GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<חיים בר: אני לא מדבר עכשיו על כל הפוסט טראומה.
<חיים בר: יש 4500, לפי הנתונים שהציג משרד הביטחון, 4500 פוסט טראומתיי במשרד הביטחון.
<חיים בר: בתוכם אותם 240-250 שהם פדויי שבי.
<חיים בר: על הפדויי שבי היה צריך להחליט מייד, איך שהוא חוזר מהשבי אתה נכה צה"ל 20%.
<חיים בר: שיקבל את רצף הטיפולים.
<חיים בר: שיתחיל מהרגע שיורד מהמטוס, לא דקה אחת לחכות.
<חיים בר: כל דקה שם משפיעה על הטיפול בו, כל יום שעובר המצב יותר חמור כי הוא פחות יודע להתמודד.
<חיים בר: איפה אנחנו צריכים את ההוכחות?
<חיים בר: אני אגיד לכם איפה צריך - כשבנאדם חוזר מפדויי השבי, מתנהג כמו פופאי, מרגיש כמו טווס, מספר את הגבורה שהוא החזיק מעמד בשבי ואחרי שנה שנתיים הוא פתאום מתחיל להתנהג אחרת.
<חיים בר: עכשיו אומרים לו לך, תביא, הוכחות, מי היה איתך, איפה היית, מה עשית והוא מתחיל לחזור על הדברים האלה.
<חיים בר: אני אומר לך, אני מטפל עכשיו, היום אני מטפל בבחור שעבר כעת בשירות הסדיר התעללות מינית.
<חיים בר: הוא היה כבר משוחרר בתהליך שחרור חודשיים וחצי.
<חיים בר: אני פגשתי אותו לפני שבוע ביום שבת, עד הרגע הזה הוא עדיין לא מוכר על ידי משרד הביטחון לצורך טיפולים רפואיים.
<חיים בר: הרי יש מסמכים, יש חקירות של מצ"ח, מה צריך עוד?
<חיים בר: תנו לו את הטיפול.
<חיים בר: עכשיו יתנו לו, אני התערבתי בזה, עכשיו יתנו לו.
מרדכי יוגב: חיים אנחנו נצטרך לקצר כדי לשמוע את כולם.
<חיים בר: אני חושב שהבעיה היא לא בהכרה, זה צריך להחליט מיד שזאת ההכרה.
<חיים בר: עכשיו אם טיפול או לא טיפול - כן טיפול.
<חיים בר: כל טיפול שהוא יקבל, בין אם זה שיחה, בין אם זה טיפול רפואי, בין אם זה טיפול למשפחה קבוצתי ובודדים, אם לילדים, כל זה צריך להתבצע מייד, מייד, בלי להמתין אפילו שנייה אחת.
<חיים בר: לאחר מכן הוא יעבור את הרופא.
<חיים בר: מה חוסך משרד הביטחון?
<חיים בר: הוא מרוויח כסף, הוא לא צריך לשלוח אותו עכשיו לרופא קשר שיחליט שיש קשר בין השירות לנכות.
<חיים בר: אז בשביל מה?
<חיים בר: חסכתם עוד כסף גם כן.
<חיים בר: אני חושב שהדבר הזה צריך להסתיים.
<חיים בר: ופוסט טראומה יש להם את הצרות שלהם, לא רק פדויי השבי, והם חלק בלתי נפרד מהטיפולים הרפואיים.
<חיים בר: לא במהירות של ההכרה, כי מי שהיה באיזשהו מבצע ואחרי שנה פתאום הוא חושב שבאירוע ההוא שם הוא עכשיו פוסט טראומתי אז צריך לבדוק את הנתונים וזה לוקח, גם לא צריך לקחת זמן, צריך לקבל טיפול רפואי ואחר כך לבדוק את הדברים.
<חיים בר: תודה רבה.
מרדכי יוגב: אנחנו נשמע עכשיו את פדויי השבי.
מרדכי יוגב: אנחנו התמקדנו פה בעניין של הכרה של 20%, יש פה עוד נלוות של הכרה בנכה והכרה אחר כך כחלל ועוד נלוות אחרות שאולי הן יוצרות קושי נוסף.
מרדכי יוגב: אבל בואו, שלמה, כן.
<שלמה ארדינסט: אני יושב ראש העמותה, גם ממקימיה בשנת 99' וחזרתי עכשיו לקדנציה שנייה להיות יושב ראש על מנת לנסות באמת לקדם את הנושא הזה.
מרדכי יוגב: כמה ימים הייתם בשבי במצרים?
<שלמה ארדינסט: היינו חודשיים.
<שלמה ארדינסט: עד - - - ה-101 ואז שוחררנו.
<שלמה ארדינסט: העניין הוא שקצת להבדיל אולי ממקומות אחרים, אני יכול לדבר על עצמי, אני חושב שיושבים פה אנשים ומדברים ומעלים מסקנות, אף אחד, מי שלא עבר שבי לא יכול להבין, לא יכול להתחיל להבין מה אנחנו עברנו.
<שלמה ארדינסט: ואני לא מדבר על טייסים וקצינים שהיו במקום אחר אבל כל חייל וחייל, תבינו שאנחנו הלכנו לשבי ברגע שכל מי שעבר חוויות טראומתיות במקרה אחר עבר לטיפולים.
<שלמה ארדינסט: אף אחד לא חווה וראה חיילים שלנו שגוססים במשך חצי שעה ואני כל הזמן מתלבט אם לירות בו ולגאול אותו מהיסורים או לא.
