GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<אל"מ אלי הדר: יש מקומות שאתה תגיע לביקור, ואתה תראה שזה כאילו אתר בנייה אבל במובן החיובי.
<אל"מ אלי הדר: אתה רואה תשתיות, אתה רואה החלפת גגות, ואתה רואה שיפור תנאי הקיום של הנגדים שנמצאים שם, שצריכים כל הזמן לעבוד תחת שמש קופחת.
<אל"מ אלי הדר: בעניין הזה, בהחלט, ניתן לזהות.
<אל"מ אלי הדר: זה, כמובן, לא פוטר את כולנו כאן בתחום של בקרה.
<אל"מ אלי הדר: אמירה מסכמת בעניין הזה נוגעת להערכה של מי שמעורב.
<אל"מ אלי הדר: צריך להגיד גם יותר ממילה טובה גם לגורמי אכ"א – אני חושב שזה משקף דברים – וגם למה שנעשה כאן.
<אל"מ אלי הדר: אני מחבר כאן את אבי סייג לאנשים שנמצאים כאן ולכם, ואני אומר את זה בהערכה, וגם כמובן לאט"ל בנושא של "חיים חדשים"; הוא לקח את העסק הזה בצורה משמעותית.
<אל"מ אלי הדר: אני רוצה לסכם ולומר משהו כדי שתצאו קצת מחויכים ותדעו מי הם אנשי המילואים שנמצאים.
<אל"מ אלי הדר: בחור שיצא לפטור וגר במדינה דרום-אמריקאית, שירת בגולני, והוציאו אותו לפטור.
<אל"מ אלי הדר: תאמינו לי שהבחור לא חייב כלום לאף אחד.
<אל"מ אלי הדר: כשהוא נדרש למילואים, הוא הגיע בטיסה לכאן על חשבונו הפרטי ועשה את המילואים שלו.
<אל"מ אלי הדר: על מה הוא מלין?
<אל"מ אלי הדר: על זה שהוא יצא לפטור מוקדם.
<אל"מ אלי הדר: זה אמתי.
<אל"מ אלי הדר: כל אחד מאתנו, כשישראלי ממוצע, אומר: למה אתה עלית לארץ?
<אל"מ אלי הדר: למה אתה פה?
<אל"מ אלי הדר: ולמה אתה שם?
<אל"מ אלי הדר: אנחנו מכירים את הציניות הישראלית.
<אל"מ אלי הדר: בסופו של דבר, אחרי שהעלינו את העניין הזה, נתנו לו עוד שנתיים בונוס, למרות שמבחינת הגיל הוא לא עומד בקריטריונים, רק מתוך ההבנה והכבוד לרצון שלו לשרת את מדינת ישראל.
<אל"מ אלי הדר: תודה רבה על ההקשבה.
אבי דיכטר: אני אומר לחברי הכנסת: בניגוד למנהגנו, שאנחנו מקצים הרבה מאוד זמן לחברי הכנסת ומעט מאוד זמן למופיעים בפנינו, הפכנו היום את הסדר כדי באמת לשמוע יותר.
אבי דיכטר: אי-אפשר פטור בלא כלום, ונקצה זמן לחברי הכנסת אבל בסוף.
אבי דיכטר: זה באמת יהיה זמן של שתי דקות לכול ח"כ, אלה שישרדו את הישיבה.
אבי דיכטר: אנחנו עוברים למשתתפים נוספים.
<אביה בן-אלחנן: שמי אביה בן-אלחנן, ואני מג"ד בחטיבת "אלכסנדרוני", חטיבה 3.
<אביה בן-אלחנן: אני בעיקר אדבר בשם חבריי, מפקדי הגדודים והפלוגות, אבל אני רוצה להגיד שאין ספק שאנחנו רואים שבשנים האחרונות יש עשייה מבורכת בתחום הזה, בעיקר בחקיקה וגם בתוך הצבא.
<אביה בן-אלחנן: פה צריך להגיד מילה טובה להושע על התהליכים שהוא מניע גם בחיילים וגם במשפחות.
<אביה בן-אלחנן: אקדים ואומר מילה אחת: אנחנו נגיע בכול מחיר.
<אביה בן-אלחנן: זאת אומרת, לא משנה כמה ניפגע, אנחנו נגיע.
<אביה בן-אלחנן: זה צריך להיות ברור לכולם, כי אני הולך להגיד דברים שהם קצת אחרים.
<אביה בן-אלחנן: אני רוצה לתאר, בכמה משפטים, מה זה אומר להיות מג"ד במילואים.
<אביה בן-אלחנן: הממוצע של מג"ד במילואים זה בין 60 ל-100 יום במקרה הטוב.
<אביה בן-אלחנן: זה תלוי בשנה, בעומסים וכו'.
<אביה בן-אלחנן: הימים האלה שאנחנו מדברים עליהם, ובוא נניח שזה 60 יום בשנה, אלה 60 ימי עסקים.
<אביה בן-אלחנן: אנחנו לא עושים מילואים: לא בימי שישי, לא בשבתות ולא בחגים.
<אביה בן-אלחנן: תמיד יש לי הרגשה שגם אתם, חברי הכנס, וגם אנשים בעלי דרגות גבוהות משלנו, לא מבינים מה זה אומר להיות מג"ד במילואים.
<אביה בן-אלחנן: אני אומר לכם: תיקחו את ימי העבודה שלכם, כחברי כנסת, ותיקחו מהם 60 ימי עסקים החוצה, ותגידו לי האם תספיקו לעשות את מה שאתם עושים בשנה רגילה.
