GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
מירה קידר: אבל יש קבוצה אחרת, מעבר לגרעין הקשה, ואני מאד התחברתי לדברים שאמרת לגבי ההוסטל.
מירה קידר: כי מדובר על אנשים צעירים, וחלקם לא בשלים, שחלקם כן יכול לשכור דירות אבל הרבה לא יכולים לשכור דירה, הם לא בשלים והם זקוקים לסיוע אם בדירות מעבר, אם בהוסטלים, לאיזה שהוא טווח של זמן עד שהם יעמדו על הרגליים ויוכלו להשתלב במערכות הקיימות.
מירה קידר: הוואקום הזה הוא משמעותי.
מירה קידר: הדבר הזה פשוט לא קיים ואנחנו מסתובבים סביב הענין.
מירה קידר: במחלקה יש לנו גם רכז לבוגרים שעוסק בפעילות שצוינה כאן, כולל חיילים בודדים.
מירה קידר: מפעם לפעם אנחנו גם עושים מפעל לחיילים בודדים, כמו רכישת תיקים וכו', אבל זו טיפה בים.
ששי שאבי: אני מעמותת על"ם, שהניידות שלה שובתות כרגע מול הכנסת בשל מצוקה כספית מאד גדולה.
ששי שאבי: אבל הפרוייקט המיוחד הזה שנקרא "מישהו לרוץ אתו" רץ כבר חודשיים וחצי – שלושה חודשים יחד עם הסוכנות היהודית.
ששי שאבי: מירה קידר ועמותת על"ם זיהו צורך מאד גדול של חבר'ה צעירים בני 18 ומעלה, נוער שיש עוד מה לעשות אתם, יש לאן להפנות אותם דרך כל מיני מוסדות של חסות הנוער, או מרכזים לקליטה ואין לאן להפנות.
ששי שאבי: בתל-אביב מסתובבים עשרות, אם לא מאות צעירים שהמאפיינים שלהם מאד דומים לבני נוער.
ששי שאבי: הם חיים בזולות, חיים ברחובות.
ששי שאבי: הם יצאו מהחברה הנורמטיבית.
ששי שאבי: אני פוגש ותם ונחשף היום לגיל הזה.
ששי שאבי: אני לא מתמצא בדיוק אם זה נעל"ה, סל"ה או חלום או אולפן קיבוץ או פרוייקט גשר, אבל חלקם הגדול עלו כבודדים לארץ.
ששי שאבי: דרך אגב, אני שומע את שלוש הבנות שדיברו פה ואני בטוח שגם הן במצוקה רגשית קשה, אנחנו רואים אותה.
ששי שאבי: אין לנו לאן לפנות, אין לנו כלים לעבוד עם הילדים הצעירים האלה שחיים ברחובות, מידרדרים לסמים בצורה מהירה מאד, כי הם חיים חיי רחוב.
אבשלום וילן: גם שתייה או רק סמים?
ששי שאבי: שתייה, אלכוהול, סמים, זאת מסכת חייהם.
ששי שאבי: הם לא עובדים, הם לא מגויסים, הם כבר לא בקשר עם שום מוסד כזה או אחר.
ששי שאבי: הם מחפשים איזה שהוא טיפול, ומה שיש לנו לעשות אתם זה לקחת אותם ליחידות רווחה, שהתיוג שם הוא מאד גדול, כמו היחידה לדרי רחוב בתל-אביב שמטפלת בדרי רחוב קלאסיים בני 30 ומעלה, 40 ומעלה.
ששי שאבי: מה לבחור בן 18 וחצי וליחידה כזאת?
ששי שאבי: לכן הקימו את "מישהו לרוץ אתו" שאמור לעשות מרכז יום, שיתן להם מקום להתקלח, לכבס את הבגדים שלהם, לקבל מזון, ואני מקווה לנסות לעשות איזה שהוא תהליך שיקום וטיפול.
ששי שאבי: כלומר, כניסה לעבודה, למי שצריך דיור, שירות בצה"ל וכן הלאה.
ששי שאבי: בחודש האחרון אני מגלה שאנחנו עוסקים בכיבוי שריפות ופחות בטיפול ושיקום שבאמת רצינו לעשות.
ששי שאבי: כל מיני צעירים ששמעו שיש פרוייקט מגיעים אלינו מכל מיני כיוונים ונתקעים בבעיות מאד אקוטיות.
ששי שאבי: בחור צעיר בן 18 וחצי שנפגשנו אתו השבוע, שהיה בפרוייקט "אולפן קיבוץ" בקיבוץ מלכיה, שהבנתי שהוא בינתיים נסגר, עזב, מסיבות שלו, עם שני חבר'ה צעירים.
ששי שאבי: הם הלכו לשכור דירה, חלום של כל צעיר.
ששי שאבי: שני החבר'ה עוזבים אותו ב-1 ביולי.
ששי שאבי: בחור טוב שמועמד לגיוס, רוצה להתגייס, הוא עדיין לא משתמש בסמים, והם תקועים.
ששי שאבי: לאן הוא יפנה?
ששי שאבי: פה עלה הרעיון של הוסטלים קצרי טווח או איזה שהן אפשרויות של מגורים, שנוכל להתארגן עם הצעירים האלה שבשלבים הקריטיים האלה זה מאד-מאד חשוב.
ששי שאבי: דרך אגב, אני עוד לא מדבר על המקרים הקשים יותר של צעירים שבאמת מכורים לסמים ואלכוהול, חיים חיי רחוב.