<שלמה ארדינסט: זה שאני כל יום צריך לעטוף גופות שמתנפחות ורמסים בפנים ואני כל יום צריך לכסות אותן.
<שלמה ארדינסט: ואני חושב על זה יותר מלילה אחד בכל שבוע אתה פתאום מתעורר, אתה לא יודע מה מעורר בך את הזכרונות האלה שאני רואה את אותו אחד שמזיז את היד או את אותן גופות של חיילים שלי שאני צריך שלוש-ארבע פעמים ביום אחרי הפגזות לכסות אותם מחדש ולראות את הרמסים בפנים.
<שלמה ארדינסט: כשאני צריך ללכת ולעבור איזשהו טיפול - - -
מרדכי יוגב: כמה זמן הייתם במוצב?
<שלמה ארדינסט: אני ואורי היינו החיילים האחרונים שעזבו את הגדה של תעלת סואץ אחרי 8 ימים אחרי שקיבלנו שלוש פעמים פקודה להכנע ולא נכנענו.
<שלמה ארדינסט: וראינו עוד הרוגים שלנו ועוד פצועים שלנו ורק אחרי שקיבלנו שלוש פעמים פקודה להכנע והייתי משוכנע שאין לי משימה צבאית, אני הייתי מ"פ, הסכמתי ללכת לשבי על מנת להציל את החברים.
<שלמה ארדינסט: והגדיל לעשות את זה, אולי הקשר שלנו שאמר, אם לא היינו מקבלים פקודה הייתה פה מצדה שנייה.
<שלמה ארדינסט: ואני חוזר, במקום לעבור ישר לטיפולים הרפואיים לקחו אותי לשבי.
<שלמה ארדינסט: הייתי מבודד, ידיים קשורות מאחורי הגב, עושה את הצרכים בבגדים, חוטף מכות, לא יכול לשבת ולא לשכב ומתפלל שאני אתעלף על מנת שאני לא ארגיש את הכאבים או שלא יהיו לי את המחשבות האלה.
<שלמה ארדינסט: אז יושבים פה אנשים ואומרים זה לא פוסט טאומה, חבר'ה אתם לא מבינים וטוב שאתם לא מבינים מה זה.
<שלמה ארדינסט: זה קבוצה מצומצמת וייחודית.
<שלמה ארדינסט: עכשיו אתם מתבססים על מחקרים.
<שלמה ארדינסט: בזמנו של חבר הכנסת לשעבר ישראל חסון, אמרתם אז זה לא מספיק, זה לא מגובש.
<שלמה ארדינסט: הלכנו, במקום שאתם תעשו את זה, אנחנו בכוחות הדלים שלנו המשכנו מחקרים וסוף סוף סיימו את זה לפני שנה.
<שלמה ארדינסט: ארגנתי כנס גדול במכללה האקדמית בנתניה, הזמנו את כולכם.
<שלמה ארדינסט: הגיעו 2-3 נציגים.
<שלמה ארדינסט: במקום לראות ולהתרשם ולשמוע, לא באתם.
<שלמה ארדינסט: היום אתם מסתכמים עוד פעם, הלא העמקנו את המסקנות האלה, הכל חלק, הכל היום ברור.
<שלמה ארדינסט: עברנו בדיקות פולשניות בכמה גלים - - -
<קריאה: הם לא מקשיבים לך, הם מדברים ביניהם.
מרדכי יוגב: אני מקשיב לך.
<שלמה ארדינסט: לכן, שורה תחתונה היא, אנחנו גם מתביישים להוציא כל דבר החוצה, תבינו.
<שלמה ארדינסט: אנחנו מתביישים מהמשפחה, מהילדים, מהחברה, מהסובבים.
<שלמה ארדינסט: אם הגיעו למסקנה אותם ד"ר ופרופסורים שיש מחלות נלוות ואנחנו לא צריכים לעבור עוד פעם את הטראומה.
<שלמה ארדינסט: אני נלחמתי שנים עם חלק מחבריי שיושבים פה סמי ואחרים ואורי על מנת שבכלל יכירו - - - ד"ר משה סנה ויזמנו אותנו פעם ראשונה.
<שלמה ארדינסט: חבר'ה הגיע הזמן, אנחנו כבר זקנים, אנחנו חולים.
<שלמה ארדינסט: במחלות שאנחנו מבקשים תכירו, תנו לנו לפחות עכשיו שאנחנו הולכים ומתמעטים את ההרגשה שהמדינה ששלחה אותנו איתנו לא ממשיכה להתעלל בנו.
מרדכי יוגב: תודה רבה שלמה.
מרדכי יוגב: יש פה חברי כנסת שצריכים לרוץ לוועדות אחרות, ניתן להם דקה.
מרדכי יוגב: לאחר מכן יש לנו פה את יערית אשכנזי, רפאל אשכנזי, נתי שקד, מוטי רוזנברג, אורי אהרנפלד, אביחי פלד, ברק דני, על הסדר הזה ויש פה עוד שניים שרשומים.
<חיים בר: מילה אחת שלא הוספתי, שכחתי, היא חשובה.
מרדכי יוגב: זריז, מילה.
<חיים בר: הוועדה הזו אולי הייתה הראשונה בעולם כדי למנוע את הספק ביש לי או אין לי שהכירה בפוסט טראומה כחבלה על חוק.