<אביה בן-אלחנן: הבונוס הנוסף הוא שזה לא שאתם ב-60 ימי חופש – אתם ב-60 ימים בהם אתם מנכ"לים של חברה אחרת.
<אביה בן-אלחנן: אלה הם בערך חייו של מג"ד במילואים.
<אביה בן-אלחנן: אני עצמאי ומנהל שתי חברות: חברה יזמית בתחום הנדל"ן, וחברה ביצועית בתחום הנדל"ן.
<אביה בן-אלחנן: כשאני עושה מילואים, אני מפסיד כסף על זה.
<אביה בן-אלחנן: אני לא בוכה על הכסף שאני לא מרוויח.
<אביה בן-אלחנן: ב-60 ימי עסקים אני יכול להרוויח ככה וככה.
<אביה בן-אלחנן: זה לא מעניין אותי.
<אביה בן-אלחנן: זו תרומה למדינה.
<אביה בן-אלחנן: אני אומר לכם, בצורה חד-משמעית – הושע הגדיר את זה "התנדבות כלכלית"?
<אביה בן-אלחנן: – שמג"ד, מ"פ, במילואים מפסידים כסף על מה שהם עושים.
<אביה בן-אלחנן: אני אומר שוב: לא על העסקים שאני לא עושה, אלא על הימים שבהם אני מגיע למילואים.
<אביה בן-אלחנן: אתן לכם ממש שתיים-שלוש דוגמאות.
<אביה בן-אלחנן: הצבא מקצה למג"ד במילואים בערך 22-20 ימי רכב בשנה פלוס-מינוס, נכון?
<אביה בן-אלחנן: תקנו אותי, אם אני טועה.
<אביה בן-אלחנן: כשאני עושה 60 מילואים בשנה, זה אומר ש-40 ימי מילואים הם על חשבוני - -
ענת ברקו: עם האוטו שלך.
<אביה בן-אלחנן: - - עם האוטו שלי, כלומר שלי או של אשתי.
<אביה בן-אלחנן: אגיד עוד דבר: כשהמג"ד מקבל 20 ימי רכב, זה רכב שכור.
<אביה בן-אלחנן: ללכת להביא אותו זה אומר עוד זמן.
<אביה בן-אלחנן: אנחנו לא עושים את זה.
<אביה בן-אלחנן: אנחנו לוקחים את הרכב השכור ונותנים אותו לגדוד, לתעסוקה ולמי שצריך.
<אביה בן-אלחנן: זאת אומרת, אני באמת מוציא 60 ימי רכב בשנה, כולל דלק, ובדרך-כלל זה לפיקוד צפון או לצאלים.
<אביה בן-אלחנן: תכפילו את הדבר הזה, ותראו כמה כסף אנחנו עושים על זה.
ענת ברקו: מטורף.
<אביה בן-אלחנן: אחזור ואומר שגם אם זה לא ייכנס כמענק, אנחנו נגיע.
<אביה בן-אלחנן: זאת אומרת, אנחנו כבר מגיעים.
<אביה בן-אלחנן: אבל תדעו שאנחנו מפסידים, וזה לא בסדר.
<אביה בן-אלחנן: יש באמת עוד המון-המון דוגמאות, ואני לא רוצה להיכנס לעניין כי הזמן יקר.
<אביה בן-אלחנן: אני רוצה להגיד שניים-שלושה דברים, שאני חושב שהמחוקק יכול לעשות, כי בתחומים האחרים אנחנו עושים עם הושע ועם יונת שנמצאת פה, ובאמת צריך להגיד להם מילה טובה גם בתחום המשפחות וגם על זה שהם מנסים להניע, בחקיקה או לא בחקיקה, הטבות במועצות מקומיות.
<אביה בן-אלחנן: יש דברים שהם נכונים לדבר הזה.
<אביה בן-אלחנן: דבר אחד ששמעתי פה והזדעזעתי הוא שהמינימום לחייל מילואים זה 68% מהשכר הממוצע במשק.
<אביה בן-אלחנן: השאלה שלי פשוטה: למה?
<אביה בן-אלחנן: אם הוא מגיע ל-24/7 בצאלים, למה הוא צריך לקבל את המינימום?
<אביה בן-אלחנן: למה 68% מהשכר הממוצע?
<אביה בן-אלחנן: המינימום זה השכר הממוצע, כי הוא עובד והוא לא רוצה לישון – נכון?
<אביה בן-אלחנן: אמרתם שהחייל לא רוצה לישון אלא רוצה לעבוד.
<אביה בן-אלחנן: אבל הוא עובד 24 שעות.
<אביה בן-אלחנן: אז, למה לפגוע בו?
<אביה בן-אלחנן: דבר השני – אני חושב שצריך להגדיר כמה עולה מ"פ או מג"ד במילואים, כי לא משנה לכם מה אני עושה בחיי האזרחיים.
<אביה בן-אלחנן: אם אני עובד כעוזר גננת בגן, זה לא אומר שאני צריך להיפגע כאיש מילואים שעושה 60 ימי מילואים 24/7.
<אביה בן-אלחנן: אבל, זה תהליך ארוך.
<אביה בן-אלחנן: הדבר החשוב, שאני חושב שהכנסת והוועדה הזאת יכולות לעשות – ופה אתם תזדעזעו כי זה הולך להיות בעיה, למרות שחבר הכנסת עפר שלח הציע את סעיף 20 לחוק המילואים, שמאפשר אפליה – אני חושב שכל המכרזים של משרד הביטחון צריכים להיות פתוחים ולתת תעדוף לאנשי מילואים.
