ועלייה במרכז השלטון המקומי.
מיכאל גינקר:
קודם כול אני רוצה לציין, ואני לא יודע אם הנתון הזה הוזכר כאן, שאחוז העולים החדשים מברית המועצות בקרב האוכלוסייה שאנחנו מדברים עליה ירד ב-12% בשנתיים האחרונות.
מיכאל גינקר:
הנתון כעת הוא 56%; זה עדיין יותר ממחצית, אבל זה לא מה שהיה לפני שנתיים.
מיכאל גינקר:
אלה נתוני מרכז השלטון המקומי ומשרד הרווחה.
מיכאל גינקר:
לפני שנתיים הם היו 67% או 68%.
מיכאל גינקר:
אינני יודע מה הסיבה לירידה, אם זאת מגמה או לא.
מיכאל גינקר:
יש גם תכונות מיוחדות לטיפול במקרים כאלה ברשויות המקומיות הקטנות והבינוניות.
מיכאל גינקר:
בדרך כלל אנשי הרווחה והקליטה מכירים את האנשים אישית וגם את סיפורי החיים שלהם.
מיכאל גינקר:
שאלו כאן כמה מהאנשים הגיעו לכאן מכורים וכמה התמכרו כאן, המון אנשים,
קולט אביטל:
אתם ערוכים לטפל בציבור הזה?
מיכאל גינקר:
האנשים מטופלים עד כמה שהדבר ניתן, אבל אנחנו מודעים לכל הקיצוצים שנעשים – גם בתקציבי המרכזים לטיפול באלכוהוליסטים.
מיכאל גינקר:
ברוב הרשויות גם היו עד לפני כמה שנים דברים בסיסיים כמו דירות הקלט, ועכשיו לא.
מיכאל גינקר:
זאת פשוט בעיה.
מיכאל גינקר:
כל דבר שעולה כסף מקוצץ עוד ועוד.
מיכאל גינקר:
הייתה פה טענה בעניין ההגבלות: זה רעיון מסוכן מאוד להגביל את העלייה באמצעות שינוי בחוק השבות.
מיכאל גינקר:
אני מסכים עם אחד מהדוברים הקודמים כאן:
מיכאל גינקר:
היום אנחנו שמים חותמת שהאדם מכור לאלכוהול ומחר לא נכניס ארצה חולי נפש, מחרתיים לא נכניס חולי סרטן, וככה זה יכול להגיע רחוק.
קולט אביטל:
חלילה.
עמרי שרון:
גבירתי היושבת-ראש, בעצם מדובר כאן בכמה בעיות.
עמרי שרון:
זה מין "סלט" קטן אבל מאוד מורכב.
עמרי שרון:
נושא הדיון הוא הטענות על העלאה בלתי מבוקרת של עולים.
עמרי שרון:
יש כאן נושא נוסף:
עמרי שרון:
דרי רחוב משני סוגים – חסרי הבית הקלסיים והאחרים.
קולט אביטל:
זה חופף.
עמרי שרון:
זה חופף ולא חופף.
עמרי שרון:
יש עוד נושא: מכורים לסמים.
עמרי שרון:
חיברנו כאן הכול, עם עולים.