GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
דוד בקר: לידיעה.
אורי קלנר: בוקר טוב.
אורי קלנר: שמי אורי קלנר, אני כאן מייצג את עמותת צו 8, פורום מילואימניקים בישראל.
אורי קלנר: בתפקידי במילואים אני מג"ד בחטיבה 55 ובמקביל באזרחות אני סגן ראש מועצה בגולן.
אורי קלנר: אני אומר את זה כי זה רלוונטי לעומס המשימות, יש שם מג"ד שאני החלפתי והוא היה ועדיין סמנכ"ל משרד החינוך ואלה אנשים שעושים מילואים בישראל ואני חושב שהדבר הראשון שאני שמח להעביר לפורום הזה, אני חושב שאתם חיים את זה, אבל להעביר את זה עוד יותר, שאנחנו גאים להיות משרתים במדינת ישראל.
אורי קלנר: אנחנו מרגישים שזו זכות גדולה לעשות את זה.
אורי קלנר: אני חושב שהדבר הראשון שיש מהרצון הזה זה שזו תהיה נחלת הכלל במדינת ישראל, שיהיו שותפים איתנו בגאווה הגדולה הזאת של לשרת את מדינת ישראל.
אורי קלנר: זה גם לפני כל הבקשות וכל התביעות וכל האמירות האחרות.
אורי קלנר: אני חושב שבסך הכול מהתחושה מהשטח אני יכול להעביר לכם, חברי הכנסת, אדוני היושב ראש, מערך המילואים, כמו שאמר פה קודם הנציג של נציב קבילות החיילים, גאה באופן כללי ומרגיש מוכן, לפחות במקומות בהם אני מסתובב, אבל בנקודות המשמעותיות האלה צריך שגם הצבא יירתם לעניין עד הסוף.
אורי קלנר: אם מדינת ישראל חושבת שמערך המילואים הוא מערך משמעותי, אז הדבר הראשון והכי בסיסי זה לתת את הכלים לעשות את הדברים האלה.
אורי קלנר: בניגוד למה שאמר קודמי, אני חולק עליו בעניין הזה, הימ"חים שלנו מוכנים, המערך, כל אחד יודע מה הקיטבג שלו ואיפה הוא ומה שנקרא רק תקראו לנו, אבל מצד שני אין ספק שכדי לנהל גדוד במילואים היום, כשאתה במקביל עושה בדרך כלל דברים משמעותיים באזרחות, אז זו משימה מאוד משמעותית ומאוד קשה, שכדי לאפשר אותה צריך לתת לה את האמצעים.
אורי קלנר: אם זה מערך קישור משמעותי עם אנשים שהם בקבע ארוך ולא קצינת קישור שמתחלפת כל תשעה חודשים, אני מדבר על אירוע מהשנה האחרונה, אצלי ביחידה, אם זה ביטול אימון מורחב, דיברת קודם, ארי, על העניין של אימון מורחב, לנו כרגע באימונים מבטלים לאוגדה 98 את האימון המורחב בשנה הבאה, לשנת 2019.
אורי קלנר: כרגע אנחנו בדיונים.
אורי קלנר: אני נכנסתי עם הגדוד שלי לקו באוקטובר-נובמבר 2018, והפעם הבאה שאני אראה את החיילים שלי בצורה משמעותית זה יהיה בנובמבר אחריו, עניין של ימ"מ, זה הכול.
אורי קלנר: הקצאה של כסף.
אורי קלנר: תקראו לאנשים, אנשים מוכנים לבוא.
אורי קלנר: וגם בתוך העניין הזה האימון המורחב בוטל, זאת אומרת אין לי את השבועיים האלה עם השבת שהיא מאוד משמעותית כדי לבנות את המסגרת.
אורי קלנר: הדבר המרכזי שאני בונה בגדוד זה את הלכידות של המסגרת כי זה מה שמחזיק אותנו בקרב.
אורי קלנר: המקצועיות שלנו, זה קצת כמו אופניים, אתה זוכר קצת, אבל אחרי זה זה נכנס כשאתה נכנס לזה, אבל יש את הדברים, היום לעבוד עם מערכת השו"ב בצה"ל זה מקצוע, זה לא לבוא ביום בשנה ולראות איך זה עובד, זה יום יום, או פעם בחודש לראות איך הדבר הזה עובד כדי להיות על הגלגל.
אורי קלנר: את הדבר הזה, אם הצבא יאפשר, ואני חושב שגם ארי וגם פסקו עושים ימים כלילות, אין ספק, אין טענות אליהם אלא - - -
קריאה: עושים לילות כימים.
אורי קלנר: כן, אצלכם זה ימים כלילות גם, אבל לענייננו, הסיפור הוא דווקא אליכם, חברי הכנסת ואל הוועדה, דווקא בדיונים אחרים, לא בדיון הזה כאן.
אורי קלנר: אם הרוח הזאת, שמערך המילואים הוא מערך משמעותי, אז בדיונים האחרים, אסטרטגיים, שאתם שותפים להם ומובילים אותם במדינת ישראל, אז המשקל של חיילי המילואים והמשקל שלנו בתוך המערך הזה, לא דווקא העניין של המענקים, נתתם מענקים, הם נמצאים, אבי עושה עבודה טובה, מתעסק בזה, זה בסדר גמור, כל עמותת המילואים עושה עבודה חשובה ואנחנו לא אומרים דברים נגד זה, להיפך, זה חשוב, זה מה שצריך להיות שמפקד שלי נוסע מהצפון לשירות מילואים צריך לשלם לו על הדלק, הוא לא צריך לשלם את זה מעצמו, חד משמעית וכל מה שאמרו, אני לא נכנס לזה בכלל, אלא לדברים היותר בסיסיים.