<אביה בן-אלחנן: לדוגמה: צה"ל יורד עכשיו לנגב, וצריך שם קבלנים, מפקחים ואדריכלים.
<אביה בן-אלחנן: - -
ענת ברקו: רעיון נהדר.
<אביה בן-אלחנן: - - צריך שם אנשים שיזינו באוכל, וצריך שם אלף ואחת פונקציות.
ענת ברקו: ואז יגישו בג"ץ שזה לא שוויוני.
<אביה בן-אלחנן: נכון.
<אביה בן-אלחנן: כשאני אמרתי את זה - - -
ענת ברקו: אבל זה לא שוויוני שאתם עושים את כל מה שאתם עושים, ואחרים – לא.
<אביה בן-אלחנן: אני כבר אמרתי את זה מול אלוף פיקוד הצפון, והיום הוא סגן הרמטכ"ל, וראש אכ"א לשעבר, והם ככה נשתלו בכיסא.
<אביה בן-אלחנן: אנחנו לא פראיירים, אבל אם מפלים אותי לרעה ואני עושה 20, 40, 50, 60, 70 או 80 ימי מילואים וכו', תפלו אותי גם לטובה.
<אביה בן-אלחנן: קחו רק את המכרזים של משרד הביטחון, ועִזבו את כל השאר, כלומר רק את מה שקורה בתוך הצבא, ותגידו: אוקיי, X לא עושה מילואים, וגם לא עשה צבא לפעמים, הציע את אותו מחיר כמו Y שגם עשה צבא והוא גם עושה מילואים ותנו לו עדיפות.
<אביה בן-אלחנן: זהו, זה נורא פשוט.
<אביה בן-אלחנן: זה ייתן לאנשי המילואים – אמרנו פה שלא צריך לתגמל אותם מעבר, אלא צריך לתת להם כך ש: (1) לא יפסידו; (2) להגיד להם: חבר'ה, אתם משלנו.
<אביה בן-אלחנן: אתם עושים מילואים במערך הביטחון?
<אביה בן-אלחנן: במשרד הביטחון?
<אביה בן-אלחנן: – קחו את התעדוף הזה.
<אביה בן-אלחנן: אתה תראה כמה אנשים יכולים לספק את כל תחומי העשייה.
ענת ברקו: הם גם יעשו את זה יותר טוב, כי אלה אנשים שהם מחויבים.
<אביה בן-אלחנן: זה בטוח.
מרדכי יוגב: אדוני היושב-ראש, חבר הכנסת קיש הזכיר את זה באודיטוריום.
מרדכי יוגב: גם לי יש חוק של העדפה ליוצאי צבא משרתים במילואים במכרזים ממשלתיים ודברים נוספים.
מרדכי יוגב: הוא הזכיר שיש בעיה אימננטית – וזה לייעוץ המשפטי – שרואים בזה איזו שהיא אפליה מתקנת לא שוויונית.
ענת ברקו: אפליה.
ענת ברקו: זה מה שאמרתי: בג"ץ.
ענת ברקו: יש גם בג"ץ על עדיפות של אנשי קבע.
אבי דיכטר: אני לא חושב שאנחנו פורום שיכול עכשיו לשבת ולבחון את הסוגיה המועלית כאן בצורה מעמיקה, אבל אנחנו שומעים את הדברים.
אבי דיכטר: אני מניח שאם יש הצעת חוק, היא נבחנה או צריכה להיבחן.
אבי דיכטר: הצורך מובן מאליו, וגם הסברת זאת בצורה מאד ברורה וחדה.
מרדכי יוגב: אני מרשה לעצמי לומר - -
אבי דיכטר: המורכבות – אני לא מציע ללבן את זה עכשיו.
אבי דיכטר: גם לא נצליח.
מרדכי יוגב: - - דבר עקרוני: אם אנחנו, לצורך העניין כשליחי העם, כנבחרי העם, חושבים שזו תפיסתנו במדינתנו, שצריך להוקיר את אנשי המילואים, אנחנו צריכים למצוא את הציר המבקיע.
מרדכי יוגב: מכיון שאנחנו ועדת חוץ וביטחון, אנחנו צריכים למצוא את הציר המבקיע, גם בסיוע הייעוץ המשפטי שלנו, לכך שזה אכן יינתן, ולא שמישהו יגיד לנו מהייעוץ המשפטי שאי-אפשר לתעדף יוצאי צבא המשרתים במילואים במכרזים שונים.
מרדכי יוגב: כפי שאמר פה אביה, בגורם משווה לפי כל נתוני המכרז, הדבר הזה יקבל עוד נקודה או עוד כמה נקודות, ויאפשר, באופן חוקי, לתגמל.
<אביה בן-אלחנן: חבר הכנסת יוגב היה מפקדי בקורס מ"פים, ואני וחבר הכנסת קיש נאבקנו יחד במאהל הפראיירים, שם זה התחיל, נגד חוק טל.
<אביה בן-אלחנן: דיברתי עם חבר הכנסת יואב קיש, דיברתי גם עם חברת הכנסת מירב בן-ארי שהייתה אתי ב"גולני", ודיברתי גם עם עוזר סגן השר לא מזמן על הדבר הזה.
<אביה בן-אלחנן: אני חושב שכמות חברי הכנסת שנמצאת פה – אדוני, גם אתה כמובן – שהיו פעילים במערך הביטחון, בשירות מילואים חלקם, זה בלתי נתפס בעינינו, אנשי המילואים, איך זה לא בראש סדר העדיפויות.
