GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
צבי מוזס:
השיטה הצה"לית הייתה להיעזר באנשי מדעי החברה כקצינים במערך הרווחה הרגיל הצה"לי, להיעזר באנשים שעלו במחזור עליה קודם ודוברי שפת האם של העולים כמראיינים, כמלווים וכקציני מיון תחת הכותרת הרגילה של קציני מיון כמו כל קציני מיון אחרים בצה"ל.
צבי מוזס:
המערכת הזאת גובתה בהדרכה על-ידי אנשי בריאות הנפש, הקלינאים.
צבי מוזס:
מערכת הרפואה הראשונית בצה"ל גובתה בהדרכה על-ידי אנשי בריאות נפש קלינאים.
צבי מוזס:
יתרה מזאת, הייתה הקפדה לבחון מהו התמהיל של אנשי מקצוע בתוך המקצועות שאינם קליניים בצבא, הן בקבוצות הת"ש, הן במקצועות המיון שהם בעצמם אנשים שעלו חמש עד עשר שנים קודם ארצה.
צבי מוזס:
אני חושב שאחד האנשים שעסקו בזה בעבר בצה"ל, עוד עם קום המדינה, היה פרופסור ג'רלד קפלן שהוא בזמנו כתב את הספרות הראשונה בעולם בצורה מסודרת על התערבויות במצבי משבר ואני מדבר על התיאורים המקצועיים ויפים שלו ושל ליבמן משנת 1944 על אנשים שאיבדו את כל מה שיש להם בשריפה שהייתה בדיסקוטק בארצות-הברית.
צבי מוזס:
אחד הדברים שהוא מקפיד שם להזהיר אותנו הוא לא להתפתות למקצועיזציה של אנשי מקצוע פסיכולוגיה, עבודה סוציאלית, פסיכיאטריה במצבי משבר אלא לעבוד דרך דמויות מנהיגות בקהילה ודרך אנשים בולטים בקהילה.
צבי מוזס:
אני אומר ומתחנן לא להפוך את העולים למהגרים עם פסיכו-פתולוגיה למרות שהם במצב משבר.
צבי מוזס:
אני מתנגד למה שאמרו כאן אפילו חלק מעמיתי, מתנגד מקצועית.
צבי מוזס:
אני מעדיף לעשות עבודה הרבה יותר קשה ולעבוד דרך סוכנים, קרי דרך הרפואה הראשונית, דרך יועצים בבתי-ספר, לא פסיכולוגים יועצים אלא מורים יועצים שמגובים על-ידי פסיכולוגים ואני מאמין שדוקטור ברנשטיין יתייחס לדרישה הזאת באותה ראייה, ואני מציע ללמוד מהלקח של שנות עבר שדחפנו אנשי מקצוע לכל פינה, לכל מקום והגענו למצב בזמנו בצה"ל שאחוז האנשים שסומנו עם בעיות פסיכיאטריות היה לאין שיעור גבוה ממה שהיה רלוונטי לטיפול מקצועי וממה שהיה נכון.
צבי מוזס:
הרצון לעזור לפעמים הוא נזק.
צבי מוזס:
אני מציע ואני מקווה שחברי יתייחסו לזה לא להתייחס אפילו כמו שאתה הצעת לדיפרסיה הזאת כדיפרסיה.
צבי מוזס:
תורת החרום שלנו, גם באזרחות, קובעת לתת שמות נורמטיביים גם למצבים על גבול הפתולוגיה.
צבי מוזס:
קשיי קליטה, עצב עקב אובדן שפה מהירה וזמינה, לא להשתמש במונחים הפסיכיאטרים גם כשיש חפיפה ביניהם, כשזה מגיע לעוצמה פסיכיאטרית.
צבי מוזס:
ניתן להיעזר באנשי המקצוע בצורה סמויה מן העין, בצורה גלויה מבחינת האפקט המקצועי.
צבי מוזס:
אני יודע שחברי בשדה עלולים להתנגד, אבל מניסיוני במקום שרופא משפחה יכול לעזור, במקום שהיועצת בבית-הספר יכולה לעזור, אני מציע להיעזר בהם כרשת סינון, להיעזר בהם גם כמטפלים בייעוץ שלנו ולא לעשות משהו שהוא קל מאוד, לתת תקציב לבריאות הנפש, מה שקל לי מאוד לקבל.
צבי מוזס:
אני מוותר על העזרה התקציבית, תנו את העזרה התקציבית לאנשים שהם לא פסיכיאטרים, לאנשים שאינם פסיכולוגים קליניים, לאנשים שאינם עובדים סוציאלים פסיכיאטרים.
צבי מוזס:
אנחנו נהיה אתם על-פי צרכיהם ברשת הקיימת.
צבי מוזס:
אני לא מציע לפתח רשתות ייחודיות תחת מסווה של רצון טוב.
צבי מוזס:
יש פה רצון טוב, נעשה אותו גם בדרך הנכונה.
צבי מוזס:
היו"ר נעמי בלומנטל: אין ספק שאנחנו נכנסים כאן לאיזשהו דיון שאולי הוא יותר מקצועי ואנחנו לא נוכל על רגל אחת לגבי איזשהן מסקנות.
צבי מוזס:
הדברים שאתה אומר נשמעים במידה רבה הגיוניים.
צבי מוזס:
בתחילת דברי אמרתי שכל מה שקשור לנפש האדם זה כל כך רגיש, כך שאתה מנסה למצוא את הדרך הנאותה ביותר.