אורי קלנר: אני חושב שזה המסר שלכם, בדיונים שאתם נמצאים, צריך להיות לצבא, הדרישה החד משמעית הזאת, להעמיק את העניין הזה של כמות ימי המילואים, להעמיק את המקום ואת האפשרות שלנו להתאמן ולעשות את הדברים בצורה נכונה, כי זה עיקר המערך.
אורי קלנר: בסוף זה סטודנט שמגיע, הוא מוכן לתת את זה, ואני שוב אומר, אתם דואגים לו בצד אחר, אבל ביום יום צריך שהוא יוכל לבוא להתאמן, שהוא יוכל להיות באמת מערך כשיר וטוב ונכון למדינת ישראל.
אורי קלנר: תודה רבה.
אבי דיכטר: לפני חברי הכנסת יש מישהו?
אורלי זוהר: אני רוצה, אבל זו הזווית לא של החיים, של אנשי המילואים המתים.
אורלי זוהר: אנחנו נפגשנו בשנה שעברה.
אבי דיכטר: תני לנו כל זווית שאת רוצה.
אורלי זוהר: לי קוראים אורלי זוהר והלוואי שהייתי בסיטואציה של לדבר פה על הזכויות של אנשי המילואים החיים, לדאבוני לא אני ולא החברים שלי פה שבאו איתי, היתומים והאלמנות, לא יכולים לדבר על הזווית הזאת, אף על פי שבחלק גדול מחיי, אני גם אמא לקצינים שהשתחררו ועושים מילואים, לחיילים בסדיר, ואני משתדלת גם על הקו הזה להמשיך ולשמר אותו.
אורלי זוהר: קוראים לי אורלי, אני אלמנת צה"ל, הבעל שלי היה מ"פ פלח"ן של חטיבה 5, הוא נהרג ב-1 בנובמבר 2000, הילדים שלי היו קטנים מאוד, ובעצם מאז, מאותה נקודה שכל אחד אולי בסיוטים הכי קשים שלו לא רוצה להגיע לשם, וזו הדפיקה בדלת, שהיא הסיוט של כל אחד מאיתנו במדינת ישראל, לפחות החלק התורם פה, אז אלינו זה הגיע, אל כל אחד מאיתנו, מי בזווית של ילד קטן שחווה את הדפיקה הזאת, זה לא עוזב אותו עד יומו האחרון, ומי בזווית של הורה, ומי בזווית של אלמנה, שהבעל שלה הולך והיא נשארת עם ילדים קטנטנים לגדל אותם.
אורלי זוהר: אין לי טינה ואנשים טובים פה בדרך מלווים אותי, רגליי מכתתות פה יום יום כמעט אחרי שאני מסיימת את העבודה שלי.
אורלי זוהר: בחיים שלי אני מטפלת רגשית, אני בוגרת נט"ן, אני מטפלת בנפגעי טראומה, הלומים, חיילים, יתומים, אלמנות, חלק בהתנדבות וחלק בעבודה עם נוער שהתגלגל מהסיבות האלה.
אורלי זוהר: אני באמת את כל חיי נותנת גם בזווית העבודה שלי וגם בזווית ההתנדבות שלי לסיפור הזה ומשתדלת להמשיך ולסייע גם לאוכלוסייה הזאת להמשיך בחיים.
אורלי זוהר: בשנה האחרונה נחשפתי לדברים שלא ראיתי אותם לפני, לא יכולתי לראות אותם לפני, אף אחת מהאלמנות לא מסוגלת לראות אותם לפני, אנחנו מתעסקות בחיי היומיום בהישרדות, בגידול של הילדים, במסגרות, והכול לבד.
אורלי זוהר: להבדיל מכל זווית אחרת של הסיפור של האובדן אנחנו נשארנו לבד, בן הזוג שלנו, הפרטנר שלנו, השותף שלנו, המפרנס שלנו, יצא ולא חזר.
אורלי זוהר: האבא של הילדים שלנו.
אורלי זוהר: הילדים שלי, אם היום הייתי במקום אחר עם הילדים שלי, הבעל שלי היה כמו כלל החברים שלו, שעסקו בחיים האזרחיים שלהם בכלל בענייני שלום, אמיר היה מנהל מינהל קהילתי, החבר'ה שלו היום זה סמנכ"ל החברה למתנ"סים, מנהלי מחוזות, עשייה נפלאה.
אורלי זוהר: כאילו האירוני פה ששבוע לפני הייתה עם אמיר כתבה ביומן על ניסיון לשמר את הקשר עם צור באחר, כי הוא ניהל את המתנ"ס בארמון הנציב.
אורלי זוהר: אנחנו התעסקנו בדברים אחרים, אמיר היה איש של שלום, אבל לצד זה אנחנו ידענו שכשמתייצבים אז מתייצבים.