<אביה בן-אלחנן: כמו שהוצג פה, אנחנו 70% מהכוח הצבאי.
<אביה בן-אלחנן: אנחנו הגוף היחידי במדינה הזאת שנותן.
<אביה בן-אלחנן: זה כל כך מצומצם וזה לא הרבה אנשים, אין מספיק הרגשה – למרות כל מה שנעשה, ובאמת נעשה ובצורה מבורכת – שמישהו ידפוק על השולחן ויגיד: חבר'ה, את הדבר הזה צריך להרים על נס.
<אביה בן-אלחנן: כשאמרתי שנבוא בכל מחיר, זה כי אנחנו נבוא בכל מחיר.
<אביה בן-אלחנן: אבל הבעיה היא התהליך הזה היא שיודעים שלוקחים אותנו כמובן מאליו, והוא מחלחל והוא מתחיל תהליך לא טוב שאני לא צריך להרחיב עליו.
<אביה בן-אלחנן: מתחיל תהליך לא טוב בחברה הישראלי של: מה הדבר נותן לי?
<אביה בן-אלחנן: אנחנו לא בימים, כמו שחבר הכנסת שלח ציין, כשאביו היה מג"ד במילואים.
<אביה בן-אלחנן: לצערנו, אנחנו לא בימים ההם.
<אביה בן-אלחנן: אוכלוסיית המג"דים, שחלקם יושבים פה, ויושב פה גם שילה אדלר, תבוא בכל מחיר.
<אביה בן-אלחנן: אבל, מחויבותכם, כמנהיגי ציבור, להניע תהליך שאומר: אנחנו מודים לכם, וזה בשבילכם.
<אביה בן-אלחנן: תודה.
אבי דיכטר: אורלי, בבקשה.
<אורלי זוהר: קודם כל, תודה רבה.
<אורלי זוהר: שמי אורלי זוהר, ואני אלמנת איש מילואים.
<אורלי זוהר: זה נושא שעוד לא נפתח פה היום, ואני מתנצלת אבל מחובתי להעלותו.
<קריאה: דיברנו על זה בחוקה.
<אורלי זוהר: כן.
<אורלי זוהר: אני יודעת שיש אנשים טובים בדרך, ואני יודעת שזה מובן, ואני עוברת פה כבר חודש וחצי בדלתות הנחמדות פה, ובאמת הדלתות נפתחות ומקשיבים, וגם בצמרת צה"ל מקשיבים וגם במשרד הביטחון מבינים שיש פה איזו שהיא בעיה.
<אורלי זוהר: אציין שיחד אתי הגיעו מחברותיי ומהילדים שלנו שגדלו מאז התייתמו: יעל שהיא אלמנתו של סמג"ד במילואים בהנדסה שנהרג, רעות, יפעת בן-דוד, תומר ומאיצ'וק שהיא אלמנת איש צנחנים שנהרג במלחמת לבנון השנייה.
<אורלי זוהר: אני אלמנתו של רב-סרן אמיר זוהר, מפקד פלח"ן חטיבה 5 שנהרג באזור יריחו בשנת 2000, ואסף הוא בני הבכור שהיה אז בן 7 ובעצם השתחרר מקבע ונכנס למערך המילואים.
<אורלי זוהר: שניים מילדיי התאומים, שהיו בני 4, היום הם חיילים.
<אורלי זוהר: בתי הלכה, כדור ההמשך, לחיל-ההנדסה, ובני – אני לא יודעת איך עמדו לי הכוחות – האמת היא שאין לי מושג מה הוא עושה, והקשר הוא רק ביני לבין.
<אורלי זוהר: ..
<אורלי זוהר: זה לא פשוט.
<אורלי זוהר: זה לא פשוט כאילו להמשיך ולחנך לערכים האלה ולתת להם ללכת ולעמוד מאחור.
<אורלי זוהר: המון אנשים טובים היו בדרך שליוו אותי.
<אורלי זוהר: יושבים פה איתי והושע, ובאמת החברה היא מדהימה, והחבר'ה מהצבא, חיל-ההנדסה, פלח"ן 5 שזה חטיבת מילואים – אלה אנשים נפלאים ומבינים עניין, והם ליוו ותמכו, ואנחנו ממשיכות ומנסות להמשיך לסחוב את העגלה בעלייה, וזה לא פשוט.
<אורלי זוהר: נשארנו מאוד צעירות עם ילדים קטנים.
<אורלי זוהר: אני נשארתי בת 33, ואמיר היה בן 34, לקראת סיום תואר שני.
<אורלי זוהר: כל הדרך הייתה לפניו.
<אורלי זוהר: הוא ניהל מנהל קהילתי בירושלים בשכונת תפר.
<אורלי זוהר: הוא עשה את המאבק שלו גם בצד החברתי קהילתי וגם בצד המילואים.
<אורלי זוהר: היו המון ימי מילואים.
<אורלי זוהר: הילדים היו קטנטנים.
<אורלי זוהר: אני מביאה את הקול שלנו, שנשארנו מאחור לשאת בדבר הזה.
<אורלי זוהר: הצגתם פה את כל מערך התמיכה שזקוקים לו נשות אנשי המילואים שיוצאים.
<אורלי זוהר: מה קורה אתנו אחרי?
<אורלי זוהר: זאת אומרת, אנחנו באמת בגבורה – ואני גאה בבית שלי, אני גאה במה שעשיתי ואני גאה בזה שגידלתי ילדים נפלאים, שיצאו לשנת שירות ושמשרתים בצה"ל במקומות הכי טובים שיש.