וילמה מאור: באיזה מספרים מדובר?
ששי שאבי: אני לא סופר אותם, אבל אני חושב שבתל-אביב מסתובבים מאות.
ששי שאבי: אנחנו מכירים בפרוייקט שלנו כמה עשרות צעירים כאלה ואנחנו בקשר אתם.
ישעיהו יחיאלי: אבל הם לא בהכרח בוגרי תוכניות.
ישעיהו יחיאלי: זה הנושא היום.
ששי שאבי: אתה צודק, אבל למדתי לשאול "איך עלית לארץ"?
ששי שאבי: בשבילי זה נושא יחסית חדש, וחלקם הגדול עלו בתוכניות.
ששי שאבי: חלקם אולפני קיבוץ, חלום, סל"ה.
ששי שאבי: בשלב זה אני פוגש פחות בוגרי נעל"ה, אבל זה קיים וזו בהחלט צרה צרורה.
אבשלום וילן: ששי, אנחנו לא דנים פה רק על בוגרי התוכניות.
אבשלום וילן: מתוארת פה תופעה שהמכנה המשותף שלה הוא נערים ונערות שעולים לארץ כבודדים, ללא משפחות.
אבשלום וילן: אנחנו דנים לא ב-95% שמשתלבים אלא באותם אחוזים בודדים שלא משתלבים ומה יש לחברה הישראלית כחברה להציע להם, למובסים, כדי להפוך אותם לאזרחים מועילים מהשורה.
צבי לוי: אני מקיבוץ יפעת, מטפל בחיילים בודדים בתנועה הקיבוצית.
צבי לוי: יש לי בערך 2,000 חיילים מטופלים, מתוכם 85% הם לוחמים.
צבי לוי: מי שלא לוחם יש לו בעיה בצבא.
צבי לוי: החיילים האלה מקבלים 770 שקל ממשרד הקליטה, מקבלים משכורת של ממוצע לוחם 900 שקל בחודש.
צבי לוי: אני הצעתי במכתב לראש אכ"א לבטל את שכר הדירה לחיילים בודדים בצה"ל.
צבי לוי: אנחנו מציעים להם מסגרת נעל"ה.
צבי לוי: אני לא מנעל"ה, אני לא קשור לשום גוף.
צבי לוי: האגודה למען החייל משכנת בתוכה מאות חיילים, שניים בחדר, דירה עם מיקרוגל, עם מכונת כביסה.
צבי לוי: לרובם, 70% - 80% מהבעיות שלהם נפתרות.
צבי לוי: משרד הקליטה דואג להם, וגם מנהלת נעל"ה.
צבי לוי: נעל"ה זה השמנת, זה הנוער הכי טוב שיש לנו.
צבי לוי: הממוצע של הנתונים האישיים שלהם עולה על הממוצע של בני ההתיישבות העובדת.
צבי לוי: ממוצע הקב"א שלהם הוא גבוה.
צבי לוי: קורים שני דברים.
צבי לוי: הם באים למבדקים בצבא – בעיקר בנות, וגם בנים – מפילים כמעט את כולם.
צבי לוי: זה חומר אנושי מדרגה ראשונה, הכי טוב שיש לנו בארץ.
צבי לוי: אנחנו פשוט יורים לנו כדור ברגל.
יצחק גאגולה: אתה מאשים פה את הצבא.
צבי לוי: אני לא מאשים אף אחד, אני נותן נתונים.
צבי לוי: אני פניתי לצבא בנושא הזה.
צבי לוי: דבר שני.
צבי לוי: אני חושב שצה"ל כצה"ל, ככותרת, הוא משרד הקליטה הטוב ביותר שיש לנו במדינה בכל מה שהוא עושה עם החיילים האלה.
צבי לוי: אני רואה את הכנסים, אני רואה מה ששאול מופז עשה.
צבי לוי: הוא הזמין את 900 החיילים הבודדים למפגש בלתי-רגיל עם ראש אכ"א.
צבי לוי: החבילות שהם מקבלים, תשומת הלב שהם מקבלים.
צבי לוי: אני בא לסוג אירוע כזה שעשה הרמטכ"ל למאות חיילים בודדים ורואה איך משק"יות ת"ש עושות עבודה של עובדת סוציאלית בת 50 שלמדה עשר שנים ולא עושה מה שהבנות האלה עושות.
צבי לוי: אבל תמיד יש הפקשושים הקטנים האלה, יש תמיד החייל המתחמק גם מהרצון שלו, דרך אגב.
צבי לוי: למה הוא עזב את מלכיה?
צבי לוי: למה הוא לא ביצע גיוס בלשכת הגיוס בצורה מסודרת?
צבי לוי: אתה לא יכול להאשים רק את נעל"ה או את הסוכנות.
צבי לוי: אתה צריך לפנות לחיילים עצמם טרום גיוס.
צבי לוי: זה לא תמיד כך.
צבי לוי: יש נושא שאנחנו צריכים לתת עליו את הדעת ולהסתכל בצורה אובייקטיבית.
צבי לוי: יש לנו ילדים שעושים לנו לא מעט תקלות בנושא של כפילות שכר.
צבי לוי: אני בא לכלא 6.
צבי לוי: יושבים שם יוצאי ברית-המועצות שהתחילו באלכוהול וירדו לסמים.
צבי לוי: למה?
צבי לוי: נקודה אחרונה.
צבי לוי: אני חושב שמשרד הקליטה והצבא חברו יחד ועושים עבודה נהדרת.