אורלי זוהר: אנחנו הרבה שנים גרנו בקיבוץ ורוב שנות הילדות של הילדים גרנו בירושלים, אני ממשפחה ירושלמית, יש לי הרבה במשפחה אנשי מוסד, אנשי צבא, אבל אני היום אומרת, חשבתי על זה בבוקר, אני חושבת שאני הגיבורה האמיתית של הסיפור הזה.
אורלי זוהר: והילדים, הילדים של כולנו.
אורלי זוהר: אני כאן משמשת פה למסה של יתומים שאני שומעת את הסיפורים שלהם יום יום, עד השעות הקטנות של הלילה.
אורלי זוהר: הטלפון שלי לא נסגר.
אורלי זוהר: בכפרים הדרוזים החברות שלו, בערים, בקיבוצים, במושבים, בערים ואני לא עומדת לשתוק פה.
אורלי זוהר: יחד עם זה שאני מחנכת את הדורות הבאים ללחימה ולתרומה, אני עובדת בחינוך, אני עובדת עם נערים שחוו טראומות קשות ביותר ואני מביאה אותם לחוות השומר ואני מלווה אותם בגדודים ואני עושה הכול שהם יתגייסו ויתרמו למדינה הזאת, ואני מלווה אותם באמת 24 שעות, אני על הסיפור של היתומים והאלמנות לא הולכת לוותר.
אורלי זוהר: אנשי המילואים, זה יפה, דקה אחרי אין לכם שום מושג מה קורה.
אורלי זוהר: יש שם קיזוזי קצבאות שמתירים את האלמנה עם פחות ממה שהוא הרוויח לפני, יש פגיעה ביתום שלא מוכר אם הוא היה בן 21 כך שאמא שלו לא תקבל עליו קצבה בתחליף בביטוח אנשי המילואים לפנסיית השארים החיצונית שנפלה.
אורלי זוהר: יש פה פגיעה בזה שלא כל מספר הילדים שלך נחשב לפנסיית שארים שהצבא, המת"ש נותן עד תקרה של שלושה ילדים, ומי שיש לו שישה ילדים?
אורלי זוהר: 5%, 5%, 5%, 5%, 5% וזה נגמר עד 30%, וביום שהכספים האלה יורדים הם עוברים למערכת, הם עוברים באופן לא חוקי לצלע אחרת במשולש הזה ומעמידים אותנו בדינמיקה מול הסבא וסבתא, שהאחוזים האלה עוברים לשם, בעוד שאני נשארת לגדל את הילדים.
אורלי זוהר: אני לא נכנסת לפינה הזאת, בחלק מהמקרים זה נפתר, אבל אני חושבת שיש פה בעיה קשה של חוקים מאוד ישנים, שעל חלקם חתום דוד בן גוריון.
אורלי זוהר: יש פה בעיה של יתומים, יש פה אימהות שחלו בסרטן ואחר כך נפטרו והיתום נשאר בלי כלום.
אורלי זוהר: כלום.
אורלי זוהר: אם היום קורה לי משהו לשלושת הילדים שלי אין שום קשר למשרד הביטחון.
אורלי זוהר: איפה הגב שלנו?
אורלי זוהר: זו החרדה הגדולה ביותר של האלמנה שנשארה, שהילד שלה יישאר יתום לא רק מאבא, אלא גם מאמא.
אורלי זוהר: צריך להתעורר בסיפור הזה, אנחנו צריכים את העזרה של אנשי המילואים.
אורלי זוהר: אני עושה ימים ולילות להסביר את זה.
אורלי זוהר: החבר'ה שלי מתחילים לגלגל את הסיפור.
אורלי זוהר: אני חושבת שלצד זה שצריך להמשיך ולתרום צריך להתעורר לסיפור שנשארות משפחות מאחור, נשארים ילדים, נשארת אלמנה, נשארת משפחה, והיא צריכה להמשיך ולגלגל את החיים קדימה למקומות טובים.
אורלי זוהר: אתם משאירים ומקווים שהמשימה תישאר בידיים הכי טובות שיש, אבל זה לא פשוט ולא לכולם הנפש מצליחה לעמוד בסיפור הזה.
אורלי זוהר: ואם אני השגריר של הסיפור, הדבר היחיד שאני רוצה שלא יקרה פה שאני אצא ו'תחזיקי מעמד'.
אורלי זוהר: זה לא הסיפור, אני חזקה ואני פה של אוכלוסייה שלמה וגדולה ואני צריכה את עזרת כולכם.
אורלי זוהר: חלק פגשו אותי, חלק לא פגשו אותי, אני מודה, איל, תמיד אתה שותף, תמיד אתה מקשיב.
אורלי זוהר: חלקכם באמת פותחים את הדלת, זה מעבר לזה, זה סיפור של הצבא, זה סיפור של האזרחים, זה סיפור של הכנסת, זה סיפור של משרד הביטחון.
אורלי זוהר: אני מקווה שאתמול עשיתי צעד אחד אחרי שנה קשה ביותר, השארתי את הדברים האלה אצל מבקר משרד הביטחון ומבקר צה"ל, שהולכים להיכנס לדבר הזה באופן יסודי ביותר.
אורלי זוהר: זה קשה, אלה דברים שקשה לגעת בהם, קשה לנפץ מיתוס שהכול מסודר, אבל זה לא ככה, והערכים והמוסר שלנו אומרים לשאול את השאלות בזמן הנכון.