<אורלי זוהר: גם אני בפן החברתי חזרתי למעגל העבודה, שזה לא מובן מאליו.
<אורלי זוהר: אני מטפלת רגשית.
<אורלי זוהר: אני עובדת עם אוכלוסייה שעברה טראומה מאוד קשה.
<אורלי זוהר: אני עובדת עם נוער בסיכון, ואני מלווה אותם לגיוס.
<אורלי זוהר: אני מלווה אותם בחוות השומר.
<אורלי זוהר: אני עושה הכול כדי להגדיל את המערך של החברה הבריאה אצלנו בקהילה שלנו.
<אורלי זוהר: אני השתלבתי בנט"ל.
<אורלי זוהר: אני פסיכותרפיסטית, ואני מטפלת בנפגעי טראומה.
<אורלי זוהר: אני מתנדבת בעמותה של נפגעי טראומה.
<אורלי זוהר: אני עובדת עם הפצועים הכי קשים מהפיגועים ומהצבא.
<אורלי זוהר: חלק גדול אני עושה יותר בהתנדבות.
<אורלי זוהר: קחו את המשכורת שלי, שהיא תחת משרדי החינוך והרווחה וכל זה, ואת רובה אני פשוט נותנת בליווי שלי.
<אורלי זוהר: אני אוהבת את המדינה הזאת.
<אורלי זוהר: זה חשוב לי, זה הבית שלי, ואני רוצה שיתנו לי את הכבוד להמשיך ולגדל את הילדים שלי לערכים האלה.
<אורלי זוהר: אני לא רוצה שהם ישמעו את כל הקונפליקטים שאני חיה בהם.
<אורלי זוהר: מכאן גם המכתב ששלחתי לרוב חברי הכנסת.
<אורלי זוהר: לאט-לאט הדלתות גם נפתחות.
<אורלי זוהר: אני יודעת שזה נושא שקרוב ללב הרבה מחברי הכנסת, ואני מבינה שהם מבינים את השייכות.
<אורלי זוהר: אם יורשה לי, אני מאוד רוצה להקריא בפניכם את המכתב, וזה ייקח לי כמה דקות.
<אורלי זוהר: אני חושבת שזו סוגיה שלא עלתה 60 שנה.
<אורלי זוהר: יש כאן את כל החוקים של חוק משפחות, נושא האלמנות והיתומים, מלבד בשנים האחרונות של הנישואים וביטול הקיזוז הזה, נושא היתומים לא עלה 60 שנה.
<אורלי זוהר: חתום עליהם דוד בן-גוריון, שר הביטחון וראש ממשלת ישראל הראשון של צה"ל.
<אורלי זוהר: הזמנים השתנו.
<אורלי זוהר: היתומים האלה גדלו.
<אורלי זוהר: היינו צעירים, היינו קטנים, הילדים היו קטנים.
<אורלי זוהר: פתאום כל פעם מתגלה לי שאפילו רמטכ"לים אז, בתחילת הדרך של המדינה, היו מאוד צעירים.
<אורלי זוהר: הילדים האלה גדלו, ומחובתי ומחובתנו להמשיך וללוות אותם.
<אורלי זוהר: יש בחוקים האלה דברים לא הגיוניים.
<אורלי זוהר: צריך להבין שהחיים נעצרו בזמן מסוים, ואנחנו משתדלות להמשיך.
<אורלי זוהר: גם אם בנינו זוגיות – לצורך העניין, אספר את הסיפור שלי כדי שתבינו דוגמה חיה, כך שאתם יושבים ומסתכלים לי בעיניים.
<אורלי זוהר: יש לי בן זוג.
<אורלי זוהר: לצורך העניין, היה קצין בקבע במילואים והוא נפצע.
<אורלי זוהר: יש לו את ההתמודדות שלו, ויש לו את הילדים שלו.
<אורלי זוהר: אני נשארתי לגדל את שלושת ילדיי, ואני גם לא רוצה שהוא ינהל את הילדים שלי, ואני שומרת על זה מכל משמר, כלומר שההחלטות כלפי הילדים שלי, במשך השנים, הן שלי, וההתייעצות שלי היא רק ביני לבין אבא שלהם שאיננו.
<אורלי זוהר: אני חושבת שכאן אני רואה את המטריה הזאת של המדינה ושל הצבא, ומסכימים אתי כולם.
<אורלי זוהר: מסכים אתי משרד הביטחון, מסכים אתי סמנכ"ל משרד הביטחון, ומסכים אתי ראש אכ"א – אנשים שגם מכירים אותי במהלך השנים; פגשו אותי אז, ופוגשים אותי היום ופוגשים אותי בדרך.
<אורלי זוהר: השאיפות שלנו לא גדולות.
<אורלי זוהר: אנחנו רוצות לחיות בשקט.
<אורלי זוהר: אנחנו רוצות לכלכל את הילדים שלנו.
<אורלי זוהר: אנחנו רוצות להמשיך וללוות.
<אורלי זוהר: גם אם אמיר איננו, זו זכותו לגדל יחד אתי את הילדים וללוות אותם כל השנים, כל החיים.
<אורלי זוהר: הם הנפגעים הראשיים בסיפור הזה.
<אורלי זוהר: יש המון מכתבים.
<אורלי זוהר: אני פוגשת המון יתומים בוגרים מיום-כיפור וכו'.
<אורלי זוהר: המסכת הזאת לא נגמרת.