צבי לוי: לפני שבועיים נפגשתי עם משרד הקליטה וקיבלנו החלטות, שיהיה מה שנקרא נאמנים לילדים האלה.
צבי לוי: זאת אומרת, ילד שנקלע למצוקה תהיה לו כתובת, בתנאי שהוא יוכיח שהוא באמת במצוקה.
צבי לוי: ביום ששי האחרון יצאתי מקיבוץ יפעת ואמרתי שאני מוכרח לראות פעם את התופעה הזאת.
צבי לוי: הייתי משעה 12:30 עד שלוש בבוקר בתחנה הרכבת המרכזית בתל-אביב .
צבי לוי: 95% מהנוער שישבו שם הם חיילים לובשי מדים, הם עריקים מתוך מצוקה כלכלית.
צבי לוי: הם חושבים שדרך העריקות והנפקדות הם פותרים את הבעיות שלהם.
צבי לוי: צריך להסביר להם השכם והערב, כי אני לא יודע איזו הכנה עושים להם.
צבי לוי: אני אומר להם: זאת לא ארץ חלב ודבש.
צבי לוי: אתה צריך לעבוד קשה כדי להגיע לאיזה שהוא "טופ" של הפירמידה.
צבי לוי: שלפו אתכם, ילדי נעל"ה, כמו עם פנצטה.
צבי לוי: את השמנת הביאו לארץ-ישראל, ואתם תתמודדו.
צבי לוי: הם לא עולים כמשפחה.
צבי לוי: הם עולים אמא עם איזה בחור שהיא חיה אתו והוא לא מוכן שהחייל יישן בבית, אז הוא ישן במרפסת בשיכון ד' בבאר-שבע על מטה מתקפלת.
צבי לוי: עולה אמא, השאירה את האבא באוקראינה, ובארץ היא מתחתנת עם מישהו אחר, או חיה עם מישהו אחר, או האבא חי עם אישה אחרת.
צבי לוי: אנחנו צריכים להבין שמוסד הנישואין הוא מאד רופף.
צבי לוי: כשאני הולך למשפחה בבאר-שבע, באשקלון או בקרית-שמונה אני רואה מצב לא פשוט.
צבי לוי: נפגשתי כמה פעמים עם האמא של הקצין מהנח"ל, שעומד לקבל עכשיו צל"ש.
צבי לוי: המצב הוא שהם תמיד צריכים להוסיף כסף לשכר-דירה.
צבי לוי: שכר-דירה נמצא בתוך תלוש המשכורת שלהם.
צבי לוי: על הסכום של 790 שקל שהם מקבלים לשכר-דירה הם צריכים להוסיף עוד 200, 300 שקל בחודש.
צבי לוי: ראיתי את ההצעה של חבר-הכנסת הנדל בענין משפחות מאמצות.
צבי לוי: אנחנו בתנועה הקיבוצית, במסגרת נעל"ה, עושים את זה כבר עשר שנים.
צבי לוי: לא ייכנס חייל בלי משפחה מלווה או איש מלווה.
צבי לוי: הוא לא ייזרק לכלבים בקיבוץ.
צבי לוי: אבל אני לא אכשיל אותו, אני לא אתן לו לקנות במכולת בהקפה.
וילמה מאור: אבל ההצעה הזאת עלתה לגבי בוגרי נעל"ה ואחרים שסיימו את השירות הצבאי.
צבי לוי: אם בצבא הם חזקים ויש להם בסיס מוצק, לרובם יש עם מה ללכת הלאה החוצה.
צבי לוי: רוב החיילים שאנחנו קולטים בקיבוצים הם לוחמים.
צבי לוי: שכר הדירה משאיר להם פרצות.
צבי לוי: האגודה למען החייל שעשתה עבודה טובה בתחום הזה, כבר לא עושה.
צבי לוי: אמרו שיוסיפו 850 שקל לכל קיבוץ שיאמץ חיילים בודדים, וישפרו את החייל בעוד 251 שקלים, אבל שום דבר לא נעשה.
צבי לוי: דרך אגב, 90% מהחיילים בתנועה הקיבוצית כבר גרים בחדרים, אבל יש לנו מצוקה, כי רבים מהם רוצים להישאר בקיבוץ אז אנחנו שמים אותם שניים בחדר.
צבי לוי: אנחנו מלווים אותם בכל השירות הצבאי שלהם ודואגים להם.
צבי לוי: לכן אני מציע לא לשים להם מקל בין הגלגלים.
אבשלום וילן: תודה רבה.
אבשלום וילן: נציג צה"ל, בבקשה.
סא"ל ויצמן משיח: לא אחזור על כל הפעילויות שהצבא עושה בתחום קליטת עלייה, כי רק לקטע הזה דרוש הרבה זמן.
סא"ל ויצמן משיח: רק אומר שהפעילות שלנו מתחלקת לשלושה רבדים: 1.
סא"ל ויצמן משיח: טרום גיוס לקראת ההכנה לגיוס, אנחנו עושים את זה באמצעות מד"נים, מורות-חיילות ופעילויות נוספות.
סא"ל ויצמן משיח: אנחנו עושים את זה במהלך הגיוס גם בתחום ההעשרה וגם במהלך הליווי תוך כדי שירות ולקראת שירות.
סא"ל ויצמן משיח: בשלושת הדברים האלה אנחנו עושים הרבה מאד פעילויות.
סא"ל ויצמן משיח: אם אייחד את הדיון כרגע לנעל"ה, שזאת הסיבה להתכנסות, אגיד שהאוכלוסייה הזאת מתאפיינת, וזה נאמר כאן קודם, באיכות מאד גבוהה.