צבי מוזס:
אם הצעתי בתחילת דברי שזה יהיה קשור לסל הקליטה, השיחות כדי לאתר את המקרים הבעייתיים, אז יכול להיות שהדרך שאתה מציע אותה בעזרת סוכנים, זו ההצעה הנכונה.
צבי מוזס:
יש לי תוצאות של מחקר שנעשה שאולי רופא המשפחה זה אחד הסוכנים הטובים ביותר והם עיקר המפנים לתחנות לבריאות הנפש.
צבי מוזס:
כאמור, יכול להיות שההצעה שלך היא הנכונה, אבל אני בטוחה שיהיו על כך ויכוחים ואני חושבת שזה שווה דיון ארוך יותר.
צבי מוזס:
אני מנסה לחשוב לעצמי מסגרת.
צבי מוזס:
יתכן שאני אפנה לשרת הקליטה לקיים איזשהו יום עיון עם משרד הקליטה סביב הנושא הזה כדי שנוכל להגיע אחרי כמה שעות של דיונים והרצאות נכבדות לאיזושהי התקדמות בעניין הזה.
צבי מוזס:
הייתי אומרת שהדברים סותרים ולא סותרים.
צבי מוזס:
במידה מסויימת הם סותרים כי אתה אומר מי יהיה הסוכן הראשוני שנתקל בעולה החדש.
צבי מוזס:
בוא נאמר שבפוטנציאל לכל עולה חדש יש איזשהו משבר קליטה כי הם משנים את כל אורח חייהם.
מרדכי מרק:
היו"ר נעמי בלומנטל: בדיוק.
מרדכי מרק:
אני מקבלת את הדברים, אבל בוודאי שאינני מומחית.
מרדכי מרק:
גם אז אנחנו צריכים מערך שני שידריך טוב ומספיק את אותם אנשים הבלתי צבועים כדי שהם יוכלו לתפקד כדי למנוע הידרדרות נפשית.
מרדכי מרק:
היו"ר נעמי בלומנטל: אתה מדבר על תופעה שכאשר התחלת בתפקידך כקצין בריאות הנפש בצה"ל היו יותר התאבדויות בקרב חיילים עולים מאשר במשך הזמן.
מרדכי מרק:
אתה יכול לצפות אולי בזהירות מה הסיבה לכך?
מרדכי מרק:
מרדכי מרק: הנושא של התאבדויות בגיל ההתבגרות, שזה הגיל שדיברנו לגביו, הוא נושא קשה בעולם בכלל והוא גבוה לאין שיעור מהשיעור בגילאים אחרים.
מרדכי מרק:
קשה מאוד לצפות ולומר חד-משמעית מה הביא לירידה בשיעור ההתאבדויות בכלל בצה"ל בשנים האחרונות וספציפית לכך בשנתיים האחרונות - ולא ניתן לומר שזו מגמה - שיעור ההתאבדויות בקרב עולים חדשים לעומת בני נוער ישראלים בצבא איננו שונה משמעותית.
מרדכי מרק:
מדעית ודאי אי-אפשר לדבר על שנתיים כמגמה.
מרדכי מרק:
אני יכול לציין מה עשו בצה"ל ולראות אם אפשר לגזור מכך.
מרדכי מרק:
(א) עיבו את מערך הרווחה ואת מש"קיות הת"ש שעסקו בעליה.
מרדכי מרק:
זאת אומרת, נתנו משקל יתר למערך שעוסק בכלל במצוקה של חיילים באיזורים או ביחידות שבהן שירתו עולים.
מרדכי מרק:
(ב) במהלך המיון של צה"ל הוסיפו קציני מיון שלראשונה הקפידו שיהיו מסוגלים לדבר בשפת האם של המועמד לשירות ביטחון.
מרדכי מרק:
מתברר שכאשר המועמד לשירות ביטחון מילא שאלון בעברית, הוא ודאי לא השתמש במונחים שניתן היה מתוכם לאתר סימני מצוקה.
מרדכי מרק:
השפה למצוקה, בשפה העברית החדשה, איננה שגורה בפיו.
מרדכי מרק:
אז הוא היה עובר את מערכות הסקרימינג בלי שהוא נשלף למערכת שדיברנו עליה.
מרדכי מרק:
הוסיפו קצינים - לא קציני בריאות נפש - דרך מערכת בריאות הנפש, דרך ההדרכה שלה.
מרדכי מרק:
הוסיפו מראייני עולים, קציני מיון שחלקם סוציולוגים, חלקם אנשים שלמדו פסיכולוגיה חברתית והם היוו מערך משנה בתוך מערך המיון הרגיל וראיינו עולים בשפתם.
מרדכי מרק:
אז יכלו לתלות סימני מצוקה נורמטיבית וסימני מצוקה בעוצמה קלינית ולהפנות אלינו או לא אלינו אם זה היה ברמה שניתן על-ידי שיבוץ נכון, על-ידי עזרה או לפעמים על-ידי דחיית שירות לתת מענה.
מרדכי מרק:
חברה שקבעה שהיא ארץ לקליטת עליה ולא לקליטת הגירה, ראוי שתשקיע את המאמץ הנוסף איך לתת את הדברים הנכונים בדרך הנכונה ולא רק מהר לרוץ ולסייע כאשר לפעמים סיוע שלנו שברגע הראשון נראה שהוא מציל חיים, הקלה עצומה, הנה הפסיכולוג המוסמך, הפרופסור אמר שבעוד תשעה חודשים זה יעבור - לעולם ועד תישאר חקוקה החוויה שאני נכשלתי כי התפיסה של שירות פסיכולוגי או שירות פסיכיאטרי לצערי איננה התפיסה האישית שלי.