<אורלי זוהר: כיום, בחוקים היא נגמרת בגיל 21, כמו חוק הפנסיות.
<אורלי זוהר: יש פה המון דברים בדרך.
<אורלי זוהר: הכל מובא בקצרה במכתב שלי.
<אורלי זוהר: מכאן, אני אתן לקהל של אנשי הצבא – שזה נכנס; מכתבים שלי הגיעו לאלופים.
<אורלי זוהר: יש הבנה.
<אורלי זוהר: יש רצון לעזור.
<אורלי זוהר: אני חושבת שזה קול שצריך להישמע.
<אורלי זוהר: גם לגבי אנשי המילואים עצמם, אני עוצרת את עצמי מלפרסם את זה, כי אסור לי שמחר תצטרכו לצאת ואסור שתסתכלו אחורה.
<אורלי זוהר: אנחנו צריכים לתת לכם – גם אני, כאימא היום לאיש מילואים, רוצה שהוא ילך בשקט, ואני רוצה שהוא יידע שיש מאחורה מערך שלם שיתמוך כל הדרך.
<אורלי זוהר: לכן, דבר כזה ייצור איזה שהם מאבקים פנימיים, כי אחרי הכל האבא הזה משאיר ילדים קטנים.
<אורלי זוהר: כשאמיר יצא למילואים וליווה את הילדים שלו לגן, הם ישבו על מדרגות הגן וצרחו שהם לא רוצים שהוא ילך.
<אורלי זוהר: בכל זאת, הוא הלך, והשאיר אותם.
<אורלי זוהר: לפני שבועיים הייתה כתבה מאוד-מאוד יפה של מזכ"ל התנועה הקיבוצית, שסיפר על היתמות שלו ממלחמת ששת הימים.
<אורלי זוהר: זה גם גוף שפניתי אליו, כי אנחנו בני התנועה הקיבוצית.
<אורלי זוהר: הוא כתב מאוד יפה.
<אורלי זוהר: אביו כתב לו שהוא יוצא לקרב, בששת הימים, ושהוא לא יודע אם הוא יחזור.
<אורלי זוהר: היום, מזכיר התנועה הקיבוצית הוא בן 60 פלוס, והוא פרסם את המכתב שלו, וזה היה במוסף של "ידיעות"), של אבא שהשאיר לו, שבעצם אומר, ואומר בקצרה: "לניר, אתה בכורי וגאון רוחי, בך חפץ לראות אדם בצלמי.
<אורלי זוהר: עזור לאימא בכל אשר תפנה, וזכור כבוד אב ואם – כבוד אם שכולה על אחת כמה וכמה.
<אורלי זוהר: היה בן נאמן, ויכול אתה להיות גאה באביך על כל דרכו בבית ובצה"ל.
<אורלי זוהר: חזק ואמץ, ורוחי עמך בכל אשר תפנה".
<אורלי זוהר: זה מסר.
<אורלי זוהר: המסר הוא גם בבית שלהם וגם שלי כממשיכת הדרך של החינוך.
<אורלי זוהר: אני לא יכולה פתאום – יש איזה שהם כללים שבהם גידלנו ילדים, ואני ממשיכה את זה, ואנחנו ממשיכות את זה.
<אורלי זוהר: אני חושבת שהיתמות הזאת לא נגמרת בשום שלב.
<אורלי זוהר: כשאני אלווה את הילד שלי לחופה, אני אעמוד שם לבד.
<אורלי זוהר: כשאני גייסתי אותו לצה"ל, אני עמדתי שם לבד.
<אורלי זוהר: כשסיימו תיכון, אני עמדתי שם לבד.
<אורלי זוהר: זה לא משנה אם יש לי בן זוג או אין לי בן זוג.
<אורלי זוהר: אני נשארתי לבד במערכה הזאת.
<אורלי זוהר: אקריא לכם שנייה.
<אורלי זוהר: יש לי דקה?
אבי דיכטר: דקה או שתי דקות יש לך.
אבי דיכטר: אנחנו פשוט לא תכננו שזה ייקח כל כך הרבה זמן.
<אורלי זוהר: אני רוצה שתומר, שהוא יתום, יגיד מילה.
<אורלי זוהר: לא נורא.
<אורלי זוהר: תומר יושב מאחורה והוא בנו של דני בן-דוד, לוחם שנהרג בלבנון השנייה.
אבי דיכטר: בוא ושב פה, כדי שישמעו אותך.
<אורלי זוהר: "לכבוד חברותי וחברי כנסת ישראל, שלום רב.
<אורלי זוהר: הנדון: הכרה ביתומי צה"ל.
<אורלי זוהר: המכתב מתייחס בלשון זכר, אך הכוונה לשני המינים באופן שווה.
<אורלי זוהר: סוגיית אלמנות ויתומי צה"ל, כחלק מהמכלול הורים, אלמנה, אחים אלמנה ויתום, משפחות שכולות, המטופלות על-ידי משרד הביטחון, עולה לא פעם בפורומים שונים.
<אורלי זוהר: האחרון שבהם גרם להדים רבים.
<אורלי זוהר: עלתה סוגיית ההורים השכולים בדיון בכנסת, ותגובות אותן קיבלו המשפחות ממספר חברי כנסת.
<אורלי זוהר: רב-סרן אמיר זוהר נהרג בעת שירות מילואים כמ"פ פלוגת ח"ן של חטיבה 5, חטיבת חי"ר במילואים, באזור יריחו בשנת 2000.