סא"ל ויצמן משיח: כלומר, האנשים האלה הם איכותיים מדרגה ראשונה ואנחנו רואים אותם כמעט לכל האורך בצבא.
סא"ל ויצמן משיח: אנחנו מוצאים אותם בכל המערכים, גם בהיבט של המערכים הטכניים, גם בהיבט של המערך הלוחם.
סא"ל ויצמן משיח: זו אוכלוסייה מאד איכותית , אבל היא מתאפיינת בבעיות ת"ש מאד קשות.
סא"ל ויצמן משיח: אזכיר רק נתון סטטיסטי אחוזי.
סא"ל ויצמן משיח: אנחנו מדברים על 60% בערך שיש להם בעיות ת"ש – תנאי שירות – כאלה ואחרות.
סא"ל ויצמן משיח: כאלה שיכולים להיות מקבלי סיוע, כאלה שמוכרים כחיילים בודדים, כאלה שהם זכאי סיוע או כאלה שמקבלים שכר-דירה.
סא"ל ויצמן משיח: עם זאת, לפי הנתונים שנמצאים בידינו האוכלוסייה הזאת מתפקדת בצורה יפה מאד גם בקצונה, למרות שהיינו רוצים לראות יותר קצינים.
סא"ל ויצמן משיח: הבעיה שכמובן הוזכרה כאן היא הפעילות שנעשית אחרי השחרור, שיכול להיות שהיא אינה מספקת.
אבשלום וילן: אני רוצה שתתייחס לשתי נקודות שהעלה צביקה לוי.
אבשלום וילן: 1.
אבשלום וילן: הבנות, שלמרות הקב"א הגבוה הן לא עוברות קורסים.
סא"ל ויצמן משיח: אני לא יודע מאין נלקחו הנתונים האלה.
אבשלום וילן: לא חשוב.
אבשלום וילן: גם אתה בעצמך אומר שגם עם הבנים שמגיעים לקצונה יש בעיה.
אבשלום וילן: נקודה שנייה היא שכר הדירה שהוא העלה.
אבשלום וילן: במקום לתת שכר-דירה ישירות, להגיע לפתרונות דיור חלופיים.
סא"ל ויצמן משיח: זה דבר שאפשר לפתור אותו.
סא"ל ויצמן משיח: בנקודת הזמן הנוכחי ובתנאים שאנחנו רואים, ועל-פי מה שאנחנו מדברים עם האנשים, כרגע זה הפתרון הטוב ביותר שאנחנו יודעים לעשות.
סא"ל ויצמן משיח: זה לא אומר שהרעיון לא שווה בחינה.
סא"ל ויצמן משיח: הוא שווה בחינה בפני עצמו.
סא"ל ויצמן משיח: אני אומר עוד פעם, מבחינת מיצוי היינו רוצים לראות אותם יותר ברמת הקצונה.
סא"ל ויצמן משיח: אנחנו צריכים לזכור שאנחנו לא פוגשים אותם רק בשירות הסדיר אלא אנחנו גם רואים אותם עשרים שנה לאחר-מכן במערך המילואים.
סא"ל ויצמן משיח: לכן יש לנו אינטרס לראות מה קורה אתם הלאה.
אבשלום וילן: בכל אופן, אין לך תשובה לשאלה מדוע בנות לא עוברות מיונים יותר איכותיים.
סא"ל ויצמן משיח: לגבי האחוזים שנאמרו כאן, אני לא מכיר אותם.
יצחק שטרית: קודם-כל לענין הקצינים, צה"ל ואגף בוגרים עושים עבודה בנושא הזה.
יצחק שטרית: אנחנו אמורים להיפגש ב-8 בחודש עם קצינים וקצינות בוגרי התוכנית שמשרתים בצה"ל, ביחד עם חיל חינוך אנחנו בודקים איך הם הגיעו לקצונה וכדומה, על-מנת להגדיל את מספר הקצינים והקצינות בקרב מסיימי התוכנית ומשרתים בצה"ל.
יצחק שטרית: זה נתון אחד.
יצחק שטרית: לגבי הנתון השני - דיור, בנוסף לאגודה למען החייל ניתן לקבל דירות שהצבא שוכר עבור הבוגר/בוגרת, ואז לבוגר/בוגרת אין קשר עם משכיר הדירה וחלק מהבעיות כן נפתרות.
יצחק שטרית: כמי שעובד עם הצבא אני יכול להגיד שכל פנייה שלנו כאגף בוגרים לגבי כל מלש"בית שאני פונה למנהל גיוס, רמ"ד קד"צ וסגן ראש המנהל שנוסתה, כל הדלתות פתוחות.
יצחק שטרית: אם יש לנו חומר אנושי שלא בא לידי ביטוי במיונים של צה"ל, והמוסד החינוכי מערב אותנו, כמעט כל בן או בת מתקבלים ב-100%.
יצחק שטרית: יתרה מכך, יש אפילו הנחיה של תת-אלוף לאופר, כאשר צה"ל משבץ שלושה חודשים לפני גיוס את החבר'ה ביחידות השונות, יש העדפה מתקנת לבוגרי תוכנית נעל"ה, וזה ייאמר לשבחם, שלא ייווצר מצב שהוא בנתונים אבל הוא לא התקבל כי אין מקום.
אבשלום וילן: ברור.
אבשלום וילן: האם אתה מלווה אותם גם לאחר השחרור?