<חיים בר: זה לא מחלה, זה צריך להופיע, לא משהו מולד - - -
מרדכי יוגב: ברור חיים.
מרדכי יוגב: מיכל, בקצרה.
מיכל רוזין: כמה התנצלויות.
מיכל רוזין: אני אתחיל בהתנצלות שאני אחרתי וההתנצלות השנייה שכנראה אני אצא כי יש איזה דיון משמעותי מאוד שאני צריכה להיות פה.
מיכל רוזין: ההתנצלות הבאה שלי היא בפני ישראל חסון.
מיכל רוזין: א' אני מתנצלת שאתה לא בכנסת וחבל לכולנו על כך ועל זה שאף אחד לא המשיך את המאבק הזה ואני רוצה גם כבת לנכה צה"ל אני ממש מתנצלת לבושתי שלא ידעתי שאין הכרה אוטומטית בפדויי/שבויי צה"ל לדורותיהם.
מיכל רוזין: באמת אני מתנצלת שלא ידעתי את זה, אני פשוט בהלם פה.
מיכל רוזין: אני אומרת את זה, לבושתי שלא ידעתי, באמת.
מיכל רוזין: כמי שעוסקת המון בטראומה ופוסט טראומה ומכירה את המרכז הישראלי אני הייתי שמחה לשמוע את זה מהם, זה נשמע לי משהו בעייתי אבל עזוב אני אפילו לא נכנסת איך הם בדקו ולמה הם בדקו ואיך הם הגיעו למסקנה.
מיכל רוזין: אם תשאל אותם האם פדויי שבי הם בטראומה - 100% בטראומה.
מיכל רוזין: האם הם בפוסט טראומה, זה כבר שאלה אחרת.
מיכל רוזין: לא כל טראומה - - - תן לי בבקשה, תאמין לי אני מומחית בתחום הזה בנושא של טראומה ופוסט טראומה, אני לא ד"ר ולא פסיכיאטר אבל אני מכירה את התחום הזה מצויין ועוסקת בו רבות וגם מחוקקת בו רבות.
מיכל רוזין: כל טראומה היא ניצן לפוסט טראומה.
מיכל רוזין: לכן אם לא מטפלים בטראומה יש סיכוי גדול שהיא תהפוך לפוסט טראומה.
מיכל רוזין: אתם יודעים, העובדה שרק, אמרת ב-99' הקימו את הארגון, איך לא קם אחרי יום כיפור, איך לא קם לפני זה?
מיכל רוזין: אנחנו מ-48' שלא נדבר על לפני כן - - -
<שלמה ארדינסט: הפחידו אותנו שניכנס למוסדות.
מיכל רוזין: אני לא באה בטענות, חס וחלילה, אני רק אומרת שמשרד הביטחון צריך להגיד תודה שהמאבק לא התחיל קודם כי עם כל הכבוד מדינת ישראל, סליחה, רובנו, רוב האזרחים במדינת ישראל חיים בטראומה.
מיכל רוזין: אנחנו מדינה בטראומה, כולנו בטראומה משנית או טראומה ישירה.
מיכל רוזין: וטראומה משנית הופכת לא פעם לפוסט טראומה.
מיכל רוזין: ולא פעם אנחנו, ואולי מוטי לא יסכים איתי, כהנהגה, כמדינה, כנבחרי, פועלים מפוסט טראומה, פועלים מהנקודה הזאת.
מרדכי יוגב: בואי לא נרחיב.
מיכל רוזין: אני לא אומרת את זה סתם.
מרדכי יוגב: עוד מעט תהפכי את חברי הכנסת באופוזיציה לפוסט טראומתיים.
מרדכי יוגב: תדברי לעניין בבקשה.
מיכל רוזין: אופוזיציה זה מאוד לעניין, חבל שאתה לא מקשיב לי מוטי, גם באופוזיציה וגם בקואליציה וגם במנהיגות - - -
מרדכי יוגב: דברי בבקשה לעניין כי הזמן קצר ואנחנו רוצים לתת גם לאנשים לדבר, לכן נתתי לך כי אמרת שאת ממהרת.
מיכל רוזין: טוב חבר'ה אני מגיעה לנקודה- - -
מרדכי יוגב: לא, אני מסכים איתך, אבל לגופו של עניין.
מיכל רוזין: זה לגמרי לגופו של עניין, זה שאתה לא מבין את זה זה בדיוק מה - -
מרדכי יוגב: אני מבין את זה מצויין.
מיכל רוזין: - - שהצבא ומשרד הביטחון לא מבין.
מיכל רוזין: הוא רוצה עכשיו כל אחד להעביר אותו באגף השיקום, את כל הסיוט שמעבירים את כל נכי צה"ל, לעבור את כל הוועדות ולהוכיח שאין לך אחות.
מיכל רוזין: כי אבא שלי בגיל 60 אחרי שהוא כבר 40 שנה פצוע בגיל 60 אומרים לו, רגע, צריכים לבדוק עכשיו אם אתה באמת עדיין נכה, אם באמת קיצרו לך את הרגל לפני 40 שנה.
מיכל רוזין: הסיוט הזה, שזה נושא אחר שעוברים אותו באגף השיקום עם נכי צה"ל צריך לטפל בזה.
מיכל רוזין: אבל העובדה שאתם לא מבינים שכל מי שהיה שבוי מתוך הגדרה הוא צריך לקבל הכרה כטראומתי ופוסט טראומתי ומכל גם כל המחלות וכדומה, זו נקודת המוצא.