אורלי זוהר: יש פה אוכלוסייה שנפגעה קשה רק כי היא נתנה את החיים שלה למדינה.
אורלי זוהר: אני שילמתי את המחיר הזה באהבה עם כל הכאב הזה, ממשיכה ללוות ילדים שעושים מילואים, ממשיכה להביא בני זוג לילדים שלי שהם ביחידות קרביות, קצינים כולם, וחיילים ותורמים למדינה.
אורלי זוהר: אני לא רוצה להפסיק את הגלגל הזה, אבל יש פה פגיעה קשה במוסר שלנו, באיך שאנחנו מתנהלים עם היתומים ועם האלמנות דקה אחרי.
אורלי זוהר: זו פגיעה, זו טראומה, זה פוסט טראומה שהילדים האלה סוחבים לאורך שנים.
אורלי זוהר: הם לא תמיד חוזרים למסגרות העבודה, הם לא תמיד חוזרים למסגרות הלימודים, והם מגלגלים חיים שלמים שהם לא פשוטים.
אורלי זוהר: אני חושבת שכמו שיש קול לאנשי המילואים החיים צריך להיות פה קול לאנשי המילואים המתים.
אורלי זוהר: אין מה לעשות, זה קשה, זה כואב, הכי פשוט, למה אלמנות ויתומים לא באות לאף טקס?
אורלי זוהר: יש לנו משימה אחרת לגמרי והיא לא להיאבק, היא לא להיאבק במסגרות, היא לא לבוא לפה ולצעוק, היא לא לצאת לכותרות, הם צריכים להישאר ולהתמודד עם הילדים לבד, בכל מצב.
אורלי זוהר: אני האמא היחידה, אני ההורה היחיד שנשאר לילדים האלה, מה שלא יהיה.
אבי דיכטר: תודה רבה, אורלי.
אבי דיכטר: את הנושא הזה, כמו שאת יודעת, לדעתי גם היית פה בדיונים בוועדה בסוגיות האחרות, ללא קשר לפנייה שלך לאנשי המילואים, שהיא יותר מאשר לגיטימית, מבחינתנו כוועדה יש לנו פרקים שלמים בתחום הזה ואני מניח שעוד ניפגש על הנושאים האלה.
אורלי זוהר: זה לא יכול לקחת שנים, סליחה שאני מפריעה לך, אלמנות יום כיפור בנות 70, לא היה אז חוק אנשי המילואים, הן לא צריכות להיות מוכרות ברווחה, עם כל הכבוד.
אורלי זוהר: אלמנת יום כיפור לא צריכה להיות מוכרת ברווחה.
אבי דיכטר: אורלי, הדיון הזה לא עוסק בנושא הזה, אז לכן לא - - -
אורלי זוהר: נכון, אבל צריך לעורר את זה.
אבי דיכטר: לא, לא קטעתי אותך כי באמת המסרים באו מעומק הלב, אני חושב שהם גם לא נפלו על אוזניים אטומות פה - -
אורלי זוהר: אני בטוחה שלא.
אבי דיכטר: - - בוודאי לא מבחינת חברי הכנסת.
אבי דיכטר: אני רוצה לעבור לחברי הכנסת - - -
קריאה: אז אני לא אוכל כיתומה לומר גם כמה מילים?
אבי דיכטר: אנחנו מיצינו את שלב ההתייחסויות של האנשים האורחים, אנחנו עוברים לחברי הכנסת, אנחנו פשוט מוגבלים בזמן.
איילת נחמיאס ורבין: למרות שמאוד היה חשוב לי לדבר, אני מוכנה לוותר על הזמן שלי עבור מישהי מהיתומים.
אבי דיכטר: תודה רבה, אנחנו עוברים לחברי הכנסת.
איילת נחמיאס ורבין: לא, אבל אני מוכנה לוותר בשביל - - -
אבי דיכטר: יכול להיות, כשתנהלי את הדיון תחלקי את הזמן לפי איך שאתה רוצה.
איילת נחמיאס ורבין: אז אני אשמח לדבר.
איל בן ראובן: טוב.
איל בן ראובן: דבר ראשון, כמובן אי אפשר להישאר אדיש למה שאמרה פה אורלי ואנחנו נעשה - - -
אורלי זוהר: אני מודה לך, איל, על כל מה שאתה עושה.
איל בן ראובן: אנחנו נמשיך לטפל בנושא הזה, זה בהחלט נושא חשוב ומרכזי.
איל בן ראובן: אני רוצה לדבר לנושא אנשי המילואים.
איל בן ראובן: לגבי היום.
איל בן ראובן: קודם כל ברור שלצבא המילואים יש בחברה הישראלית תפקיד, יש לו תפקיד מבצעי ויש לו תפקיד חברתי ויש לו תפקיד ערכי מהמעלה העליונה ולכן אנחנו חייבים לשמר את זה.
איל בן ראובן: צבא המילואים, למי שעשה כמה מלחמות, ויש פה אנשים שעשו כמה מלחמות.
איל בן ראובן: אנחנו יודעים בדיוק את תפקידו, הוא מתחיל בהגנה שבעיקר מושתתת עדיין על הסדיר, אבל את ההכרעה ואת המשך הלחימה יעשה צבא המילואים.