מרדכי מרק:
אני - לא אני אישית כמובן - הייתי מטופל שמונה שנים וכולם יודעים ולא נורא.
מרדכי מרק:
אין לי בעיה עם זה.
מרדכי מרק:
אף אחד לא יאמר עלי הצבר שיש לי סטיגמה בגלל שהייתי בכמה שיחות, אבל העולה החדש הוא יותר רגיל לפגיעה בסטיגמה.
מרדכי מרק:
בחיפושו אחר מקום עבודה הוא לא יבוא ויאמר שהוא היה בטיפול פסיכולוגי לעזרה במשבר קליטה, גם לא ישאלו אותו, אבל הוא יחתום על ויתור סודיות ובגליון הרפואי שלו יהיה שהוא היה בשיחות אצל פסיכולוג או אצל פסיכיאטר ואז לא בקלות הוא ימצא עבודה.
מרדכי מרק:
זאת אומרת, אנחנו צריכים לשקול עלות תועלת בכנות מלאה ובשקיפות מלאה לא נוכח הרצון הטוב בכנסת אלא נוכח התרבות שלנו, מה המשמעות של מי שהיה בטיפול פסיכולוגי.
מרדכי מרק:
הייתי רוצה שהמשמעות תהיה אפס, אבל זה לא כך.
מרדכי מרק:
הדוגמה היא שער"ן יש לו הרבה יותר פניות ממה שמגיעות אלינו ואנחנו תומכים בו ומעוניינים בו.
מרדכי מרק:
מדוע?
מרדכי מרק:
הייתי רוצה לא לתמוך בער"ן, להתנגד לער"ן ולהגיד שאין שום סטיגמה, אבל לא כך הדבר וזאת המציאות.
מרדכי מרק:
שלמה גלבוע: אני יושב-ראש עמותה שנקראת עמותת קשת ישראל, עמותה שנתמכת על-ידי גורמים פרטיים לחלוטין ואין לה שום קשר למימון של המדינה.
מרדכי מרק:
העמותה עושה כל מיני דברים, אבל בשבועות האחרונים הקמנו קו מצוקה ארצי שהמטרה שלו היא בעצם לנתב פניות מאנשים שהם קורבנות לאלימות או למצוקה כלשהי וגם אנשים שמעידים על קורבנות או על מצוקה.
מרדכי מרק:
במדינה קיימים עשרות מוקדים של מצוקה כזאת או אחרת והבלבול הוא אדיר.
מרדכי מרק:
קיבלתי אתמול מפה כדי להבין מה קורה שם בשטח.
מרדכי מרק:
מה שאנחנו ניסינו לעשות ובהצלחה - לדאבוני, השאלה איך מסתכלים על זה - זה לקבל שיחות, בשיחות חינם, למקד אותן ולנתב אותן לגורם הנכון.
מרדכי מרק:
אנחנו לא מטפלים, אין לנו שום יומרה לטפל אלא אנחנו באמצעים טכנולוגיים וטלפוניה מאוד משוכללת, שזה אחד העיסוקים שלי, מעבירים ומנתבים את השיחה.
מרדכי מרק:
דבר נוסף שעושה קשת ישראל זה תמיכה במה שאנחנו קוראים בוגרות המעון לנשים מוכות.
מרדכי מרק:
הבאתי אתי את גילה והיא בוודאי תרצה לדבר.
מרדכי מרק:
מאוד חשוב להבין שזאת חשיפה ראשונה שלה והיא הסכימה אחרי מאמץ די גדול לבוא ולדבר על זה.
מרדכי מרק:
גילה היא קורבן להתעללות פסיכולוגית והיא הייתה במעון לנשים מוכות בחיפה וטופלה נפלא על-ידי לשכת הרווחה בחיפה בעקבות התעללות פסיכולוגית של בעלה.
מרדכי מרק:
היא יצאה משם וכמובן כרגע היא נכנסה לתוך ואקום נוראי שגם לשכות הרווחה מטפלות מאוד יפה, אבל ישנה בעיה שקשורה לנושא הזה והיא תסביר לכם.
מרדכי מרק:
מאחר שזו ההזדמנות היחידה שלי לדבר בפורום כזה, אני רוצה לומר שיש לי כמה רעיונות פרקטיים.
מרדכי מרק:
אני צבר בן לעולים כמו כל אחד מאתנו אני חושב.
מרדכי מרק:
אני חושב שישנו כשל לאו דווקא בקליטת העליה.
מרדכי מרק:
הכשל הוא בחינוך.
מרדכי מרק:
אני זוכר בתור ילד מיד אחרי קום המדינה שבאו עולים ואני זוכר שהערך לטפל בעולים היה ערך בדיוק כמו שהיום מלמדים את הילדים שאסור לקטוף פרח.
מרדכי מרק:
אין את זה יותר.
מרדכי מרק:
אני אומר לכם את זה באופן ברור, זה לא קיים.
מרדכי מרק:
אנשים פרטיים יכולים לעשות המון דברים.
מרדכי מרק:
אני אתן לכם דוגמה.
מרדכי מרק:
החברות שאני היושב-ראש שלהן מעסיקות אני חושב מעל ארבעים אחוז עולים חדשים עם ותק של שש שנים בארץ.
מרדכי מרק:
רוב החברות עוסקות בטלמרקטינג ושם השפה זה הדבר החשוב ביותר.
