GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אבישג סבג ראובן:
 ככל שיידרשו דברים נוספים אנחנו פתוחים, זה לא שקבלה לא תתקבל, אנחנו פה ביד רחבה ובלב נדיב לאירוע הזה
יולי יואל אדלשטיין:
אבישג, או שלא הבנתי אותך נכון, או שנהיה מדויקים
יולי יואל אדלשטיין:
 אמרנו בת זוג, אמרנו טיפול זוגי, לא אמרנו ילדים, נכון? זאת אומרת ילדים לא כלולים?
אבישג סבג ראובן:
בטיפול הנפשי הוא יכול לבחור או שהוא יטפל בעצמו
אבישג סבג ראובן:
 כמובן שאם הוא מוכר בצה"ל, אם הוא עבר טראומה שקשורה ל - - -
יולי יואל אדלשטיין:
לא, אנחנו נגיע לזה, אנחנו מדברים כרגע על איש מילואים שברוך ה' לא נכה, לא גילו PTSD, לא כלום
אבישג סבג ראובן:
מעולה
אבישג סבג ראובן:
 אז אם הוא רגיל אז אנחנו נתנו לו סל 1,500 שקל, לא רק אנחנו, זה בכלל המדינה, 1,500 שקלים למשרת ובני המשפחה
אבישג סבג ראובן:
 הוא יכול להשקיע את זה בילד הקטן שלו אם יש לו רגרסיה, הוא יכול שאשתו תלך לעשות טיפולים בדיקור
יולי יואל אדלשטיין:
כן, אבל יש פה בעיה
יולי יואל אדלשטיין:
 אני חושב שעוד לפני שמגיעים לסכומים עצמם יש אנשי מילואים שיש להם ילד אחד ויש אנשי מילואים שיש להם שישה ושבעה וכמו ששמענו כרגע מטלי גוטליב, גם עשרה
יולי יואל אדלשטיין:
 זה קצת הופך את האירוע הזה למוזר
יולי יואל אדלשטיין:
 1,500 שקל לא יכול להיות סכום קבוע כשאנחנו במנעד כזה של מספרי נפשות
אבישג סבג ראובן:
אז קודם כל זה 1,500 לטיפול משפחתי או זוגי, ועוד 1,500 לטיפול נפשי שגם את זה אפשר להמיר למשפחתי
אבישג סבג ראובן:
 זה סך הכול 3,000 שקל שיש לתא משפחתי אם אנחנו מסתכלים על זה ככה
אבישג סבג ראובן:
 על זה יש בקרן הסיוע, שאין שם בעיות של סבסוד או תקציב, אפשרות להגיש בקשות לדברים חריגים וכבר היו לנו כאלה שמגישים
יולי יואל אדלשטיין:
כולל טיפול לילדים, פסיכולוגי או אחר?
אבישג סבג ראובן:
שהוא נובע משירות המילואים
יולי יואל אדלשטיין:
ברור, ברור, כן
מירב בן ארי:
מה זה קרן הסיוע?
יולי יואל אדלשטיין:
זה בסדר, הוועדה מכירה את זה
מירב בן ארי:
אבל הנשים מכירות את זה?
אבישג סבג ראובן:
מה שחדש זה שאנחנו כבר לא מדברים רק עם המשרתים, משבוע שעבר לראשונה גם הכול מופץ לנשות ולבני ובנות זוג, הגענו לתשתית המידע, אנחנו מעבירים אליהם ישירות לטלפון, כך שאם הבעל או בן הזוג לא זמין הן מקבלות גם את המידע אליהן ואת השירותים אליהן
מאיר כהן:
אבישג, אנחנו שמענו אותך גם אתמול בוועדת חוץ וביטחון ואכן באמת יש שינוי דרמטי ביחס של צה"ל לבני המשפחות, אבל אני רק רוצה להסב את תשומת ליבך, היות שאנחנו מטפלים למשל בשורדי הנובה במסגרת אחרת, אז אני אומר לך ש-1,500 שקלים זה ממש לעג לרש
מאיר כהן:
 אתם צריכים להבין שהיום טיפול בסיסי עולה בין 400 ל-500 שקלים
מאיר כהן:
 אתה בא למטפל, אם הילד ברגרסיה או אם יש איזה בעיה
מאיר כהן:
      לכן חשוב לדייק את המספרים ואם את יכולה לבוא עם הצעה אחרת, חייבים לדייק את המספרים כי אם באמת יש טראומה גדולה 1,500 שקלים זה באמת לעג לרש
מאיר כהן:
 זאת הצעתי
מאיר כהן:
 אני חושב שהכיוון הוא מצוין, צריך להרחיב את התקציב כי אחרת לא יפנו האנשים, כי עדיף לא להתחיל טיפול מאשר לעשות טיפול אחד ולא ללכת לשני כי אין לך כסף
יולי יואל אדלשטיין:
אני חושב, מאיר, זה קצת מעל הרמה של אבישג
יולי יואל אדלשטיין:
 אבישג באמת עושה את עבודתה במסגרת התקציב שניתן לה
טלי גוטליב:
זה לא החלטה שלה, היא עושה מה שהיא יכולה
יולי יואל אדלשטיין:
זה יותר רמה שלנו מול משרד הביטחון ומשרד האוצר
מאיר כהן:
אתמול אבישג קיבלה את כל המחמאות מהוועדה על העבודה הנהדרת
יולי יואל אדלשטיין:
ובצדק
מאיר כהן:
אין ויכוח על זה
יולי יואל אדלשטיין:
אתה צודק, יש שינוי
יולי יואל אדלשטיין:
 חברים, אני רוצה לשמוע עוד גורמים ממשלתיים שיש לנו כאן, משרד הבריאות ומשרד החינוך
יולי יואל אדלשטיין:
 משרד הבריאות, ד"ר יובל רווה
יובל רווה:
שלום לכולם
יובל רווה:
 אני בכמה כובעים פה, קודם כל אני פסיכיאטר של הילד ואחראי על הפסיכיאטריה של הילד במשרד הבריאות, חוץ מזה שירתי במילואים, אני רב סרן במילואים, רופא ביחידת הרפואה של אוגדה 98 והשתחררתי לפני שבוע ויש לי גם ילדים ובת זוג
מירב בן ארי:
כל הסיפור זה אתה
מאיר כהן:
אחרי כל זה תגיד לנו מה שלומנו
יובל רווה:
לצד כל הדברים שנאמרו, ובזה אני רוצה להתחיל, אני חושב שלא שמים מספיק דגש על החוסן כי יש חשיפה, המלחמה הזאת היא מלחמה שגרמה לחשיפה של המון דברים, גם ללוחמים וגם למשפחות, אבל צריך לזכור שפוסט טראומה היא תופעה יחסית נדירה, זאת אומרת גם אנשים שנחשפו, למזלנו, לא כולם יפתחו טראומה ולכן צריך להיזהר מעודף פתולוגיזציה של העניין
יובל רווה:
      ילד שיש לו רגרסיה וקשה לו להתרכז בבית הספר, אני מעדיף שההורים שלו יגידו לו שזה טבעי בתקופה כזאת שזה יקרה מאשר שירוץ לפסיכולוג ויקבל 20 טיפולים על הדבר הזה
יובל רווה:
 כמובן שמשפחות שבאמת חוות בעיות קשות ופתולוגיות קשות צריכות לקבל טיפול כשבמסגרות של משרד הבריאות אנחנו אמונים על טיפולים ציבוריים שעולים הרבה פחות מהסכומים שנאמרו כאן
מאיר כהן:
השאלה אם יש לך מספיק
מאיר כהן:
 אדוני, אנחנו מכירים קצת את הרפואה הציבורית
מאיר כהן:
 צא מתוך הנחה שאנחנו יודעים שאם יילכו לרפואה הציבורית יקבלו תור למלחמה הבאה
יובל רווה:
אז קודם כל אנחנו עכשיו מעבירים תוכנית גדולה, אנחנו מנסים להעביר אותה, על מנת לתת מענה גם למצב שעד לפני המלחמה ועד כמובן למצב בעקבות המלחמה, אבל בהקשר הזה ובהקשר של ילדים נפתחו 11 מרכזים להתערבות במשבר בבתי חולים בכל רחבי הארץ שאמונים לתת מענה תוך שבועיים
יובל רווה:
 אז זה נכון שהתורים במענים ארוכי הטווח הם מאוד מאוד ארוכים ואנחנו מנסים לטפל בזה, אבל - - -
מאיר כהן:
גם את זה אני מכיר, כי חלק מזה אני שילמתי, זה לא מכוון לילדים שנמצאים באיזה אי שקט או רגרסיה, זה לא, זה מדובר למקרים הרבה יותר קיצוניים
מאיר כהן:
 ההורים לא יבואו למרכזים האלה שאתה מדבר
יובל רווה:
אני מסכים, בגלל זה התחלתי ואמרתי שילד שנמצא ברגרסיה, לצערנו, אני מצפה ש - - -
מאיר כהן:
המרכזים האלה הם למקרים של אובדנות
יובל רווה:
אני מסכים שהמרכזים האלה למקרים קשים
יובל רווה:
 מניעה ומקרים יותר קלים בעינינו המקום שהילדים האלה – הילדים האלה לא מגיעים למערכת הבריאות, הם נחשפים למערכת החינוך והמענה המתאים נמצא וצריך להימצא במערכת החינוך
יובל רווה:
 אנחנו באמת אמונים על מקרים יותר קשים, אבל אנחנו ערוכים לטפל במקרים היותר קשים האלה, כשאני חושב, שוב, שעם חיזוק נכון למשפחות המקרים הקלים לא ממש צריכים להגיע לטיפול של אנשי מקצוע
יולי יואל אדלשטיין:
 אני דווקא חושב שההערה שלך הייתה מאוד במקום, לא צריך לעשות, איך קראת לזה, פתולוגיזציה מכל מקרה, אבל לצד קצת סכומים שהיו תמוהים בעיני כל הח"כים אני דווקא מאוד הערכתי את האמירה של אבישג על הגמישות
יולי יואל אדלשטיין:
 יכול להיות שבאמת לא צריך מכל ילד שמתגעגע לאבא וקורא לו בלילות או לא ישן טוב או משהו כזה לעשות מיד מקרה בתחום העיסוק שלך, אבל יכול להיות, סתם אני אומר, אני לא מקדם אף חברה כזאת, אבל איזו רכיבה טיפולית, או משהו כזה, פעמיים-שלוש, או איזה טיפול אלטרנטיבי יכולים להחזיר את הכול למסלול הנכון בלי סטיגמות ובלי בעיות
יולי יואל אדלשטיין:
 לכן פה אני חושב שבמידה שיהיו אפשרויות ותהיה גמישות מתאימה לא נצטרך להביא לתורים ארוכים במקומות פסיכיאטריים
מירב בן ארי:
בוא נגיד שאם הילד באמת צריך טיפול, לא פתולוגיה, אבל אם באמת הוא צריך טיפול ובאמת יש לו רגרסיה, לא יעזור לו ה-1,500 שקל האלה
יולי יואל אדלשטיין:
לא, זה ברור, אבל אני אומר - - -
מירב בן ארי:
ועוד לא דיברנו על זה שהיא דיברה על הגבלה של 30 יום, ואם מילואימניק עושה 28 יום, אם מילואימניק עושה 25 יום, לא מגיע לו? זה לא ממש חופש תנועה לפי מה שנראה כאן
מירב בן ארי:
 מה שכן, צריך להבין שגם טיפול נפשי הרבה פעמים זה לא רק רגרסיה, לפעמים הילד באמת במצוקה
יולי יואל אדלשטיין:
נמשיך, אם כבר אנחנו עם הילדים, משרד החינוך, מיכל אנגלרט, בבקשה
מיכל אנגלרט:
שלום לכולם
מיכל אנגלרט:
 אני רוצה להתחיל מזה שלרוב ילדים לא מפנים את עצמם, בטח בגיל הרך ובגיל הצעיר ולכך הם זקוקים למבוגרים משמעותיים שיראו אותם, אם זה אנשי הצוות ואם ההורים שלהם, ולכן במשרד החינוך אנחנו עובדים הרבה גם עם הצוותים וגם עם אנשי החינוך מהמעון, גננות וכמובן מורים בבתי הספר וגם עם ההורים, כאוכלוסייה שאנחנו מתמקדים בה בלראות את הילד, לאתר קשיים וצרכים של ילדים
מיכל אנגלרט:
 ואני רוצה לומר שהצרכים האלה כל יום צריכים להיות מאותרים מחדש, כי כל יום קמים להותר לפרסום נוסף ומורה או גננת שמכירה את הילד היא יכולה לראות את השינויים הקטנים ביותר שקורים לילד בכל יום שהוא מגיע לגן או לכיתה ולנסות להבין ביחד עם ההורים שלו מה מצבו של הילדים
מיכל אנגלרט:
      לכן אחד הגורמים שאנחנו עובדים איתם זו עבודה עם צוותי החינוך בכל הגילאים, גם באיתור וגם במתן כלים ובאמת הרבה פעמים, כמו שנאמר פה ממשרד הבריאות, מתן מענים של המבוגרים המשמעותיים, לנרמל את המצב, לתת תמיכה, להיות שם עבורם, להתקשר, להחזיק את המעקב, זה נותן מענה
מיכל אנגלרט:
 מה שנקרא פיתוח החוסן הנפשי והקבוצתי של הילדים, כי גם להיות ביחד בקהילה שחווה את המשבר זה בעל משמעות
אורית פרקש הכהן:
סליחה, מה התפקיד שלך במשרד החינוך?