איל בן ראובן: צריך להבין את זה, זה עמוק מאוד, הנושא הזה.
איל בן ראובן: היה לי פעם מג"ד מילואים, עוזי קרן, הוא בא ממילואים והוא היה מג"ד סדיר, הייתי סמג"ד שלו, ושאלתי אותו פעם, 'תגיד, עם איזה גדוד אתה רוצה לצאת למלחמה, עם גדוד הסדיר או גדוד המילואים שלך?
איל בן ראובן: ' והוא אמר לי ככה, 'את ההתחלה אני רוצה לעשות עם הגדוד הסדיר, הוא מקצועי, אבל אחרי שלושה ימים אני רוצה לעבור לגדוד המילואים, כי אלה מקצוענים, הם יודעים לתקן טנקים והם יודעים - - -', אבל זה מדגיש את העניין של צבא המילואים.
איל בן ראובן: יש לי המון מה להגיד על מה שנאמר פה, אני חושב שהנושא המרכזי שאנחנו צריכים לעסוק בנושא הוא נושא הכשירות של אנשי המילואים, מדוע?
איל בן ראובן: כי כשאתה מדבר עם אנשי המילואים, ואתה שואל אותם 'מה אתם רוצים?
איל בן ראובן: ' אנחנו מדברים פה עם כולם, אבל בסוף כשאתה שואל את המג"ד, 'תגיד, מה הכי מטריד אותך?
איל בן ראובן: ' הוא תמיד, ובצדק, יפתח בנושא הכשירות שלו, של הגדוד שלו, של הציוד שלו, של האימונים שלו, ותרשה לי, ארי, שאני נפגש איתו, עם ארי סינגר, איך הוא אמר?
איל בן ראובן: את ההוקרה לאנשי המילואים תנו בראש ובראשונה באמצעות הכשירות, 'תנו לנו, אנחנו רוצים להרגיש שאתם מכבדים אותנו באמצעות זה שאתם נותנים לנו את היכולת לעשות את המשימה שלנו בצורה הכי טובה שאפשר.
איל בן ראובן: זה מה שאנחנו רוצים, זה מה שאנחנו צריכים'.
איל בן ראובן: ואני רוצה להידרש בשתי מילים לעניין הזה.
איל בן ראובן: מבחינת הצבא, אני סתם אתן דוגמה, כיתות הכוננות של הצבא, אני מסתובב היום הרבה ביישובים, בכיתות הכוננות.
איל בן ראובן: כיתות הכוננות היום זה אנשי מילואים.
איל בן ראובן: פתרנו, התקדמנו, הם כבר לא שייכים לחטיבה 35, ועכשיו כשמקפיצים אותם אז הם ביישוב ואחר כך מתחילה המלחמה, אז הם עוזבים, בזה הצבא די התארגן בעניין שלקחו אותם ושמו אותם בעניין, אבל הם מקבלים היום שני ימ"מים, שני ימי אימונים בשנה.
איל בן ראובן: כיתת כוננות, מישהו פה יכול להגיד, 'תשמע, יש לך חטיבות, אוגדות, מה אתה מדבר על כיתות הכוננות?
איל בן ראובן: ' רבותיי, כיתת כוננות ביישוב יכולה להיות ההבדל בין מלחמה ללא מלחמה.
איל בן ראובן: כיתת כוננות יכולה לסגור אירוע, אם חס וחלילה קורה.
איל בן ראובן: ואתה בא לאנשים, הם אומרים לך 'תשמע, אנחנו לא מצליחים לעשות מטווח, אנחנו לא עושים זה, נגמר לנו'.
איל בן ראובן: עכשיו, מי זה האנשים האלה?
איל בן ראובן: זה אנשים שבאו מיחידות צנחנים, שמנו אותם, שמנו עליהם ציוד כמו שצריך, זה בסדר, הם מקבלים את הציוד, אבל הם לא יורים בנשק.
איל בן ראובן: זו דוגמה קטנטנה לאנשי המילואים.
איל בן ראובן: דובר פה אתמול, שמענו את נקח"ל אתמול.
איל בן ראובן: יש לי בקשה לאנשי הצבא, קחו, שינינו עכשיו את מינון האימונים והתעסוקות, את זה צריך למצות לטובת אימונים, לטובת לתת לאנשים יותר להיות על הכלים שלהם, יותר להיות מקורבים.
איל בן ראובן: אני עוד כמח"ט מילואים הייתי מוציא חטיבה או גדוד לתעסוקה, היה ברור שהם לוקחים איתם חמישה-שישה טנקים ולצד התעסוקה הם מתאמנים והם עושים את זה.
איל בן ראובן: זה נתן לאנשים כל כך הרבה.
איל בן ראובן: אני חושב שבנושא הזה אפשר לעשות היום צעד, לצד המהלך שהרמטכ"ל עשה יותר אימונים צריך היום למצות את התעסוקות לאימונים ולתת לאנשים הרבה יותר דגש לאימונים, זה מבחינת מרחב האימונים.
איל בן ראובן: באלי"ש , באלי"ש הוא מקום נהדר, אבל, רבותיי, חטיבה שהולכת להילחם בלבנון, אין מה לעשות, לא תהפוך את באלי"ש ללבנון, אי אפשר לעשות את זה, אי אפשר לשתול שם עצים ולעשות שטח הררי שם.