מיכל רוזין: על זה אנחנו מתווכחים מוטי, האם אחר כך יעבירו אותו - - -
מרדכי יוגב: יש פה חוק שאני עומד איתו ואייל עומד איתו והגשנו אותו עכשיו בשביל זה.
מרדכי יוגב: אז את אומרת לא מבינים.
מרדכי יוגב: אז זה עניין העניין, אז תבואי להקשיב מתחילה.
מרדכי יוגב: עכשיו יש לך זכות דיבור של עוד דקה, בבקשה תסיימי, זה הכל.
מיכל רוזין: אני תומכת לחלוטין בזה ואני התנצלתי מראש על בורותי ואני לגמרי מחוייבת למאבק וברגע זה אני מודיעה לכם שאני לגמרי מחוייבת למאבק.
מיכל רוזין: אני רק אומרת שאני מבינה מאיפה מגיע משרד הביטחון, מאיפה הוא מגיע לנושא ופה צריך לפתור את זה.
מיכל רוזין: חס וחלילה שלא יהיו לנו עוד פדויי שבי אבל צריך להיות ברור שהכרה חייבת להיות מיידית, הטיפול היה צריך להיות אז, כמובן שהוא צריך להיות היום כשיש כבר פוסט טראומה וברור שהם צריכים להיות מטופלים.
מיכל רוזין: דרך אגב לא רק הם גם בני משפחותיהם בעבר ובהווה, גם כאלה שהיו אז וגם כאלה שנוספו להם עם השנים כי הטראומה הזאת היא טראומה שפועלת גם בטראומה משנית על בני המשפחה, הורים, אחרים, ילדים ובני זוג.
מיכל רוזין: ואני חושבת שאנחנו צריכים באמת, אי אפשר ללכת פה על - - - גם זה קבוצה קטנה, זה קבוצה מצומצמת, אז בואו תתעלו מעל עצמכם - - -
מרדכי יוגב: כל מה שאת אומרת באמת נאמר פה, אני לא מבטל דבר מדברייך - - -
מיכל רוזין: תבינו שהקבוצה הזאת צריכה עכשיו לקבל מענה ולא לשלוח אותם לעבור כל מיני ועדות ולהוכיח את עצמם.
מרדכי יוגב: מיכל, תודה.
מרדכי יוגב: אני עובד הרבה עם מיכל, מודה, בעניינים שונים, ואני מעריך מאוד את מקצועיותה, סליחה על הטעות שלי.
מרדכי יוגב: אני קיבלתי את הנושא הזה לנהל אותו אתמול בלילה אבל אני הגשתי את החוק בהמשך לישראל.
מרדכי יוגב: כל הדברים שאמרת באמת נאמרו פה וזו גם התחושה של מירב האנשים פה.
מרדכי יוגב: אכרם רצית לומר.
אכרם חסון: כן, בהחלט.
אכרם חסון: קודם כל בוקר טוב לכולם.
אכרם חסון: אני קודם כל שמח, אדוני היושב ראש, שביחד איתך אני בין המציעים לדיון המהיר הזה.
אכרם חסון: האמת שמבדיקה שעשינו מה שנעשה על ידי ידידנו, חברנו ישראל חסון, אז ומה שאנחנו מנסים לעשות היום זה אותו דבר, לא השתנה שום דבר, המצב יותר גרוע.
אכרם חסון: להיפך, אני רוצה להגיד לך, לפני חודש הקמנו את השדולה למען הלומי קרב, אני וחברת הכנסת השכל, באו 100 אנשים לשם, שמענו סיפורים מזעזעים, ראינו אנשים שבורים, לצערי הרב.
אכרם חסון: ואני לא רוצה להוסיף כי אתם אמרתם את הכל.
אכרם חסון: אני רוצה רק להגיד לכם כמה דברים שאני מרגיש אותם, רואה אותם גם כנבחר ציבור הרבה שנים שאני מנסה לתת שירות לאזרח.
אכרם חסון: משרד הביטחון כמו הביטוח לאומי, כל אדם שבא אליו רואה בו חשוד, שקרן, בא לרמות את המערכת.
אכרם חסון: ככה מתייחסים לאזרחים במדינת ישראל שנתנו את מיטב שנות חייהם למען המדינה.
אכרם חסון: אנחנו יודעים שהאמריקאים היו בין הראשונים, המתקדמים בנושא הזה, איך לטפל בחיילים האלה שהשקיעו את הכל, אין להם חיים.
אכרם חסון: כשאמרתי שבורים, אלה אנשים שלא באים לרמות את המערכת, אם היו אנשים רגילים ומצליחים היו מתקדמים ובונים את עצמם ולא צריכים את הטובות של המדינה.
אכרם חסון: אבל ברגע שהמדינה מסתכלת על האנשים האלה כמספרים ולא כבני אדם, האם יש את התקציב לתת להם או אין את התקציב, האם אפשר להוסיף עוד נכה או התקציב נגמר ולא מוסיפים עוד נכה.
אכרם חסון: לא מסתכלים על הנושא הפיזי שלו, לא על הנושא הבריאותי שלו, לא על הטראומה שהוא עובר יום יום, על המשבר שהוא עובר עם המשפחה שלו.
אכרם חסון: ולכן אני אומר לך בשיא הרצינות, ימשיכו למרוח אותנו, ימשיכו לעבוד עלינו וימשיכו למכור לנו כל מיני לוקשים.