מיכל אנגלרט:
סגנית מנהלת אגף פסיכולוגיה בשפ"י
אורית פרקש הכהן:
ואיך זה הולך, אתם עובדים בתיאום מלא עם משרד הבריאות ומשרד הרווחה, או שיש מערכות מקבילות שהן לא מתוכללות?
קריאה:
מקבילות שלא מתוכללות
מיכל אנגלרט:
אני תיכף אכנס גם לזה
אורית פרקש הכהן:
אולי זה גם, בין היתר, חלק מהבעיה
מירב בן ארי:
לא, למרות שאם הוא פוגש את הפסיכולוגית של בית הספר משרד הרווחה לא - - -
טלי גוטליב:
תנו לה רגע להשלים
מיכל אנגלרט:
אני אמשיך
מיכל אנגלרט:
 זה זום-אין לגבי צוותי החינוך
מיכל אנגלרט:
 לגבי ההורים, אנחנו בהחלט מבינים את ההשלכות שיש למצב המלחמה על הורים בכלל ובטח הורים שרגילים לנהל תא משפחתי ששני ההורים נמצאים בבית ומה קורה בהיעדרות של אחד מהם ביציאה למילואים וההשלכות הרגשיות והנפשיות והחיבור של זה גם ללמידה ולתפקוד בית ספרי
מיכל אנגלרט:
      גם פה אנחנו עושים כמה תהליכים בכמה רמות
מיכל אנגלרט:
 כן, בהחלט יש את החלקים של הידע והכלים, כמו בהרצאות להורים ובקבוצות להורים בתוך בתי הספר או ברמה הארצית שניתנים
מיכל אנגלרט:
 בשבועות הראשונים למלחמה היו כמעט כל יום הרצאות, אחר כך שלוש פעמים לשבוע, כרגע חזרנו לפעם בשבוע, אפילו יש הרצאה ספציפית בנושא הזה ב-22
מיכל אנגלרט:
1 ויש כמובן מכתבים להורים עם הנחיות, שזה אמור לתת מענה לחלק מההורים
מיכל אנגלרט:
      אני חושבת שהדגש של מעטפת שהורה שבמצוקה, כמו שתיארת, אמא שיושבת ובוכה עכשיו שיש הרטבה, הילדה חזרה לגמגם, היא צריכה מענה מיידי כדי שזה לא יתפתח, אנחנו יודעים שכשיש הורה מודאג הילד שלו בוודאי יהיה מודאג ותפקיד ההורים זה לארגן את המציאות עבור הילדים שלהם ולהיות עוגן יציב עבורם
מיכל אנגלרט:
      אני כן אגיד שבשירותים הפסיכולוגיים החינוכיים ב-257 רשויות יש שירות פסיכולוגי חינוכי ציבורי למתן המענים הללו וביחד עם היועצות החינוכיות בתוך מסגרות החינוך אנחנו נותנים מענים, גם לצוותי החינוך, גם להורים וגם לילדים ברמה הקבוצתית, הפרטנית או ברמה המוסדית
מיכל אנגלרט:
 משרד החינוך תגבר את השירותים הפסיכולוגיים בסלי תגבור למתן והרחבת המענים האלה, גם להשלכות המלחמה
קריאה:
אבל לא מצליחים לגייס עובדים, קחו את זה בחשבון
מיכל אנגלרט:
אנחנו נמצאים אכן, כמו שאת מעלה, במצוקה
מיכל אנגלרט:
 נכנסנו למלחמה בחוסר בכוח אדם
מיכל אנגלרט:
 הנושא הזה של צרכים עולים וגדלים לעומת המענים ידוע ומוכר, שר החינוך מודע לכך ומטפל בזה ואנחנו מקווים שנצליח בהקדם לטפל בנושא הזה ולקדם גם את זה
יולי יואל אדלשטיין:
אבל זה ניתן מבחינת השוק? הרי זה לא כוח אדם למצוא, בלי לזלזל במקצוע מזכירה, זה צריך איש מקצוע
ענבל חרמוני:
יש אנשי מקצוע, כבוד היושב ראש
ענבל חרמוני:
 יש אנשי ונשות מקצוע גם בתחום הפסיכולוגיה בישראל, בניגוד לפסיכיאטריה, ששם באמת חסרים
ענבל חרמוני:
 פסיכולוגים ועובדים סוציאליים יש, מה אין? אין תנאים נורמליים בשירות הציבורי שבמשך השנים - - -