מרדכי מרק:
אני מציע הצעה פרקטית אחת, להקים מוקד בן שלוש ספרות שהמדינה יכולה לתת דרכו שירות.
מרדכי מרק:
מוקד שמיועד לעולים חדשים שבשיחת טלפון, שזה כלי התקשורת הקל ביותר ומופעל 24 שעות ביממה, הם יקבלו טיפול אקוטי.
מרדכי מרק:
היו"ר נעמי בלומנטל: גילה, את יודעת שאת מצולמת עכשיו.
מרדכי מרק:
רואים אותך עכשיו.
גילה טקה:
אני גילה.
גילה טקה:
סבלתי בחיים שלי.
גילה טקה:
כל החיים שלי, מגיל שבע, סבלתי.
גילה טקה:
הייתי בעבודה, בעלי אמר לי שרק עם גברים אני הולכת ולא נתן לי לצאת.
גילה טקה:
כמעט רצח אותי.
גילה טקה:
ברחתי למעון נשים מוכות.
גילה טקה:
אני בת 27.
גילה טקה:
עכשיו אני נמצאת בחיפה.
גילה טקה:
ההורים שלי ניתקו את הקשר אתי וכמעט שנה לא מדברים אתי.
גילה טקה:
עכשיו אני רוצה שתעזרו לנו ותתנו לנו פתרון כדי שנוכל לגדל את הילדים בשקט ושיהיו לנו חיים אחרים.
גילה טקה:
תנו לנו לימודים, אולי זה יעזור לנו, גם לגברים וגם לנשים.
גילה טקה:
תעזרו לנו, אני מבקשת מכם.
גילה טקה:
זה יעזור גם למדינה.
גילה טקה:
עכשיו אני במצב לא קל, במצב קשה.
גילה טקה:
אני רוצה שתתנו לנו עזרה.
גילה טקה:
שכרתי דירה, הייתי במעון לנשים מוכות במשך ארבעה חודשים ועכשיו שכרתי דירה.
גילה טקה:
הדירה שלי, אתם לא יכולים לתאר אותה, אי-אפשר להתלבש בה, אי-אפשר להסתובב בה, דירה קטנה מאוד.
גילה טקה:
אתם יכולים לעזור לי?
גילה טקה:
תעזרו לי בבקשה.
גילה טקה:
היו"ר נעמי בלומנטל: את יכולה להגיד מה היה לך כשבאת לארץ?
נעמי בלומנטל:
גילה טקה:	בת 21.
נעמי בלומנטל:
הגעתי לארץ עם ארבעה ילדים.
נעמי בלומנטל:
הגעתי לארץ ונכנסנו למרכז קליטה.
נעמי בלומנטל:
לא למדתי.
נעמי בלומנטל:
הבת שלי לא הרגישה טוב והייתה בבית-חולים ואני ישנתי אתה ביחד.
נעמי בלומנטל:
לא למדתי ואחר-כך בעלי לא נתן לי ללמוד למרות שאני רציתי ללמוד ולצאת.
נעמי בלומנטל:
הוא לא נתן לי לצאת ללמוד.
נעמי בלומנטל:
כל העולם עלי.
נעמי בלומנטל:
היו"ר נעמי בלומנטל:	זה נעשה יותר גרוע כשעליתם לארץ?
נעמי בלומנטל:
גילה טקה:	כן.
נעמי בלומנטל:
כשעלינו לארץ, זה יותר גרוע.
נעמי בלומנטל:
באתיופיה אישה לא עובדת בחוץ אלא נמצאת בבית.
נעמי בלומנטל:
האיש מביא לעבודה לשטח שלו עשרים אנשים שעובדים והאישה מבשלת לעשרים האנשים והיא רק בבית.
נעמי בלומנטל:
עכשיו באנו לכאן וכאן האישה יוצאת לעבודה.
נעמי בלומנטל:
כמה סבלנו.
נעמי בלומנטל:
תמצאו לנו פתרון.
נעמי בלומנטל:
היו"ר נעמי בלומנטל:	תודה שהסכמת לבוא לכאן.
נעמי בלומנטל:
אנחנו מאוד מאוד מעריכים את זה ואני מקווה שנוכל לעזור במה שנוכל.
נעמי בלומנטל:
שמענו אותך ואנחנו נהיה בקשר אתך ועם מר גלבוע כדי לראות מה עוד ניתן לעשות.
נעמי בלומנטל:
משה באטה:	אני מזדהה עם דבריה של גילה.
נעמי בלומנטל:
זו תופעה של העליה.
נעמי בלומנטל:
אני יודע שהיום נשים הן חלק ממאגר העבודה והן צריכות לצאת לעבודה ואני מקווה שעל-ידי הסברה הדברים האלה ייפתרו.
נעמי בלומנטל:
זה שהאישה יוצאת לעבודה, זה גורם ליציאה מהמצוקה, היא מביאה פתרון כלכלי.
נעמי בלומנטל:
עולי אתיופיה היום, אחת הבעיות הקריטיות שלהם זה נושא תעסוקה.
נעמי בלומנטל:
ראינו פרסום ואני נדהמתי - 77 אחוז עולי אתיופיה לא עובדים, זה אומר הכל.
נעמי בלומנטל:
אדם כל הזמן מבקש נדבות מביטוח לאומי, הוא מורגל לקבל נדבות, הוא איבד את האבהות שלו.
נעמי בלומנטל:
מה במקרה של בעלה של גילה?
נעמי בלומנטל:
הוא היה בעל הבית, הוא היה עושה את העבודה, הוא היה המפרנס היחידי בבית, הוא גאה, פתאום הוא לא לבד לגמרי, הוא צריך לעמוד בתור לקבל כסף מביטוח לאומי.