אכרם חסון: אני לא מאמין לא למשרד הביטחון ולא מאמין לביטוח לאומי, אני רואה את הדברים איך מתנהלים ביום יום.
אכרם חסון: לכן, אדוני היושב ראש, אני אומר לך, אנחנו צריכים להחתים את כל חברי הבית.
אכרם חסון: יש כאן בכנסת הזאת אני חושב שלפחות 90-100 חברי כנסת שמוכנים לחתום איתנו לשנות את החוק, להביא להכרה כמו בארצות הברית להתחיל לטפל בחיילים האלה בצורה שהיא תכבד את מדינת ישראל.
אכרם חסון: אנחנו נראים לא טוב, הפרצוף שלנו לא יפה שככה אנחנו מתייחסים לחיילים שלנו.
מרדכי יוגב: טוב, אנחנו נעבור עכשיו באמת לשמוע את האנשים.
מרדכי יוגב: אני אתן למנהל הוועדה - - -
<אורי אהרנפלד: עם כל הכבוד יש פה כמה חבר'ה שאני מאוד מכבד אבל אני הייתי מבקש - - -
<פלד אביחיל: שמי פלד אביחיל אבל ברשות
<פלד אביחיל: כם אני אתחיל מאיך שקראו לי במצרים.
<פלד אביחיל: אנא, אביחיל דוד פלד, 55, זה המספר שהיה לי במצרים.
<פלד אביחיל: אני מוכר כ-100% נכות על פגיעה פיזית שהייתי בעמדה ו-RPG פגע בעמדה.
<פלד אביחיל: אני לא תבעתי את משרד הביטחון על הלם קרב מכוון שאני מספיק ב-100% נכות וזה סתם חבל על זה.
<פלד אביחיל: גם לא על העיניים וגם לא על הצוואר.
<פלד אביחיל: הרופא במוצב שהציל את חיי אומר שלא מובן לו בכלל איך אני חי אחרי שהוא נעץ צינורית בקנה שלי.
<פלד אביחיל: זה רק במוצב.
<פלד אביחיל: בשבי, אני הייתי בכלא, לא הייתי בבית חולים.
<פלד אביחיל: כלא זה אומר ים של זבובים עליך.
<פלד אביחיל: אני הצלחתי לשכנע את המצרים אחרי שלושה שבועות שיקטעו לי את יד ימין בגלל הנמק.
<פלד אביחיל: אני, בחור בן 19, צריך לעבוד על העניין מול המצרים, לשרוד, לא יכול לאכול בגלל הפציעה בצוואר, אין תרופות, אין שום דבר לא.
<פלד אביחיל: אני לא צריך להכנס לתיאורים פלסטיים של כל מה שקורה.
<פלד אביחיל: אבל אני כן רוצה לומר שאני חזרתי, למדתי משפטים, יש לי היום נכדים ואני מאושר בחיי ואני אפילו אומר שתודה לקדוש ברוך הוא ואני מוכן לחזור, זה יישמע מוזר, המטען הערכי, המוסרי, לטובת המדינה, לטובת העם שלי, אני מוכן לעשות את הדברים האלה שוב, אני אומר את זה בקול ברור וצלול.
<פלד אביחיל: אבל הפנייה שלי למשרד הביטחון, בגיל 40 קיבלתי את המחלה הראשונה מבין רשימה של 10 מחלות שזה אומר דלקת פרקים.
<פלד אביחיל: אין במשפחתי אף אחד עם דלקת פרקים.
<פלד אביחיל: הרופאה שכנעה אותי לקחת תרופות.
<פלד אביחיל: קיבלתי את המחלה השנייה, המחלות האוטואימוניות אלרגיות, נכנסתי לטיפול נמרץ, מנהל טיפול נמרץ אחרי שבועיים וחצי הודיע לאשתי, אולי אתם מוכנים לתרום את האיברים שלו.
<פלד אביחיל: היא אמרה לו יום שלישי היום, בוא נחכה עד מוצאי שבת, פתחתי את העיניים.
<פלד אביחיל: זה כבר קרה לי שלוש פעמים.
<פלד אביחיל: אני נמצא בסיבובים האלה עד הפעם האחרונה לפני שנה בדיוק.
<פלד אביחיל: נותנים לי סטרואידים, מצילים אותי.
<פלד אביחיל: בהתחלה לא הבינו, אני מטופל רק בתל השומר.
<פלד אביחיל: אני מגיע למשרד הביטחון על בעיות אוטואימוניות, אני אלרגי, יש לי מכתב מפרופ' קיבידי באיכילוב, אסור לי לקחת תרופות מכל סוג שהוא, הגוף שלי על הפנים, תוצאה כנראה מנפש.
<פלד אביחיל: אין לי מחקר שיכול להצביע על זה אבל המחקרים האלה מספיק חזקים.
<פלד אביחיל: אני עם המכתב הזה הלכתי, בגלל שנפלתי ושברתי את הכתף, הלכתי לעשות ניתוח - - - אני לא מקבל טיפול רפואי ועל זה אני מדבר.
<פלד אביחיל: קופת חולים לא נותנת את הטיפול הרפואי הטוב שאני צריך לקבל.
<פלד אביחיל: ואני רוצה לומר דבר מאוד פשוט: אני אלרגי לסדרה גדולה של תרופות בגלל המורכבות הנפשית והפיזית שלי, תוצאה מכל מה שקרה לי.
<פלד אביחיל: קופת חולים יש לה את האילוצים הכספיים שלה, אני כאחד האדם צריך להתחנן, צריך לבקש, תלך למעבדה הזו, למקום הזה.