יצחק שטרית: אנחנו מלווים אותם לאחר השחרור.
יצחק שטרית: במכרז עצמו מדובר על שנתיים בלבד.
יצחק שטרית: בדרך כלל הם מתחתנים אחרי שנתיים.
אבשלום וילן: הם מתחתנים מוקדם?
יצחק שטרית: להיפך, אבל אתה לא עושה לזה פרסום כי מחר אתה לא תעמוד בזה.
יצחק שטרית: אנחנו פונים לאנשים פרטיים ומבקשים שיתרמו, ויש לנו בוגרים שאנחנו מסייעים להם.
יצחק שטרית: יושבת פה כרמלה אלכסנדרון, שהפנתה אלינו בוגרת שלה בת 24 והיא קבלה סיוע.
יצחק שטרית: אבל אני לא יכול לחלק, כי אין.
יצחק שטרית: היא נשואה פלוס.
יצחק שטרית: היינו צריכים לשחרר אותה מצה"ל ועזרנו לה.
יצחק שטרית: לא היה מקרה אחד שהובא לידיעתנו שלא טופל.
חנוך צמיר: ברשות
חנוך צמיר: כם אעיר מספר הערות בנושא כפי שהוצג ואתייחס לדברים שנאמרו כאן מנקודת המבט של משרד הקליטה, שמטבע הדברים היא אולי טיפה שונה, כי אנחנו לא עוסקים דווקא בפרוייקט כזה או אחר אלא באוכלוסיות גדולות יותר, הן בהיקף והן במגוון.
חנוך צמיר: החיבור שלנו לפרוייקט מהסוג של נעל"ה וסל"ה שהוזכרו כאן הוא לקראת תום הפרוייקט.
חנוך צמיר: כלומר, הנער בגיל כזה או אחר נמצא במסגרת הפרוייקט ושם הוא מטופל כפי שהוצג כאן, אלא שאנחנו כמשרד הקליטה בנינו דפוסי סיוע ליציאה מחממת הפרוייקט אל החיים האזרחיים לכל דבר, מי בצבא, מי בלימודים האקדמיים, או לאן שהוא יגיע.
חנוך צמיר: החיבור הזה הוא זה שהוזכר כאן על-ידי מספר אנשים לקראת תום פרוייקט, דפוסי סיוע מיוחדים, מועדפים למשתתפי הפרוייקט.
חנוך צמיר: אני לא אכנס כרגע לפרטים המדויקים של הסיוע, אבל הוא גם כספי באופן מיוחד, בעיקר לגבי אנשי נעל"ה, וגם מועדף בכל הקשור ללימודים אקדמיים ונהלים כאלה ואחרים של משרד הקליטה.
חנוך צמיר: אם תרצו לשמוע פירוט נוסף של הסיוע, נמצאת אתי אביטל טוך שעוסקת בזה יום-יום והיא תוכל למסור פרטים יותר מדויקים.
חנוך צמיר: אבל מהנקודה הזאת שבה האנשים שיצאו מהפרוייקט איש-איש לדרכו אנחנו רואים ומאמינים שכך צריך לנהוג, ואותו ולדימיר שהוא היום בן 19, הוא בוגר הפרוייקט, חייל עולה, כמו כל חייל עולה אחר שלא הגיע במסגרת הפרוייקט, וזה הוזכר כאן בעיקר על-ידי נציג על"ם.
חנוך צמיר: אני רוצה להגיד לכם באחריות, לבי ותשומת-לבי יותר לזה שאינו בוגר נעל"ה ואינו בוגר סל"ה, שמצבם הבסיסי טוב יותר משל האחרים, ואני לא רואה שום הבדל בין חייל עולה שהוא בוגר נעל"ה לבין חייל עולה אחר שהגיע כפי שהגיע לצה"ל.
חנוך צמיר: תשומת הלב הממסדית שלנו דומה וכך היא צריכה להיות לדעתי.
חנוך צמיר: ה"העדפה" או הדחיפה קדימה היא באמת בתקופת המעבר, אבל לאחר שגמרנו את המעבר הם מבחינתנו עולים הזכאים לסיוע כמו כל העולים האחרים, וכנ"ל גם בקטע של הלימודים האקדמיים או על-תיכוניים, איש-איש לפי דרכו.
חנוך צמיר: זו הערה, להערכתי, מאד משמעותית, כי אנחנו המשרד מנהלים ויכוח עם התוכניות למיניהן אשר "דורשות", ואני מבין את נקודת המבט שלהן, יחס מיוחד או טיפול מיוחד.
חנוך צמיר: לדעתי זה לא נכון.
חנוך צמיר: אם צריכים לתת טיפול, צריכים לתת טיפול לכל הקטגוריה, ולא חשוב מאיפה האנשים הגיעו ומה מקורם בעבר.
חנוך צמיר: זו הערה אחת.
חנוך צמיר: הערה שנייה היא פונקציה של גילאי האנשים שבהם אנחנו עוסקים.
חנוך צמיר: זה יכול להיות 17 או 21.
חנוך צמיר: זה פוסט נוער, אלה עדיין לא אנשים בשלים, והם בכל מקרה בארץ חדשה, נרצה או לא נרצה.
חנוך צמיר: שוב אני אומר שלבוגרי נעל"ה יש יתרון גדול על כל האחרים.
חנוך צמיר: הם כבר אחרי שלוש שנים של פנימייה ישראלית לכל דבר, עם עברית ועם בגרות ישראלית, אז תארו לכם מה מצבם של האחרים.