נעמי בלומנטל:
זה לא מספיק לשום דבר וזה מביא ליאוש, לתסכול, לסכסוך, לקנאה, להכל.
נעמי בלומנטל:
אני שומע את הדברים האלה יום יום וזה קורע את הלב.
נעמי בלומנטל:
אני אומר שמדינת ישראל מסוגלת לפתור את הבעיות האלה.
נעמי בלומנטל:
אותם עולים שבאו, אנשי תעשייה, צריכים לקלוט אותם בעבודה, לתת להם משכורת ראויה כדי שיוכלו לגדל את הילדים כמו שצריך.
נעמי בלומנטל:
מדינת ישראל לא יכולה, מניסיון הקליטה של חמישים ושלוש שנה, להזניח בצורה כזו ולגדל דור של מצוקה.
נעמי בלומנטל:
מדינת ישראל תשקיע מחר הון תועפות באותו דור מצוקה.
נעמי בלומנטל:
אני חושב שזו אחת הבעיות שמכניסות לבעיות נפשיות.
נעמי בלומנטל:
אני הייתי בסדר שם, אפילו במיעוט, אתמול שמעתי ברדיו עולה מקובה.
נעמי בלומנטל:
קובה לא מדינה עשירה שיש בה הכל וגם בה יש מצוקה.
נעמי בלומנטל:
אדם בא ממדינת מצוקה למדינת ישראל, מדינה מפותחת שיש הכל בשפע ותראו מה הוא אומר, אומר שהוא רוצה לחזור.
נעמי בלומנטל:
מה קורה לנו פה?
נעמי בלומנטל:
היו"ר נעמי בלומנטל:	אנחנו מנסים למצוא את הרקע הנפשי.
נעמי בלומנטל:
אין ספק שאם אדם אין לו עבודה או הדימוי שלו ירוד, זה תורם.
נעמי בלומנטל:
אנחנו רוצים לראות האם יש דרכים שנוכל לסייע מתוך ערנות למצב הזה.
נעמי בלומנטל:
מר דוד קורן הוא המנכ"ל של ער"ן.
נעמי בלומנטל:
מה המצב אתכם, קיבלתם תקציב?
נעמי בלומנטל:
דוד קורן:	לא, לא קיבלנו, אבל אני מציע לא לחזור על התשדיר שעשינו אתמול-שלשום מול משרד הבריאות כי למשרד הקליטה אין לנו טענה.
נעמי בלומנטל:
יושבת כאן שרה כהן ויש לנו פרוייקט חדש שאנחנו מגישים אותו.
נעמי בלומנטל:
לא באתי להתלונן למשרד הקליטה אלא אני רוצה לחלוק אתכם את הניסיון.
נעמי בלומנטל:
יושב אתי גם יצחק גילת שהוא המנהל המקצועי שלנו ומאוד אשמח אם גם הוא יגיד כמה דברים.
נעמי בלומנטל:
אני רוצה לחלק את הניסיון שיש לנו - מאוד נוח לי לדבר אחרי מוטי מרק שהפעם אנחנו מסכימים - בשירות שהוא נגיש לעולים כמו שהוא נגיש לאחרים.
נעמי בלומנטל:
הוא לא מספיק נגיש לעולים.
נעמי בלומנטל:
כדי להגיע אלינו צריך טלפון.
נעמי בלומנטל:
לא פעם גם הטלפון חסר לעולים, בעיקר בשלבים הראשונים.
נעמי בלומנטל:
תהליך הקליטה הוא תהליך שהוא אפילו דומה לתהליך של שיקום אחרי כל תאונה אחרת פה הדבר הוא הרבה יותר צפוי כי האדם הולך בתכנון אל התהליך וזה לגמרי ברור שהוא הולך להיכנס למשבר.
נעמי בלומנטל:
השירות שלנו יש לנו בו ניסיון של כמעט שלושים שנה, אבל ניסיון בקליטת העליה מחבר העמים הוא עם קווי מצוקה שפתחנו לעולים וכיום פועלים במשך ארבע שעות ביום בחמישה מוקדים ששם יושבים עולים שעברו את התהליך, הם הצטרפו אלינו כמתנדבים ויש פה שני דברים שקורים: הדבר האחד, השירות ניתן לאנשים שנמצאים באותו מצב וחוו את אותו תהליך, מדברים בשפת האם שלהם, הם יכולים לדבר עברית אבל הם מדברים בשפת האם.
נעמי בלומנטל:
הדבר השני, לחבורה שמצטרפת אלינו כמתנגדים יש תהליך קליטה שני.
נעמי בלומנטל:
הם מצטרפים לחבורת מתנדבים אחרת, הם עוברים לצד של התורם והנותן והם עוברים תהליך קליטה נוסף שההצטרפות אליו הוא מאוד חשוב וחלקם גם משרתים אחר-כך גם אוכלוסייה רגילה.
נעמי בלומנטל:
ההצעה שלנו היא ללכת באותו מודל גם לגבי העולים מאתיופיה כי השפה פה מאוד חשובה, הקודים מאוד חשובים.
נעמי בלומנטל:
ברור לנו שכדי להיכנס למודל הזה בשלבים הראשונים המתנדבים יצטרכו לקבל אצלנו גם דמי כיס - אני לא רוצה לקרוא לזה משכורת כי זה בפירוש מתנדבים - כי אחרת הם לא יוכלו לעשות את השירות הזה ויהיה פה תהליך של קליטה כפול: הם יעזרו לבני העדה שהגיעו כמוהם והם גם ייקלטו בעצמם בתוך חבורת המתנדבים שנמצאת אצלנו, ויש לנו 700 מתנדבים.