איל בן ראובן: לכן צריך למצות את רמת הגולן ולתת לאנשים להתאמן במקומות האלה.
איל בן ראובן: האימונים והאימונים והאימונים והכשירות והכשירות והכשירות, זה המסר שלי.
איל בן ראובן: והמון המון המון הערכה ואהבה לאנשי המילואים ובני המשפחות שלהם.
אבי דיכטר: איילת ורבין, שלוש דקות לרשותך.
איילת נחמיאס ורבין: תודה רבה, אני מודה לך, אני אשתדל להיות קצרה אפילו יותר.
איילת נחמיאס ורבין: הרבה לפני שאני נכנסתי לכנסת אני הקמתי את קהילת משפחות המילואימניקים.
איילת נחמיאס ורבין: צריך לומר שזה היה ביוזמה של תת אלוף אריאל היימן, ואני תמיד מספרת על עברי שהוא המילואימניק, אבל גם אני עשיתי 35 יום בשנה עד גיל 27, אני אגב מציעה את עצמי מחדש, אם אתם רוצים.
איילת נחמיאס ורבין: תשאלו את דיכטר, אני לא יודעת אם הוא ימליץ עליי, אבל.
איילת נחמיאס ורבין: בכל מקרה אני רוצה לדבר על היבט אחר, אני מכירה את ההיבט של המוכנות והכשירות שחברי הטוב, איל בן ראובן, והמח"ט של עברי לפני הרבה שנים דיבר עליו, אבל אני רוצה לדבר על מה שקורה בשוק התעסוקה.
איילת נחמיאס ורבין: אנחנו צריכים להבין שבשנה שבה יש עלייה של 58% בתלונות שהוגשו לנציבות שוויון הזדמנויות בעבודה בנושא המילואים, כלומר שהזכויות של אנשים נפגעו כתוצאה מזה שהם יוצאים למילואים ומשרתים בצבא, אנחנו צריכים לקחת את מה שאבי סייג אמר הרבה הרבה יותר ברצינות.
איילת נחמיאס ורבין: אני אומר לכם עוד דבר.
איילת נחמיאס ורבין: אני לא יודעת כמה מכם מכירים את טקס מגן המילואים, השנה טקס מגן המילואים לא מתקיים.
איילת נחמיאס ורבין: טקס מגן המילואים בעצם היה אמור להיות חיבור רגשי, צריך לומר, בין שוק התעסוקה לבין משרתי המילואים.
איילת נחמיאס ורבין: בסוף אנחנו מאוד מאוד תחת ההשפעה של דוח נקח"ל אתמול, והייתה, אגב, עלייה של 100 תלונות בתלונות משרתי מילואים, אמרת שזה דבר חיובי, אגב, אני לא בטוחה שזה מספיק, כלומר, אני לא בטוחה שרוב חיילי וקציני המילואים באמת יודעים לפנות, או שיש להם זמן לפנות לנקח"ל, אבל בעצם זה היה אמור להיות החיבור שבין הצבא לבין שוק התעסוקה והשנה לא נמצאו חברות שרצו להגיש את עצמן למגן המילואים.
איילת נחמיאס ורבין: אני חושבת שזה מצביע - - - אנחנו היינו בתקופה מאוד לא טובה לפני חוק המילואים, לפני 2008, תקופה שבה אני תמיד אומרת עברי היה מחליף מבגדים למדים באוטו, עברנו מהתקופה הזאת לתקופה שאני חושבת שהיום היא הרבה יותר טובה, כלומר יצא המונח פראייר, לשמחתי, אני חושבת, כמעט יצא באופן אבסולוטי מהלקסיקון, אבל מעבר למה שאורלי ציינה כאן, על היחס למילואים, אנחנו שוכחים אותם.
איילת נחמיאס ורבין: אנחנו שוכחים אותם, בשש אחרי המלחמה אנחנו שוכחים אותם.
איילת נחמיאס ורבין: עכשיו עושים גיוס מילואים, למשל, בדרום, בגלל המורכבות, 88 ימים של שריפות בדרום מתחילים לתת את אותותיהם.
איילת נחמיאס ורבין: אנחנו כל הזמן מגייסים מילואים, אנחנו יודעים שאנחנו נשענים עליהם, אבל בסופו של דבר אם האנשים האלה לא יוכלו באזרחות להתפרנס והם יהיו בבעיה אל מול צווי מילואים והם יהיו בבעיה, עצמאיים בכלל נמצאים בבעיה, אבל גם צריך להגיד, לדעתי זה חוק של עפר או איתן, בנושא של העצמאים, וזה באמת נורא נורא חשוב, אנחנו בסוף לא נמצא מילואימניקים.
איילת נחמיאס ורבין: אני לא זוכרת, ארי, אם אתה דיברת על הנושא של הליכה לקורסי מג"דים, זאת אומרת התקדמות בדרגות, התייחסת לזה בנושא של פו"ם ושל פו"ש, זה נכון, אבל אנחנו יודעים שהבעיה תמשיך להיות קשה.
איילת נחמיאס ורבין: אנחנו צריכים לראות מה אנחנו עושים בזה, אבי, זה מוטל עלינו, אני מוכרחה להגיד, לא ביום הזה בלבד, אלא כל השנה.