<פלד אביחיל: בית חולים, משרד הביטחון לא מממן לי.
<פלד אביחיל: אני היום משלם הרבה כסף מכיסי כדי לקבל את הטיפול הרפואי הכי נכון והכי טוב.
<פלד אביחיל: אני מבקש לקבל הכרה לפחות לטיפול הרפואי לכל מה שכרוך בכל המחלות הנלוות וכל הרופאים אומרים שלא ברור להם למה אני מקבל את זה.
<פלד אביחיל: זה פקקת, זה שיניים, זה הרבה דברים שנמצאים כאן, מחלות דם, בתוך כל המערכת הזאת.
מרדכי יוגב: תודה אביחיל.
<דני ברעם: קודם כל להזכיר שגם הייתה מלחמת ששת הימים, וגם שם היו שבויים, אמנם לא הרבה.
<דני ברעם: אני השתתפתי בפעולה בנמל אלכסנדריה.
<דני ברעם: כשהיינו שם בשבי בשלב מסוים היה גם צריך להוציא את אסירי הפרשה.
<דני ברעם: מי שפה לא מכיר אחר כך תעשו שיעורי בית.
<דני ברעם: היו גם אסירי הפרשה שאותם במלחמת קדש היה אפשר להוציא רק עוד פעם בגלל כל מיני תרגילים ופוליטיקות השאירו אותם שם ואנחנו קיבלנו מכתב למה אנחנו נשארים בשבי הכי הרבה זמן ואז החזרנו מכתב שאנחנו מוכנים להשאר בשבי ככל שיידרש על מנת שיוציאו אותם.
<דני ברעם: ואת זה לא אסא כשר שלח לנו אלא זה עשינו מתוך השבי ולא מתוך משרד.
<דני ברעם: ואכן, התרגיל הזה הצליח על ידי מאיר עמית והם יצאו וגם אנחנו יצאנו, יותר נכון הפוך.
<קריאה: אחרי 9 חודשים.
איל בן ראובן: כן, כן, אני מכיר את הסיפור היטב, יש ספר של זאב.
<דני ברעם: אני אישית לא דיברתי 50 שנה ועכשיו במכון של משרד הביטחון הזמינו אותי 50 שנה לספר או לדבר על האירוע ואז התברר לי כהכנה לזה שכל מה שאני עשיתי ששמנו אני והבן זוג שלי, ארבעה מוקשים על המבדוק והמבדוק אכן שקע וכתוצאה מזה שלמה הראל קיבל את הידיעה שנפלנו בשבי ואז הודיעו לצוללת לא להגיע.
<דני ברעם: כל זה לא היה כתוב בשום מקום אלא היו כתובים דברים אחרים.
<דני ברעם: תגלית אחרי 50 שנה, זה התפתח לכיוון אחר.
<דני ברעם: אשר למה שפה קורה, התכבדתי פה ושם להשתתף בוועדה שהיה ישראל חסון ואז הוא ישב שם, אני ישבתי שם והעורך דין אז כנראה היה צעיר וכשדיברתי כמה מילים אז הוא ישר שאל את זאב ויסמן מי זה, מי זה, מי זה ההוא שמפריע לנו פה.
<דני ברעם: ובאותה ישיבה זאב ויסמן נתן את ההגדרות ואת התיאורים של משרד הביטחון ואז ישראל אומר לו, תקשיב, זאב, אותי לא מוליכים על האצבע, בשביל שתעבוד עליי אתה צריך להוריד לי את כל היד.
<דני ברעם: ואז הוא חזר אחרי עוד ישיבה, כמובן שאז לא היה רצף אלא זה אחרי חודש חודשיים וחזר וגמגם, כן נכון, את המחקר של זהבה לא ראיתי.
<דני ברעם: ולהזכיר שזהבה סלמון היא כלת פרס ישראל - - -
מרדכי יוגב: דני, מרתק מה שאתה מספר, בהרבה כבוד, תגיד לי מה מפריע לך בהתנהלות מול משרד הביטחון ובמה אתה נתקלת בבעיה.
<דני ברעם: כשאני בשנת 99' או כמה, כשהתחיל הנושא הזה של השבויים, לזכור שמ-67' עד 99' יש כמה שנים שאיש לא דיבר איתי.
<דני ברעם: חזרתי לשירות ואמרו תודה רבה.
<דני ברעם: הבדיקה היחידה שעשו לי זה לראות אם יש לי אבנים בכליות.
<דני ברעם: בכל השאר לא היה כלום.
<דני ברעם: כשהזמינו אותי למשרד הביטחון אז אמרו לי, אוקיי תגיש תביעה.
<דני ברעם: אז אמרתי בתום לב, עוד לא הכרתי את כל הדברים האלה, שאלתי, את מי אני תובע?
<דני ברעם: אז אמרו לי את משרד הביטחון ומי שלח אותי?
<דני ברעם: אמרו לי אותו דבר.
<דני ברעם: אז למה אני צריך לתבוע, הרי אתם יודעים בדיוק מה שהיה.
<דני ברעם: אז אמרו לי אוקיי, שם הדלת.
<דני ברעם: ומפה תבין, משרד הביטחון עם אותה השיטה שאיך אמר החבר כנסת שם, אמר שכולם שקרנים, ככה זה בדיוק.