נעמי בלומנטל:
כפי שאת יודעת האירגון כולו עומד בסכנה ואני מאוד מאוד מקווה שלא נגיע לזה כי השירות הוא שירות קיים והוא עושה עבודת קודש.
נעמי בלומנטל:
יצחק גילת:	השירות שלנו בער"ן עונה על כמה תנאים שאנשים כאן הזכירו כמאוד מתאימים לענות על צרכים של עולים.
נעמי בלומנטל:
גם מה שאמר חבר הכנסת נודלמן לגבי החשיבות של מניעה וכאן מדובר בשירות מניעתי פר-אקסלנס, גם הנושא של הטלפון שהוא האמצעי הכי זמין והכי נוח כערוץ לקבלת עזרה, וגם כל הנושא של הסטיגמה כי הפונים לער"ן יכולים להישאר אנונימיים וההתייחסות אליהם היא לא כאל אנשים עם פתולוגיה אלא אנשים שיש להם קשיים ובעיות.
נעמי בלומנטל:
יש לנו ניסיון של שש שנים בהפעלת קו מיוחד לדוברי רוסית, וכשהפעלנו את הקו בשנת 1993, היו הרבה אנשים שאמרו שהעולים לא יודעים לצרוך עזרה נפשית וכי הם יתקשרו ויבקשו כסף ודיור וכולי.
נעמי בלומנטל:
המציאות מראה שזה לא כך.
נעמי בלומנטל:
אנחנו מקבלים אמנם הרבה יותר פניות שקשורות במצוקות קיומיות באוכלוסייה הכללית אבל עדיין יש ספקטרום מאוד רחב של בעיות שעולים פונים אלינו.
נעמי בלומנטל:
מרינה פילטופסקי:	בקו שלנו זה המקום בו אפשר לקבל חום ותמיכה ולפעמים מגיעות משפחות עם ציפיות לשינוי מזל עקב שינוי המקום.
נעמי בלומנטל:
אם היו מסבירים מה זה להגיע לארץ זרה עם משפחה שיש לה בעיות ושמשברים לא מחזקים את המשפחה אלא יכולים להרוס אותה, אני חושבת שזה היה יכול קצת לעזור בהבנה של אותם אנשים.
נעמי בלומנטל:
אנשים מגיעים לארץ חדשה ובעצם מה שקורה במשפחה, יש שם כל מיני דברים עקב עבודות בזויות, עקב הכבוד שהגבר מאבד.
נעמי בלומנטל:
מה שקורה שם הוא שיש שינוי תפקידים בין גברים ונשים ועל רקע זה יש המון מריבות בבית וחוסר הבנה וקנאה.
נעמי בלומנטל:
אני חושבת שההסברה שנעשית בארגון השטח שלנו, תורמת רבות.
נעמי בלומנטל:
יש לנו מתנדבים שהם דוברים רוסית, שגם הם נקלטים על-ידי מתנדבות, כך שכל העבודה נעשית על-ידי צוות מאוד קטן ומתנדבות.
נעמי בלומנטל:
כאן מצד אחד הקהילה הישראלית יש לנו מתנדבות שעוזרות ומלוות יד ביד.
נעמי בלומנטל:
הליווי הזה מאוד חשוב.
נעמי בלומנטל:
יש לנו מספר נשים שהן גם בוגרות מקלט והמתנדבות שמלוות אותן במשך שנה ויותר הן עוזרות להן מאוד.
נעמי בלומנטל:
היו"ר נעמי בלומנטל:	אני רוצה לשאול עניינית.
נעמי בלומנטל:
כשאתם מקבלים את הפניות, האם נשים מתלוננות שבעקבות העליה לארץ האלימות גברה, האיומים גברו, אולי אלימות פיזית גברה ואולי דברים אחרים?
נעמי בלומנטל:
מרינה פילטופסקי:	בהחלט יש עליה של אלימות.
נעמי בלומנטל:
אם הייתה אלימות מילולית, יש גם משפחות שמדווחות שהייתה אלימות קודם, אבל יש עליה עקב כל הבעיות הפסיכולוגיות שמתפתחות פה וחוסר הידיעה וחוסר ההתמצאות באירגונים שמטפלים, חוסר בעבודה וכולי.
נעמי בלומנטל:
יש אלימות פיזית וזה מביא להתפרקות משפחה.
נעמי בלומנטל:
שרה כהן:	אני לא רוצה לחזור על הדברים שנאמרו אבל אני רוצה לחדד אולי שתיים-שלוש נקודות.
נעמי בלומנטל:
מבין החומרים שהעברתי לכם כתחקיר לצורך הדיון כאן בהחלט יש הרבה חומרים שמשקפים גם את מה שאנשים כאן העלו ואני רוצה במיוחד להתייחס לאותו מחקר שיצא במכון פאלק של דוקטור זילבר ודוקטור לרנר שבהחלט בתוך המחקר הזה יש המלצות שהן מאוד אופרטיביות ואני חושבת שהמשרד שלנו בהחלט מנסה ללכת לפיהן.
נעמי בלומנטל:
אחת הנקודות המרכזיות שם בהתייחסות של הצלחת הקליטה זה תחושת הרווחה הנפשית של האדם עם הגעתו.