אבי דיכטר: עפר שלח, בבקשה.
עפר שלח: יש ברמה מסוימת קצת טמינת ראש בחול קולקטיבית לגבי המילואים ואני אגיד למה אני מתכוון.
עפר שלח: אני הרציתי פעם, אני לא יודע אם היית שם, אורי, לאוגדה שהחטיבה שלך בתוכה, וכשגמרתי לדבר על דברים, כולל דברים שנגעו לזכויות וכן הלאה ושאלתי אם יש שאלות, השאלה הראשונה ואולי היחידה שנשאלתי הייתה איך אתה מבטיח שהדברים שאנחנו מתאמנים עליהם גם ייצאו לפועל.
עפר שלח: כי זה מה שמעניין את אנשי המילואים.
עפר שלח: אין שום תנאים, ואני מחברי הכנסת היותר פעילים פה בנושא זכויות אנשי המילואים וכן הלאה, גם דברים שעלו פה תוך כדי הדיון, אבל אין שום תנאים סוציאליים או שום דבר אחר שבסופו של דבר יגרמו לאנשי המילואים לבוא ולבוא ברצון ולהישאר לתפקידי פיקוד וכל הדברים שאנחנו מדברים עליהם.
עפר שלח: הדבר הראשון הוא משמעות.
עפר שלח: המשמעות הזו היום, אנחנו כל הזמן מזכירים את המלחמות הגדולות, אבל אנחנו לא במלחמות הגדולות והיום צה"ל מתמודד, ואני לא בא בטענות, אבל הוא מתמודד עם המשמעות הזו בדרכים שלעתים קרובות משאירות את אנשי המילואים בצד וגורמים לפקפוק שבדיוק שמענו מהקצינים שם, האם הדברים האלה שאנחנו מתאמנים עליהם, והם בעינינו תכלית העובדה שאנחנו במילואים, האם הדברים האלה ייצאו לפועל.
עפר שלח: ועדת רוני נומה התחילה את ההסתכלות על זה והרמטכ"ל הנוכחי ואני, בניגוד למה שאמר אבי, ופה יש לי ויכוח איתו, אני תומך ברידוד מצבת אנשי המילואים, גם תקן ביחידות, גם מצבת אנשי המילואים בכללי, אני חושב שמצבי אפור, שבהם אנחנו מעמידים פנים שמישהו נמצא במילואים, אבל הוא בעצם לא משרת, הם פוגעים במשמעות ולא תורמים לה.
עפר שלח: צריך להכיר בזה, זה עולה גם מהמספרים שאתם מציגים פה, מילואים היום עושים חלק קטן מהאנשים בגילאים הרלוונטיים, העול המוחלט על אותם אנשים הוא אותו דבר אם לא יותר גדול והעול היחסי הוא בוודאי הרבה יותר גדול, כי כשאתה משווה את זה לסביבה שלך, לסביבה שלך במקום העבודה ולסביבה שלך במקום המגורים וכן הלאה, ברור שהעול היחסי הוא הרבה יותר גדול.
עפר שלח: לכן צה"ל, וארי, אני ואתה מדברים, אני יודע שנעשים מאמצים בזה, אבל אנחנו גם צריכים להיות שותפים לדבר הזה, צריך להכיר במצב הזה ולעשות בפשטות את הדברים הבאים, אחת, איש מילואים ישרת אם יש לו באמת תפקיד בחירום, שממנו זה נגזר, ולטובת התפקיד הזה יעמידו לו את התנאים, את הציוד, את הסביבה, בדיוק כמו הסדיר.
עפר שלח: ואם הוא לא יכול להיראות כמו הסדיר ואם הוא לא יכול להילחם יחד עם הסדיר, וזו גם שאלה של תורת הלחימה שלנו, אז צריך לשאול את עצמנו אם הוא צריך להיות שם.
עפר שלח: והסביבה האחרת שלו, מתוך הכרה שזה ייגע לפחות אנשים, כל מה שנוגע לסביבה שלו, ממקום העבודה ועד המשפחה, צריך להיות מטופל בחבילה אחת שלמה.
עפר שלח: אם המשמעות של זה היא שיהיו פחות אנשים במילואים, אבל לאנשים האלה תהיה משמעות ויהיו כל הכלים בשביל לממש את המשמעות הזאת, לשם אנחנו צריכים ללכת.
עפר שלח: והערה אחרונה, ארי, אני לא בטוח שיותר ימ"מ פירושו בהכרח יותר כשירות.
עפר שלח: ימ"מ זה מה שהצבא צריך, רק את זה צריך לעשות במסגרת אותה תפיסה של מה אנחנו רוצים ממערך המילואים ולתפור לו את החליפה הזאת, אחרת אנחנו נמצא אותו בסדקים ונחזור על אותם דברים מדיון לדיון.
ענת ברקו: אני מצטערת שלא הייתי בכל הדיון, אבל גם בדיון הקודם שהיה בוועדת חוקה דיברנו על זכויות של חיילי צה"ל והכרה בשירות, או בשירות קרבי, לצורך עדיפות וקבלה למגזר הציבורי.
ענת ברקו: את אותו הדבר אנחנו צריכים להגיד על אנשי המילואים כדי לשמר את הכוח הזה, שהולך ונשחק מבחינת העדיפות שלו בחברה הישראלית.