<דני ברעם: אתה בא למשרד הביטחון, אתה לא מקבל כלום, תמיד אתה על תקן של שקרן ופה אני מצטרף כי אותי לא שאלו על אלה שאומרים שמשרד הביטחון זה יותר גרוע מהשבי יש בזה הרבה.
<דני ברעם: ועוד הצעה קטנה אני מקבל שישראל פה אמר לעורך דין שהוא מזמין אותו ל-5 דקות לאירוע, אני מוכן לארגן לך את האירוע כי אני עשיתי את הסדרה גם של שבי למחזורים אחריי, אז אני מזמין אותך שאני אכניס אותך לכלא שם ואני אדאג מה יעשו ונראה אותך יוצא משם.
מרדכי יוגב: תודה דני.
מרדכי יוגב: אנחנו נאריך במקצת, נשמע את פדויי השבי, לא בטוח שנספיק את כולם אחר כך, נצטרך לראות מה אנחנו עושים בהשלמה.
<סמי בן אבו: אני מלווה את העמותה מ-99', את כל המהלכים, לא היה מהלך שלא הייתי בו.
<סמי בן אבו: דן אתה אמרת שפדויי שבי חווה טראומה אבל לא בהכרח מפוסט טראומה.
<סמי בן אבו: אני אשאל אותך רק שאלה אחת, היה פדויי שבי שהגיש תביעה ולא הוכר כפוסט טראומתי?
<דן שגב: אני לא יודע לענות על השאלה הזאת.
<סמי בן אבן: אין, אין.
<סמי בן אבן: והעינויים התחילו, אני מודיע לך, מהיום הראשון שחזרתי מהשבי.
<סמי בן אבן: כילד פחדתי ללוות את אשתי, היא הייתה חברה שלי, פניתי לאגף שיקום, שלחו אותי לבית משוגעים בטירת הכרמל לטיפולים, זה היה הטיפול.
<סמי בן אבן: מזל שלי שברחתי מבית המשוגעים ולא המשכתי את הטיפול.
<סמי בן אבן: עד 99' כשהוכרנו והבנו שאנחנו - - - שהתחלנו להלחם ורק אז הכירו בנו.
<סמי בן אבן: אז הראשונים שהוכרו זה בשנת 2000.
<סמי בן אבן: לגבי מה שאמר ערן שאנחנו מקבלים היום פיצוי של 1000 ₪ שזה שווה ערך ל-20% נכות של מה שנתבע אחר כך בהמשך זה סילוף דברים.
<סמי בן אבן: אני אגיד את האמת, יכול להיות שזה לא ייראה יפה.
<סמי בן אבן: זה התחיל בתהליך כזה שהגשנו הצעת חוק בכנסת באמצעות אברהם הירשנזון ודני נווה לפיצוי רטרואקטיבי.
<סמי בן אבן: מ-73' אני עם טראומה, למה רק עכשיו בשנת 2000 אני צריך לקבל את הפיצויי - - - שלי.
<סמי בן אבן: אני מבקש לקבל את זה מ-73' ואמרו לי, רק בתיקון של חקיקה.
<סמי בן אבן: לא יודע מי במשרד הביטחון שכבר יש הכנה לחקיקה כזו הזמין אותנו חיים ישראל, אני חושב שאורי היה איתנו בישיבה הזאת.
<סמי בן אבן: ואז הוא התחיל לגרד את הראש ולהגיד חבר'ה אתם עושים לי צרות.
<סמי בן אבן: מה, זה יעלה לנו מיליארדים.
<סמי בן אבן: אמרתי לו אז מה אתה רוצה, הוא אומר, אנחנו נקים ועדה ציבורית שתבחן את הנושא של פדויי שבי ונשלם לכם מהדלת האחורית, דרך הצבא, לא דרך אגף שיקום כדי שלא יהיה לזה - - -
<קריאה: לא נכון.
<סמי בן אבן: הוקמה ועדה ציבורית ואז הייתה לנו מלחמה שלמה גם על ה-1000 שקל האלה, הבטיחו לנו שיתקנו את הסכום הזה.
<סמי בן אבן: והבעיה שכל פעם שהגענו לאוצר הגענו למצב שיובל שטייניץ שהוביל את כל המהלך שלנו הפך להיות יושב ראש ועדת - - - הפך להיות שר האוצר ויעקב נאמן שהוא היה היועץ המשפטי שלנו הפך להיות שר המשפטים וניסינו לשפר את הסכום הזה שאנחנו מקבלים אותו וגם לא הצלחנו עם נערי האוצר.
<סמי בן אבן: אז אני מודיע לך, מה שאנחנו מקבלים ה-1000 ₪ זה אחרי שאיימנו בהצעת חוק.
<סמי בן אבן: מה שאנחנו עכשיו מבקשים לא נשיג לעולם.
<סמי בן אבן: כשיש אנשים כמו היועץ המשפטי הזה, שיסלח לי, אין מה לעשות, גם נערי האוצר עשו לנו את המוות וביקשתי והתחננתי, אמרתי, חבר'ה אתם תעשו את זה מהר, היום יושבים 10 פדויי שבי, מחר אולי יגיעו 5 כי הם הולכים הבייתה, כל יום - - - אז הדבר היחידי שצריך לעשות זה להגיש את ההצעת חוק ואם אתה רוצה את כל חברי הכנסת אני אגייס את כל חברי הכנסת ואז - - -
מרדכי יוגב: סמי, תודה.
<אורי אהרנפלד: אז ככה, אני מוכר על 90% נכות כולל פוסט טראומה.