<אורלי זוהר: ילדיו, אסף, אלון ותמר, שהיו אז ילדים קטנים בני 7 והתאומים בני 4: כיום, אסף הוא קצין משוחרר, ואלון ותמר הם חיילים בשירות סדיר.
<אורלי זוהר: בחרתי לפנות אליכם כקול המייצג את קולם של אלמנות ויתומי צה"ל רבים.
<אורלי זוהר: בחרתי ומאחורי כמובן הארגון.
<אורלי זוהר: בחרתי בכם כמי שמתפקידם לעמוד מאחורינו, המשפחות השכולות, לתת את הדעת ולפעול באחריות לכל מה שקורה עמנו לאחר שיקירנו נהרג, אותו שלחה המדינה לשירות על הגנתה.
<אורלי זוהר: יש להבין שנפילת אב המשפחה פוגעת פגיעה ישירה וכלל-מערכתית בתא המשפחתי לאורך כל החיים.
<אורלי זוהר: המשפחה הגרעינית חווה קריסת מערכות כללית וקטלנית, ועם כל הסיוע הניתן לעולם התא הקטן לא יחזור לתפקד כשם שהיה.
<אורלי זוהר: האלמנה נשארת לגדל את היתומים עם כוחות מצומצמים מאוד וקשיים שלא ניתן לתאר אותם במילים, ומוצאת את עצמה ללא הצלע השנייה שלה נאבקת בקשיים הרגשיים, נפשיים וכלכליים, בודדה מול המערכות ולעתים אין אפילו סביבה משפחתית תומכת.
<אורלי זוהר: לפני הכול, על כולנו להבין כי יתום צה"ל הוא חלק ממשוואה של שלוש צלעות, החייבות להיות שוות: הורים, אלמנה ויתום.
<אורלי זוהר: שלושת אלה חוו טראומה קשה מיום נפילת החלל.
<אורלי זוהר: ההורים איבדו את בנם, האלמנה איבדה את בן זוגה, והיתום איבד את כל עולמו.
<אורלי זוהר: אובדן זה הוא אובדן לכל החיים, ולו השלכות רבות וקשות.
<אורלי זוהר: אני חושבת ומאמינה כי ישנה חובה מוסרית וחוקית להישארותו של היתום כחלק מהמשולש שווה הצלעות.
<אורלי זוהר: היתום נפגע, כשם שנפגעה אמו וכשם שנפגעו ההורים השכולים.
<אורלי זוהר: להורים השכולים ניתנת קצבה ממשרד הביטחון כפיצוי על מות בנם לאורך כל שנות חייהם.
<אורלי זוהר: לאלמנה ניתנת קצבה על-ידי משרד הביטחון וצה"ל שעומדת על סכום משכורתו האחרונה של בן זוגה, סכום שנקבע ביום נפילתו.
<אורלי זוהר: בהגיעם של הילדים לגיל 21, ישנה הרעה בתנאים אלו, והאלמנה והילדים יחדלו לקבל את משכורתו האחרונה של הנופל, שהיה המפרנס העיקרי.
<אורלי זוהר: בתוך קצבה של האלמנה סכום, שנקבע לפי משכורתו האחרונה של הנופל, קיימים אחוזים לטיפול ביתומים הניתנים עד הגיע היתומים לגיל 21.
<אורלי זוהר: אחרי גיל 21 ניתן סיוע חלקי ונקודתי, כחלק מהסיוע שניתן ליתום ליציאה לחיים.
<אורלי זוהר: במהלך שנים אלה של יציאה, אט-אט היתום נפלט ממצבת משרד הביטחון.
<אורלי זוהר: מהנאמר לעיל יוצא, כי היתום אינו מפסיק להיות יתום בגיל 21, ואין זה נכון וראוי לראות את היתום המגיע לגיל 21 כמסיים להיות יתום, כך שאינו ראוי לקבל פיצוי אותו מקבלים כל השאר.
<אורלי זוהר: הפיצוי מהווה מקור לשייכות, הערכה ואחריות כלפי היתום.
<אורלי זוהר: בנו של הנופל, אותו שלחה המדינה לשירות ושילם בחייו.
<אורלי זוהר: בנוסף, אציין כי האם או האב, שנהרג, לעולם אינם מפסיקים להיות ערים.
<אורלי זוהר: אנו ערים לזה שהיום היתום לא יוצא מאחריות ההורה בגיל 21, וההורה ממשיך לתמוך וללוות את ילדיו הרבה מעבר לזה.
<אורלי זוהר: הנופל, אם היה חי אתנו היום, האב שנהרג, היה ממשיך ללוות באחריות את ילדיו בכל צעד וצעד הן רגשית והן כלכלית, ואחריות זו לא הייתה מסתיימת בגיל 21.
<אורלי זוהר: במציאות הכאובה היום נשארת האלמנה לגדל את הילדים עם קצבה הנקבעת לפי משכורתו האחרונה של החלל ביום נפילתו.
<אורלי זוהר: אותו סכום נלקח ממנה ומהיום בחלקו, כאשר היתומים מגיעים לגיל 21, אז גודל הקצבה תתקצץ בין שליש לחצי, ויחד אתו כל יתר הזכויות, אותן ממשיכים לקבל ההורים השכולים והאלמנה – מה שאינו נכון, אינו ראוי ואינו מכבד את היתום, את האלמנה וכמובן את הנופל שנתן את חייו.
<אורלי זוהר: ישנו אחוז לא קטן של יתומים, שזה מאוד חשוב, שהתייתמו דקה אחרי גיל 21.