חנוך צמיר: יש באמת שאלה אם אנחנו מתייחסים אל הגילאים כפרמטר שמשפיע על המערכת הארגונית מבחינת ההתארגנות שלה לטפל בקהל הזה, אך ורק מהנובע על-פי גילו, או מהנובע על-פי הצרכים המקצועיים שלו.
חנוך צמיר: זאת אומרת, אם הבחור המסוים הזה רוצה, והוא בעל כישורים להמשיך ללמוד, האם ליצור איזו שהיא מסגרת של מנהלת מיוחדת שתטפל בצעירים בכלל, או אנחנו נטפל בו באמצעות המערכת המקצועית שמטפלת באנשים שהלכו ללמוד.
חנוך צמיר: שוב, תזכרו מה אמרתי קודם.
חנוך צמיר: זאת אומרת, בוגר נעל"ה, בוגר סל"ה או בוגר אולפן קיבוץ שיגיע ללימודים אקדמיים מטופל על-ידי מנהל סטודנטים שזה תפקידו, ואנחנו לא חושבים שצריך להקים גוף מיוחד שיטפל בהם כי הם בני כך וכך שנים.
חנוך צמיר: כך גם בנושא התעסוקה או בכל נושא אחר שעולה מתוך הצורך לטפל בו.
חנוך צמיר: עם זאת אני רוצה להגיד שעלתה פה וצפה בעיה אחת אמיתית, היא אקוטית והיא באמת חותכת את כל הנוער בגילאים האלה, וזה נושא דיור הקבע שלהם.
חנוך צמיר: עלו פה וריאנטים שונים של נסיון לפתרון, משכר-דירה ודרך הוסטלים או מקבצי דיור, והפתרונות שצה"ל נותן לתקופת הצבא, ואני רוצה שתזכרו מה קורה יום אחרי השחרור, וגם הם לא אידיאליים, וגם בהם טמונים הרבה מאד קשיים, אבל הם טובים מכלום.
חנוך צמיר: בנושא הזה, לדעתי האישית, לא ניתנה מספיק תשומת-לב המערכת – אני מרשה לעצמי לדבר בשם המערכת הקולטת – לגילאים האלה, ואני לא חושב שכרגע צריך לפרט מה הסיבה, אם זה מחסור במשאבים או תפיסת עולם.
חנוך צמיר: הרי אנחנו יודעים שזה קורה לא מרשעות ולא מרוע לב.
חנוך צמיר: תמיד יש סדר-עדיפויות כפי שנקבע ואז יש כאלה שמועדפים ויש כאלה שאינם מועדפים.
חנוך צמיר: נכון, בשנים האחרונות תשומת הלב בנושא הדיור הציבורי ניתנה לאוכלוסיות המבוגרות יותר, שבמשך שנים הן לא היו בטיפול, ונתקבלה החלטה אסטרטגית שמירב המשאבים ומירב הפתרונות הולכים לאוכלוסייה הקשישה, למשל, ואין ספק שזה בא על-חשבון האוכלוסייה האחרת, כי סל המשאבים הרי נתון, הוא ידוע והוא מוגבל.
חנוך צמיר: אתן לכם דוגמה לאבסורד, אם תרצו.
חנוך צמיר: המסלול העיקרי הוא סיוע בשכר-דירה, שגם הוא לא עודכן כבר שנים על-ידי משרד השיכון.
חנוך צמיר: הוא היה 250 שקל לאדם זכאי לחודש, וגם זה ירד עם הקיצוץ האחרון בכמה עשרות שקלים.
חנוך צמיר: וגם עם מתאחדים שלושה אנשים בדירה זה 750 שקל, ולך תמצא דיור בשכר-דירה מהסוג הזה.
חנוך צמיר: חיילים-עולים מקבלים קצת יותר, כי הם מקבלים גם מצה"ל תוספות על-פי סיווגם ביחידות הלוחמות וגם איזו שהיא השלמה ממשרד הקליטה.
חנוך צמיר: אבל זה בעצם לא משנה, העדכון הבסיסי לא קרה והסכומים כפי שהם באמת לא נותנים פתרונות.
חנוך צמיר: ברמה התיאורטית המסלול של מקבצי דיור בהוסטלים הוא כמובן המסלול הנכון לפי תפיסת עולמנו, אבל לצערי, וכולנו יודעים את זה, הוא לא קיים כרגע אל מול הגילאים האלה.
חנוך צמיר: יכול להיות ששווה לקיים דיון נפרד רק בנקודה הזאת כדי לראות אם אפשר לעשות שינוי בכללי המשחק, שאני מזהיר-אומר מראש שהמשמעויות של הדבר שאני מדבר עליו זה מאות מיליוני שקלים, אבל יכול להיות שהגיע הזמן לעסוק בסוגייה הזאת ולטפל בה.
חנוך צמיר: כי יתר הצרכים שעולים אל מול הגילאים הללו, נראה לי שפחות או יותר מטופלים בצורה סבירה.
חנוך צמיר: הדבר האקוטי הוא ספור הדיור ואותם 2% - 3% יוצאי-דופן שנפלטים מן המערכות ודורשים תשומת-לב מיוחדת.
חנה פוטש: אני מצטרפת לכל מה שנאמר פה, וההערכה שלי לכל הצוות של נעל"ה היא גדולה מאד.
חנה פוטש: אבל יושבות פה הבנות עם מצוקה מאד גדולה ואנחנו מדברים על כספים והנושא של הכסף הוא לא רק בעיה של ילדים מנעל"ה, זו בעיה כללית של הצעירים.