<אורי אהרנפלד: אם לא היו משקללים אז הייתי עובר את ה-200% אבל יש שקלול אז אני תקוע על 90%.
<אורי אהרנפלד: אני רוצה כמה דברים להגיד.
<אורי אהרנפלד: מצד אחד אני מאוד מעריך את הניסיונות של אגף השיקום מדיי פעם כשאני נתקל בהם ומצד שני, בו זמנית אני נתקל גם בסתירות.
<אורי אהרנפלד: אחד הדברים שלא ברורים לי זה החוסר קורלציה בהכרה שבנאדם אחד מכירים בו במחלה זו או אחרת או בתוצאה של הפציעה הפוסט טראומתית ובנאדם שני לא.
<אורי אהרנפלד: אני לא אתן דוגמאות ספציפיות אבל לא יתכן שאחד מוכר על אירוע מוחי ועשרה אחרים לא מוכרים.
<אורי אהרנפלד: אני יודע שבקרב הפדויי שבי אחוז מחלות הסרטן, אחוז האירועים המוחיים, מחלות דם, לבביות וכו' גבוה ביותר.
<אורי אהרנפלד: לא יכול להיות שבאחד תכירו ובעשרה לא, ואחר כך בשניים כן.
<אורי אהרנפלד: אין שום קורלציה בעניין.
<אורי אהרנפלד: דבר נוסף אני רוצה להגיד שעם כל הכבוד ישנם בתוך המערכת שלכם אנשים שכשאני נכנס - אני נמנע אני לא נכנס, אני נמנע, אני מודיע לך דן, אני נמנע מלהגיע למרפאה באגף השיקום בירושלים.
ענת ברקו: חשבתי כי אין רופאים.
<אורי אהרנפלד: לא, יש רופאים, יש רופאים אבל חלק מהם מתנהגים אלינו כמו שעלה פה בשולחן העגול הזה.
<אורי אהרנפלד: כשאני מגיע ואני אחרי אירוע מוחי ומבקש עזרה מרופא הוא אומר לי תבוא למשרד שלי וכשאני יושב אצלו על הכיסא הוא אומר לי, אני לא מבין מה אתה רוצה ממני בכלל.
<אורי אהרנפלד: זה דברים שאני עברתי בשבי, אני לא צריך לעבור את זה עוד פעם.
<אורי אהרנפלד: אל תזמינו אותי, אל תתנו לי, אל תקראו לי אבל אל תביישו אותי גם.
<אורי אהרנפלד: ואני מודיע לך אני נמנע מלהגיע למרפאה, לרופא במשך שנים כבר בגלל ההתייחסות הזאת.
<אורי אהרנפלד: וזה כואב.
<אורי אהרנפלד: מאוד כואב.
<אהרון נרקיס: אני רוצה להציג כיוון אחר, להאיר נקודה אחרת.
<אהרון נרקיס: אני הייתי מילואימניק במלחמה, חזרתי מהשבי והמשכתי את החיים כרגיל.
מרדכי יוגב: כמה זמן היית בשבי?
<אהרון נרקיס: 46 יום, כמעט מההתחלה.
<אהרון נרקיס: הייתי טנקיסט, הייתי מ"פ טנקים.
<אהרון נרקיס: בערך חמש שנים אחרי שהקימו את העמותה הזאת שאלו אותי אנשים מה העניין, מה פה, מה שם, למה אתה לא בעניינים.
<אהרון נרקיס: והחלטתי לבדוק מה קורה מתוך דאגה למשפחתי.
<אהרון נרקיס: הרגשתי שאני בריא לגמרי.
<אהרון נרקיס: בתהליך הייתי צריך לתבוע את המדינה, אמר את זה ידידי אבל אני אדגיש את הנקודה הזאת.
<אהרון נרקיס: למה אני צריך לתבוע את המדינה ששלחה אותי להלחם, מה, הייתי מילואימניק, הלכתי בשלום, חזרתי כמו שחזרתי, אני צריך לתבוע את המדינה?
<אהרון נרקיס: השם שלי לא רשום ברשימת אלה שחזרו?
<אהרון נרקיס: במקרה הזה לא היה רשום, תקלה ולא ידעו שאני חזרתי אבל אחר כך בטח תיקנו את הרישומים.
<אהרון נרקיס: אני צריך לתבוע את המדינה?
<אהרון נרקיס: על מה?
<אהרון נרקיס: המדינה שלחה אותי.
<אהרון נרקיס: אני מדבר על התהליך הראשוני, הבסיסי, האישי, העקרוני, מה זה דבר כזה?
<אהרון נרקיס: אני צריך לתבוע מישהו?
<אהרון נרקיס: המדינה לא יודעת שהיא שלחה אותי, היא לא יודעת איפה הייתי לכל הרוחות?
<אהרון נרקיס: אני כבר לא מדבר על שאר הדברים, אחרים אמרו אני לא אשיג.
<אהרון נרקיס: הנקודה הזאת חייבת להפסק.
<אהרון נרקיס: אדם שהוריד רגל יודעים שהוא הוריד רגל, הוא צריך לתבוע על זה שירדה לו רגל, על זה שירדה לו אוזן, מה הסיפור הזה בכלל?
<אהרון נרקיס: וכאן זה כאילו תהליך מובן מאליו, מוטי, ואתה כאילו אמרת שאתה מבין את התהליך.
<אהרון נרקיס: אני אומר שאני לא מבין אותו.