<אורלי זוהר: מדינת ישראל ומשרד הביטחון מוחקים, מתעלמים מהיתומים האלה, מהיום הראשון, כך שאינם מוכרים כלל כיתומי צה"ל – יתומים שאינם מקבלים ליווי ולא מקבלים פיצוי.
<אורלי זוהר: זו נקודה מזעזעת ומעוותת מהיסוד.
<אורלי זוהר: מחקרים מראים כי ילד שחווה טראומה בגיל כל כך צעיר, ואת כל המשתמע מכך בהמשך הילדות והבגרות, יחווה לעתים קרובות קושי רגשי, נפשי, קושי בבניית עצמאותו, בשמירה על רצף תעסוקתי, בבניית קשר עם בן זוג ובהקמת משפחה.
<אורלי זוהר: קשיים כגון אלה קורים אחרי גיל 21 ומתווספים לקשיים הרגשיים והנפשיים אותם עוברים היתומים עקב האובדן הכבד בשנות ילדותם.
<אורלי זוהר: לכן, למערכת, אשר שלחה את ההורה למשימה, קיימת אחריות וחובה לסייע ליתום לאורך כל הדרך, כשם שהיה עושה אותו הורה וכשם שעושים הורים נורמטיביים היום בחייהם בחברה שלנו.
<אורלי זוהר: כפי שצוין לעיל, הקצבה שניתנת לאלמנה והיתומים מחושבת לפי משכורתו האחרונה של הנופל, וכאשר הילדים מגיעים לגיל 21 קצבה זו יורדת, מה שבמצב נורמלי כשהנופל היה חי אז משכורתו הייתה עולה עם השנים ובטח שלא הייתה מתקצצת בשליש עד חצי בהגיע ילדיו לגיל 21.
<אורלי זוהר: אסור למדינה לקחת מההורה הנופל את הזכות ללוות את ילדיו בכל שלבי חייהם בשל העובדה שאיננו כאן למלא את חובתו.
<אורלי זוהר: זוהי חובתה של המדינה להמשיך את משימתו.
<אורלי זוהר: אסור למדינה לקחת מהיתום את ההכרה ואת הפיצוי ביום הגיעו לגיל 21, ומשרד הביטחון או מדינת ישראל חושבים שסיימו את תפקידם.
<אורלי זוהר: כשם שהיתמות לא הסתיימה בגיל 21, כך לא הסתיים פיצוי ממדינת ישראל, כפי שמקבלים ההורים כל ימי חייהם וכפי שמקבלת האלמנה כל ימי חייה.
<אורלי זוהר: בל נשכח כי קטיעה זו של חייו של הנופל קטעה חיים שלמים הן משפחתיים והן אישיים.
<אורלי זוהר: אנשים יקרים אלו היו בתהליך צמיחה והתפתחות מבחינה אישית, מקצועית וכלכלית, והיו מגיעים להישגים משמעותיים בהמשך חייהם לעצמם, למשפחה, לחברה ולמדינה.
<אורלי זוהר: עם נפילת החלל וקטיעת חייו, נשאר חלל עצום וכואב לבני משפחתו.
<אורלי זוהר: בנוסף לכאב העצוב, נקטעה ואף נסוגה ההתפתחות המשפחתית הגרעינית של הנופל בכל היבטי החיים, החברתיים, הכלכליים והסוציו-אקונומיים.
<אורלי זוהר: הפגיעה היא כל כך קשה ומתמשכת, ולכן זהו חוסר צדק ועוול להרע את התנאים של האלמנה והיתומים לאחר הגיעם של הילדים לגיל 21.
<אורלי זוהר: הנופל שילם בחייו בידיעה שמדינת ישראל תעמוד ותלווה את משפחתו, שלמענה היה עושה את כל שבכוחותיו לאהוב, לדאוג, לפרנס, להגן ולשמור מכל משמר.
<אורלי זוהר: כאשר נפל למען המדינה מתוך ערכים של רעות, אהבת המולדת ואהבת האדם, נשארו אלמנתו וילדיו ללא עמוד התווך של המשפחה, והם מנהלים מאבק של הישרדות יומיומית בכל תחומי החיים.
<אורלי זוהר: מדינת ישראל חייבת לתת את הדעת יום-יום, שעה-שעה, האם היא עושה מספיק למען יתומיה.
<אורלי זוהר: לדעתי, המדינה חייבת לעשות חשבון נפש ובחינה מחודשת של הנאמר לעיל, על מנת לתקן את המעוות ולעדכן את הזכויות לאור השינויים שחלו עם התפתחותה של החברה הישראלית.
<אורלי זוהר: בברכה, אורלי זוהר, אלמנתו של רב-סרן אמיר זוהר, אבא של אסף, אלון ותמר.".
אבי דיכטר: תודה, אורלי.
אבי דיכטר: אני רק רוצה להזכיר לעצמנו שהסוגיה שעלתה כאן אמנם עולה ביום המילואים, אבל היא לא אופיינית רק לאוכלוסיית המילואים.
<אורלי זוהר: נכון.
<אורלי זוהר: קבע – כנ"ל.
אבי דיכטר: היא סוגיה לכלל משרתי צה"ל בסדיר, בקבע ובמילואים.
אבי דיכטר: אנחנו, כוועדה, עוסקים בזה וגם עסקנו בזה בהקשרים אחרים, ואפילו בחקיקה, אבל, לצערי, אנחנו לא יכולים - - -
<אורלי זוהר: תומר, דקה.
אבי דיכטר: לצערי, אנחנו חייבים לעצור כאן.