חנה פוטש: אני חושבת שמה שהבנות האלה שידרו, וגם הבוגרים שלי, אבל להם יש כתובת והם מגיעים אליי – זה איזה שהוא גוף שאחרי שהם מסיימים את השירות הצבאי, לאו-דווקא גוף שנותן כסף אלא גוף ששומע את המצוקות שלהם, מכוון אותם, תומך בהם ועוזר להם לחשוב יחד מה עושים הלאה.
חנה פוטש: פעמים רבות הבוגרים שלי חוזרים, חושבים שהכל מתמוטט, אנחנו יושבים יחד שעה-שעתיים, אני צועקת "עזרה" לצביקה ולאיציק, ויחד עם הילד דנים ומנסים לפתור את הבעיה.
חנה פוטש: לפעמים אני קצת מושכת מהמשק, אבל אין לי כספים.
חנה פוטש: יש לי עצה, יש לי תמיכה, יש לי יד מחממת ולב, ואני חושבת שאת זה אין לבנות האלה, שלא היה מי שידריך אותן מה לעשות, ואני לא אכנס יותר לעומק.
חנה פוטש: לפי מה שהן ספרו הן לא מצאו את הכיוון לכפר בתיה, ולכן מוכרח להיות, לדעתי, איזה שהוא גוף, לא שמחלק כספים, כי אני נגד חלוקת כספים סתם, אבל שיכוון אותם, שייתן להן יד תומכת למשוך עוד קצת קדימה.
חנה פוטש: אני מסיימת עכשיו עבודה עם קבוצה שלישית.
חנה פוטש: גם אצלי בקבוצה היו חבר'ה שנפלטו מהצבא עקב חבר, והן ספרו לי על כך לאחר מעשה.
חנה פוטש: המשכתי, קיבלתי אותם, תמכתי בהם, ועם הנפילות שלהם המשכנו הלאה, ועדיין אני ממשיכה לתמוך בהם, אבל יש להם אל מי לפנות והם לא הגיעו לרחוב.
חנה פוטש: אני חושבת שזה קטע שמשרד הקליטה, כמי שקולט, חייב לדעת שמוכרח להיות להם גוף, הוא צריך להיות מפורסם בכל מקום ולקרוא לנוער: בואו תקבלו את התמיכה הזאת.
גנדי ריגר: את מציעה טיפול פרטני.
חנה פוטש: יכול להיות.
חנה פוטש: גוף שייתן לילדים האלה איזו שהיא הכוונה.
חנה פוטש: לילדים שלי יש הורים, להם אין, ואם יש להם, הם בעצמם לא יודעים מה לעשות עם עצמם.
זאב טויטו: באופן אישי אני עוסק בשפיה בנעל"ה שש שנים לסירוגין מאז נעל"ה א'.
זאב טויטו: אני חושב שבמסגרת המוסדות שקולטים צריכים לקבוע מדיניות שהמוסד מלווה את התלמיד הבוגר לא שנתיים, זה יכול להיות ארבע ושש שנים.
זאב טויטו: כמו שבבחינות בגרות המוסד המחנך מלווה את התלמיד גם עם סיום הצבא וגם אחרי עשר ועשרים שנה הוא בא לעשות בחינת משנה במוסד שלו, ואנחנו רואים עצמנו אחראים להשלים לו את בחינות הבגרות והלאה, יכול להיות שמסגרת הא'-ב' של נעל"ה המוסד הקולט צריך להיות אחראי לתלמיד הבוגר, פלוס אמצעים.
זאב טויטו: כי מעבר לענין הערכי, מוסרי, ציבורי, לפעמים דרושים גם משאבים, ולא הייתי מבטל את זה.
זאב טויטו: יכול להיות שצריך להפוך את זה לענין של חובה ולא ענין וולונטרי, לא ענין של חני א' או כרמלה ב' אלא זה חלק מהמערך של המוסד הקולט.
זאב טויטו: אני מדבר על ארבע שנים.
זאב טויטו: אני מעריך שאחרי ארבע – חמש שנים מתום השירות חייבים לתקצב את הנושא הזה.
זאב טויטו: מלבד רצון טוב צריכה להיות פה עזרה של המדינה.
אנאסטיה פולונסקי: אני אחראית על תחום נוער עולה בעמותת על"ם.
אנאסטיה פולונסקי: אחת הבעיות הקשות שאנחנו נתקלים בהן היא מסגרת שנותנת מענה לנוער עולה שנמצא בקבוצת סיכון.
אנאסטיה פולונסקי: אנחנו מאתרים מאות בני נוער עולה מחבר העמים שנכנסים לקבוצת סיכון עקב העדר יידע ומידע.
אנאסטיה פולונסקי: הבעיה שאותה הציגו כאן הבנות נכנסת גם היא לסוגייה הזאת.
אנאסטיה פולונסקי: אני חושבת שאם היתה קיימת איזו שהיא מסגרת שקולטת ונותנת מענה לזה, היינו יכולים למנוע הרבה בעיות, הרבה סיכון, וגם זה קשור לנעל"ה.
אנאסטיה פולונסקי: זאת בעיה שחותכת את כל הגילאים ואת כל השכבות בקרב אוכלוסיית העולים.
אבשלום וילן: אני רוצה להציע הצעת סיכום.
אבשלום וילן: קודם-כל אני רוצה לקבוע שהפרוייקטים, גם לפי מה שנשמע פה, הם הבטחה גדולה על-פי כל קנה-מידה.