נעמי בלומנטל:
המחקר בהחלט בחן חמש שנים לאחר העליה ובעצם הסתבר שגם חמש שנים לאחר העליה לא ירדה רמת המצוקה הנפשית והיא הייתה עדיין גבוהה.
נעמי בלומנטל:
זה גם מחבר אותי למה שדוקטור מוזס אמר, שזה לא רק הפעילות בתוך האולפנים או במרכזי קליטה שרק חלק קטן מאוד מן העולים מגיעים לשם, והאולפנים זה לתקופת זמן בהחלט קצובה, אלא מדברים על קליטה של אנשים שנמצאים חמש ושש ועשר שנים בארץ ובהחלט עדיין חשים תחושה של אוכלוסייה שנמצאת באיזשהו משבר ועדיין לא הפנימו את הלם ההגירה, ולפעמים אפילו ילדים שנולדים בארץ לאותם עולים חווים את אותן חוויות של ההורים ושל משפחה שנמצאת במשבר הגירה.
נעמי בלומנטל:
אני בהחלט רוצה להתייחס כאן לשני דברים: למה שהמשרד שלנו במסגרת הפעילות שלנו עושה ולאותו פן של חיזוק או בניית איזשהו מודל מקצועי במערכות של שירותים מקצועיים.
נעמי בלומנטל:
אני אתחיל במה שהמשרד עושה.
נעמי בלומנטל:
אם אני מסתכלת כאן, מבין העמותות שנמצאות כאן - ער"ן, הפרוייקט הפסיכולוגי, קו החרום וסלע - כל העמותות נתמכות על-ידי משרד הקליטה בדיוק מתוך אותה תחושה שאלה עמותות שמסוגלות לתת את התמיכה בכלים שונים, גם כרשת תמיכה שחסרה לעולה וגם בתמיכה שהיא פחות סטיגמטית לאנשים שיכולים ומרגישים בעצם צורך להגיע למי שנותן את השירות ובשפה שהיא מתאימה לעולה ובהתייחסות שהיא תואמת את הקודים והנורמות התרבותיות של העולה במקום שבו הוא נמצא.
נעמי בלומנטל:
התמיכה היא בהחלט תמיכה.
נעמי בלומנטל:
היא לא רק השנה אלא זו תמיכה שאנחנו תומכים בכל הארגונים האלה כבר כמה וכמה שנים בדיוק מתוך הצורך הזה.
נעמי בלומנטל:
השנה לדוגמה עשינו פרוייקט ייחודי שקידמנו אותו עם המרכז לעזרה עצמית כאשר ביקשנו מהם שיפתחו קורס ייחודי להפעלת קווים פתוחים ושמיועד לעולים.
נעמי בלומנטל:
אנחנו גם תיקצבנו את הקורס ועשינו זאת בהחלט מתוך התחושה שלנו שצריכות להיות כמה שיותר עמותות וגופים.
נעמי בלומנטל:
עמותות שונות שלחו לשם נציגים מטעמן כדי להכשיר אותם במתן מענה בקו פתוח, כי להערכתנו זה אחד מן הכלים שגם העולים עצמם משותפים בתהליך התמיכה ובתהליך ההשתלבות וההסתגלות שלהם בחברה.
נעמי בלומנטל:
כל הפעילות שלנו בקליטה בקהילה, אם אני מתייחסת גם לאותן המלצות של דוקטור לרנר, מדברות על זה שהחיזוק של תחושת השייכות, הקשר עם המדינה, חיזוק הקשר בין הוותיקים והעולים הם בדיוק אלה שגורמים לכך שהעולים ירגישו טוב יותר במדינה.
נעמי בלומנטל:
כל הפעילות שלנו - והיא בפירוש מופיעה שם כהמלצה מרכזית בתוך אותו מחקר - הרבה מתוך הפעילויות, מכוונות בדיוק לעניין של חיזוק הקשרים בין ותיקים ובין עולים, ובהחלט פעילות יחד עם החברה למתנ"סים, יחד עם הג'וינט, יחד עם כל הרשויות וזאת כדי לאפשר לעולים תחושה טובה יותר של קליטה במקום שבו הם נמצאים.
נעמי בלומנטל:
היו"ר נעמי בלומנטל:	לפי דעתי אתם אמורים להיות המשרד שיש לו את הראייה הכוללת.
נעמי בלומנטל:
זאת אומרת, צריך היה לבדוק, ואני משערת שעשיתם את זה, מה הצרכים.
נעמי בלומנטל:
אם אנחנו למשל מתייחסים לצד הנפשי של עולה, הצד הרוחני שלו - יש לנו את מצב העבודה, הוא מחפש עבודה, אתם צריכים לדאוג לדיור וכולי - האם אנחנו מתייחסים לאותו משאב, נגיד הצד הרוחני שלו, האם יש לכם ראייה כוללת שמביאה לידי ביטוי מה נראה לכם כמודל של צרכים רוחניים של אותו עולה או עולה, גם לפי עליות שונות, ומתוך זה רואים מה מזה צריך לעשות משרד הבריאות, מה מזה עושה משרד החינוך, מה מזה עושה משרד אחר ואז לתגבר את זה על-ידי כל העמותות.
נעמי בלומנטל:
כל אחד מאתנו יכול להוסיף עוד נדבך וכל הנדבכים האלה הם חשובים.
נעמי בלומנטל:
אתם יודעים שאנחנו מכירים את העמותות שפועלות ועושות עבודה יוצאת מן הכלל ויש צורך בעוד ועוד.