ענת ברקו: מי שלא עושה, עושה לביתו, צריך להגיד, נקודה, זה מה שקורה ולצערי הרבה במשך הזמן המעמד של אנשי המילואים, המעמד של חיילי צה"ל הלך ונשחק וכבר הם עצמם לא תמיד רואים את היתרון בעצם השירות.
ענת ברקו: אני רוצה לתת לכם כמה דוגמאות אבסורדיות.
ענת ברקו: קודם כל מההיכרות שלי עם התחום הזה יש אנשי מילואים גם בגילאים מופלגים, שזה מדהים, אני מכירה מהבית שלי אפילו יחידות שמשרתות שיש להם אנשי מילואים בגיל 70 ו-80 והם באים למילואים והם עושים את זה בדבקות ובמסירות והם תורמים מהיכולות המקצועיות שלהם.
ענת ברקו: יחד עם זה חשוב שהזמן לא יהיה זול, בעצם הגיוס, בתהליך הגיוס, בתהליך ההתחיילות, בתהליך שמעלים אותם לתעסוקה, שהתעסוקה תהיה ממוקדת מטרה ולא יבזבזו את זמנם.
ענת ברקו: יש שיפור בהזנת ימי המילואים, 3010, נדמה לי שקוראים לי, בביטוח לאומי.
ענת ברקו: כל הכבוד, עשיתם את זה, זה תהליך הרבה יותר קצר, לא מקשה עליהם.
ענת ברקו: אני רוצה לדבר איתכם על דברים שהם קשורים לשירות המילואים, אבל מתעלמים מהם בצבא ואני אקח לדוגמא את נושא הנהגים שזה נושא שכבר הגעתי איתו עד לראש הממשלה.
ענת ברקו: בארבע השנים האחרונות לא נותנים לנהגי רכב כבד, בסדיר ובמילואים, רישיון אזרחי.
ענת ברקו: מישהו החליט שחסר להם איזה שהוא מבחן אישיות.
ענת ברקו: מבחן האישיות הזה לא חסר כשהם נוהגים 30 שנה בכבישי הארץ במילואים, לא חסר כשהם נוהגים בסדיר, הוא חסר רק כשהם מגיעים לאזרחות כשבאזרחות בחירום זה יפגוש אותנו, וזה ברור שזה פוגש אותנו גם יום יום כי חסרים נהגים וחסרים נהגי אוטובוס.
ענת ברקו: שר התחבורה, בהתערבות של ראש הממשלה, לפני שבועיים נתן לצבא אישור לנפק רישיונות אזרחיים לנהגים צבאיים ובסופו של דבר מי שהפיל את זה אלה הגורמים המשפטיים בצבא.
ענת ברקו: אני מוכנה להציג את זה לפצ"ר אם אתם רוצים, אני חושבת שאתם צריכים להילחם על זה.
ענת ברקו: יש הרבה מאוד דברים שאפשר לקחת אותם ולהעביר אותם גם לאזרחות ולתגמל את אנשי המילואים.
ענת ברקו: אם מישהו עושה מילואים כטבח אפשר גם להכשיר אותו להיות שף ושייצא עם עוד משהו.
ענת ברקו: שהם ירגישו שהם גם מקבלים מהשירות, כי בסך הכול צה"ל זו חברת כוח האדם הגדולה במדינה וכך צריך להתייחס אליה.
ענת ברקו: קיבלתי פנייה מאוד מיוחדת בזמן האחרון, אני לא יודעת איך להתייחס אליה.
ענת ברקו: 'יש עכשיו חופש, מזמנים אותנו באוגוסט כשהילדים בבית, למה דווקא באוגוסט מזמנים אותנו למילואים?'.
ענת ברקו: הדברים האלה, אני מבקשת שתיקחו בחשבון שיש בעלי משפחות וגם אם יש תעסוקה ואם יש מצב חירום, אז כמובן זה קודם לכול, אבל אם אפשר לתמרן ולקחת בחשבון גם את הנושא של משפחה והשילוב בין משפחה לבין מישהו שקם ועוזב את המשפחה שלו ואת העבודה שלו באמצע החיים, זה מאוד חשוב.
ענת ברקו: אני יודעת שנקח"ל מאוד מעורב בעניין הזה.
ענת ברקו: אני רוצה להוקיר תודה לשירות המילואים ואני חושבת שאין מדינה כמו שלנו, שאנשים עוזבים את הכול, קמים והולכים ותורמים למדינה בצורה כל כך משמעותית.
ענת ברקו: אז הרבה תודה וכדאי גם להפיק לקחים לאחר כל תעסוקה כזו משועלי הקרבות הוותיקים הללו, שרואים מה נכון, מה יש בחירום, מה אין בחירום, מביאים את הניסיון שלהם ממלחמות וממבצעים קודמים, אפשר להפיק לקחים ולהשתמש בידע הזה.
אבי דיכטר: תם ולא נשלם, כמובן, אנחנו לא מתיימרים בדיון כזה לא לפתור את הבעיות, לא את כולן, זה גם לא דיון שממוקד על פתרון בעיה כזו או אחרת, אלא בהחלט לשמוע את הדברים.
אבי דיכטר: אני חושב שכחוט השני אפשר להבין שאנחנו רואים את הסדיר כקובע התקן של המילואים.