אבשלום וילן: עם זה, מכיוון שעשינו פה בפירוש ניתוח כאשר הבאנו בני נוער ללא משפחותיהם ארצה, יש לזה מחיר.
אבשלום וילן: גם אם המחיר הוא בשוליים מה שנקרא באחוזים נמוכים, אנחנו עדיין יודעים שכל בן-אדם הוא 100%, ופה אנחנו נדרשים לטיפול, ועל זה היה הדיון.
אבשלום וילן: להלן החלטות הוועדה: הוועדה מברכת את מנהלת נעל"ה על העבודה המבורכת שהיא עושה בקרב בוגרי התוכנית לשיפור קליטתם בארץ והשתלבותם במעגלים חברתיים קונסטרוקטיביים.
אבשלום וילן: הוועדה קוראת למשרד החינוך, הקליטה והשיכון לפעול להרחבת העיסוק בבוגרי נעל"ה מעבר לשנתיים שאחרי גמר לימודי התיכון, ולפחות עד תום השירות הצבאי.
אבשלום וילן: הוועדה קוראת לצוות ההיגוי הבין-משרדי לענין תוכנית נעל"ה לגבש המלצות ומסקנות בבעיות שנדונו בוועדה: מצוקת הדיור של בוגרי נעל"ה והשוואת התנאים של בוגרות נעל"ה בשירות הלאומי לאלה המתגייסים לצה"ל.
אבשלום וילן: הוועדה קוראת למשרד החוץ להסדיר בדחיפות את הליך ההגירה של בוגרי נעל"ה בשלב התאזרחותם בארץ.
אבשלום וילן: הוועדה קוראת למשרדי הממשלה הרלוונטיים להקים צוות היגוי בין-משרדי לטיפול בעולים בודדים בוגרי תוכניות סל"ה, "חלום", "בית ראשון במולדת" ו"אולפני קיבוצים", הנתקלים בבעיות קשות של דיור וכלכלה במהלך השירות הצבאי ולאחריו.
אבשלום וילן: צוות ההיגוי שיוקם ימצא פתרונות טיפול לגבי אותם עולים בודדים שנשרו ממסגרות שונות המוגדרים "מובסים" שכן הם משוטטים ברחובות, ללא חיבור עם שירותים תומכים בקהילה ומתאפיינים בשימוש רב באלימות, במעצרים חוזרים ובשימוש ואלכוהול וסמים.
אבשלום וילן: זו הרבה מאד עבודה.
אבשלום וילן: ברור שהכל גם קשור בתקציבים, אבל לפני התקציבים גם בתפיסה וביכולות לגייס את המערכת.
אבשלום וילן: לסיום, אם נסתכל על המספרים, עד היום גם בסל"ה וגם בנעל"ה יש למעלה מ-10,000 בוגרים, ויש עוד בצנרת.
אבשלום וילן: כלומר, בהחלט מדובר על מספרים מאד משמעותיים, על אנשים שנבחרו, מה שהצבא קורא הקב"א הגבוה, האיכותי, ולצערי כמו תמיד, בגלים גדולים כאלה יש גם אלה שאינם משתלבים שמשלמים מחיר אישי מאד קשה כתוצאה מהקליטה, התפרצות מחלות נפשיות – הכל יכול להיות.
אבשלום וילן: אני בהחלט חושב שאנחנו כמערכת חייבים לתת דעתנו לא רק להצלחות אלא גם לאותם כשלונות בשוליים ולנסות לגבש להם פתרונות, כי בסופו של דבר כל אדם הוא 100% בן-אדם.
אבשלום וילן: תודה לכולכם.
אבשלום וילן: הישיבה נעולה.
אבשלום וילן: - - - - - - - -
צבי הנדל: פנה אלי השר לשעבר ידידי אביגדור ליברמן ואמר לי שיש שוב מחשבות חדשות על רדיו רק"ע, ועל-מנת לשמר אותו אנחנו צריכים לקיים פה דיון.
צבי הנדל: חבר-הכנסת ליברמן, בבקשה.
אביגדור ליברמן: אני לא מדבר על הרעיונות החדשים דווקא.
אביגדור ליברמן: כל הרעיונות הם ישנים, אבל אין ביצוע של ההחלטות.
אביגדור ליברמן: אחד הדברים שבאמת מפריע לי, כמו תמיד אצלנו, הוא שהממשלה מקבלת החלטות, ועדת השרים מקבלת החלטות, אבל בדרג הפקידותי אף אחד לא מתכוון לבצע אותן.
אביגדור ליברמן: לא באתי פה לחדש שום דבר.
אביגדור ליברמן: קודם-כל בנושא רדיו רק"ע אני אתייחס לאותן בעיות שקיימות כבר שנים ואנחנו כל פעם מקבלים אותן דרך פניות של הציבור הרחב, דרך נציגים שונים של ארגוני העולים בפורומים שונים, ובעיקר מאנשים שאין להם שום ברירה אחרת אלא להתייחס אך ורק לרדיו רק"ע.
אביגדור ליברמן: אני מדבר על אוכלוסיית העולים המבוגרת שבאמת לא שולטת בשפה העברית ומבחינתה רדיו רק"ע הוא המקור החשוב ביותר, קודם-כל לגבי הפריסה ובקליטה של שידורי רדיו רק"ע.
אביגדור ליברמן: הקליטה גרועה, כל המשדרים ישנים, ובחלק גדול מן המקומות פשוט אי-אפשר לקלוט את השידור.