נעמי בלומנטל:
מעבר לניתוב בין העמותות השונות כדי שיהיה מה שאנחנו נוטים להמליץ ואולי גם אתם, שיהיה קו אחד שהוא ינתב אם זה צרכים פיזיים וכולי.
נעמי בלומנטל:
זאת אומרת, שיהיה קו אחד שאולי אפילו המדינה תממן אותו והקו הזה יאמר שיש את העמותות האלה לצרכים נפשיים לעולי אתיופיה, יש את הגופים האלה, משרד הבריאות יטפל בזה, משרד החינוך יענה לך לזה.
נעמי בלומנטל:
אני מבינה שיש לזה מודל אמריקאי שהגיעו אליו לאחר מחקרים שנעשו, שיהיה קו אחד שהוא יוכל לנתב.
נעמי בלומנטל:
הוא לא יקבע איזה עמותה טובה יותר כי זה לא יהיה צודק, אבל הוא יגיד שאלה האפשרויות, אלה בשאלות האלה ואלה בשאלות האלה.
נעמי בלומנטל:
נראה לי שזו תהיה אחת ההמלצות שלנו.
נעמי בלומנטל:
נראה לי שחסר - ואולי אני טועה - זו ראייה כוללת שתבוא ותעשה איזו רשימה של צרכים, נקרא להם צרכים רוחניים והאם הם נענים.
נעמי בלומנטל:
אגב, יש גם קונספט של מה הם, וזה עלה כאן בישיבה, ואיך ניתן בצורה הטובה ביותר לטפל בהם.
נעמי בלומנטל:
אם יש לנו את המפה הכוללת לראות מי מטפל במה, אפשר לראות אז היכן יש לקונות.
נעמי בלומנטל:
נראה לי שזה חסר ואני אפנה לשרת הקליטה, לא שזה יתן הרבה אבל כתוצאה מזה נוכל כן להגיע לאיזושהי התקדמות מסיבית יותר.
נעמי בלומנטל:
מצד אחד אתה אומר יש.
נעמי בלומנטל:
אני יודעת למשל שיש סלע, יש ער"ן, יש עמותות אחרות שנותנות מענה, אבל יכול להיות שצריך היה לאתר את הבעיה קודם.
נעמי בלומנטל:
את רואה שהמקרים הקשים ביותר שהיו של התאבדויות, של רצח בתוך המשפחה קורות במשפחות שלא הייתה שום פנייה לא לער"ן ולא לאף אחת מן העמותות כך שאי-אפשר היה לאתר את זה קודם.
נעמי בלומנטל:
כמובן צריך למצוא את הדרך הנאותה - למרות שאולי יש ויכוח מהי הדרך הנאותה - כדי להגיע אל אותם אנשים בעוד מועד.
נעמי בלומנטל:
שרית כהן:	העלית כמה נקודות שאני לא יודעת אם אני אוכל להתייחס לכולן, אבל אני רוצה להתייחס לשתיים-שלוש נקודות וכן לקשר את זה למה שרציתי לומר מבחינת איזושהי חשיבה משותפת כרגע בין כמה מערכות בדיוק בעניין של זיהוי צרכים וזיהוי מצוקות, ואיזושהי חשיבה משותפת לגבי מה ניתן לעשות מבחינת התייחסות שהיא לאורך זמן שמיועדת לקהלים ולקבוצות שמגיעות מתרבויות שונות.
נעמי בלומנטל:
אם אנחנו בעצם אומרים שהאווירה או משבר של אווירה זה לא משהו שמסתכם בשנתיים-שלוש או באמת אותה תחושה למשל לגבי משפחת דרבקין שאני בדקתי אצלנו, זו נחשבה כאילו קליטה מוצלחת.
נעמי בלומנטל:
הם לא היו מוכרים אצלנו במערכת.
נעמי בלומנטל:
הוא השתלב בעבודה, קיבל איזשהו סיוע באמצעות המערכת שעוסקת אצלנו ברופאים עולים ובעצם המשפחה חיה את חייה בקליטה ישירה.
נעמי בלומנטל:
היא לא הייתה מוכרת, לפחות ממה שבדקתי, גם בשירותי הרווחה.
נעמי בלומנטל:
פתאום כרעם ביום בהיר מסויים קרה מה שקרה.
נעמי בלומנטל:
אנחנו בהחלט נמצאים כרגע בתהליך חשיבה מאוד אינטנסיבי עם משרד הרווחה למה שעלה בתוך דבריה של דפנה, וזה העניין של בניית איזושהי התייחסות או איזשהו מודל של רגיש תרבות לעולים שמגיעים מתרבויות שונות.
נעמי בלומנטל:
מודל כזה או כזה מבנה של התייחסות וטיפול יהיה מובנה בתוך כל מערכת לאורך זמן.
נעמי בלומנטל:
זאת אומרת, הוא לא יהיה אקראי, הוא לא יהיה מין תוצר של תמיכה כזאת או אחרת וכל שנה ושנה הוא תלוי בוועדת תמיכות במשרדים כאלה ואחרים, אלא שבתוך כל מערכת היא תכשיר את עצמה באופן שוטף לתת מענים לעולים שמגיעים מתרבויות שונות.
נעמי בלומנטל:
זאת אומרת, להשתמש במודל שמתווך ומגשר בין-תרבותי לאורך זמן וליצור איזשהו גישור בין אותם קודים ונורמות תרבותיות של העולים שמגיעים, יוצאי אתיופיה, יוצאי חבר העמים, יוצאי קווקז, גם אוכלוסיות אחרות אפילו ותיקות שמחייבות גישות ייחודיות.