יולי יואל אדלשטיין:
אז אם כבר אמרת והתכוונתי לתת לך לדבר, אז בבקשה, תציגי את העמדה שלכם
ענבל חרמוני:
אני עובדת סוציאלית ואני יושבת ראש העובדות והעובדים הסוציאליים שמונה 15,000 עובדים ועובדות סוציאליות
ענבל חרמוני:
 אני אגיד ככה, המערכת של השירותים הסוציאליים, וזה גם שירותי הרווחה אבל גם שירותי בריאות הנפש, אני לא נכנסת כרגע לעניין החינוכי, כי אנחנו פחות שם כעובדים סוציאליים אז זה פחות המנדט שלי, נמצאים בתת ספיקה, נקרא לזה, חמורה מאוד
ענבל חרמוני:
 בוא נשים את הדברים על השולחן, כי זה מה שמדינת ישראל התכוונה שיקרה כשהיא ייבשה את השירותים האלה לאורך שנים
ענבל חרמוני:
      עכשיו הגענו ל-7 באוקטובר, אולי הגיע הזמן שהקונספציה תשתנה גם בזה
ענבל חרמוני:
 שירות ציבורי רזה out, שירות ציבורי כמו שצריך, נורמלי, מתוקצב, עולה עם משאבים ועם יחס נורמלי לעובדים in
ענבל חרמוני:
 מה שאני רוצה להגיד זה כזה דבר, אנחנו ערכנו סקר שכרגע יש לי את התוצאות החלקיות שלו כי עוד לא גמרנו לנתח, בקרב 1,600 עובדות ועובדים סוציאליים ממגוון שירותים, כולל במשרד הביטחון, דרך אגב, ושירותי הרווחה, שירותי בריאות הנפש וכו' וכו' וכו', אנחנו יודעים ששלושת רבעי מהעובדות הסוציאליות מזהות עלייה בכל התופעות, כשאנחנו מדברים על קודם כל חרדות, בעיות התנהגות ובעיות רגשיות אצל ילדים, קשיים ביחסים בין ההורים עצמם והילדים ומצוקה כלכלית
ענבל חרמוני:
 אנחנו מדברים על כך שההערכה היא שהחזרה של אב המשפחה גם מייצגת טלטלה במערכת
ענבל חרמוני:
 צריך להבין, המערכת התארגנה מחדש במשך חודשיים או שלושה וכרגע כשהאב חוזר אסור להשאיר את המשפחות האלה לבד
ענבל חרמוני:
     ברור שמי שמסתדרים לבד, יופי סבבה, אבל כדי לא להגיע למצב של פתולוגיה, או פתולוגיזציה, כמו שאתם קוראים לזה, להיפך, אנחנו צריכים להשקיע במניעה
ענבל חרמוני:
 מדינת ישראל עד היום לא הצטיינה בהשקעה במניעה
ענבל חרמוני:
 מניעה ושירותי איתור, כפי שדיברה עליהם הגב' הנכבדה
ענבל חרמוני:
 עובדים סוציאליים דרך אגב זה בדיוק מה שהם אמורים לעשות, אבל הם יכולים לעשות את זה רק כשהם לא עסוקים בלכבות שריפות בוערות בגובה השמים
ענבל חרמוני:
 כי זה היה המצב, כבוד יושב הראש, היה עוד ב-6 באוקטובר
ענבל חרמוני:
 אנחנו מתריעים על זה כבר שנים
ענבל חרמוני:
      לגבי המלחמה אנחנו מדברות כאיגוד על תוספת של 5,000 תקנים לכלל השירותים וכדי להשיג את זה צריך לא רק להוסיף את התקנים שבינתיים משרד האוצר בוחר ל – חבר'ה, ואוצ'רים זה הדרך לפרק את השירות הציבורי לחלוטין, בואו נזרוק עליהם ואוצ'רים, שיילכו וימצאו איזה מטפל שאולי לא מורשה בכלל
ענבל חרמוני:
 כל הנושא הזה, זה לא לוועדה הזו, אבל בסוגריים הוא נורא פרוץ
ענבל חרמוני:
 יילכו, בלי פיקוח, 1,500 שקל, בואו, כאילו, היא תמצא מטפל מאוד מתחשב, זה אולי יעלה 300 שקל, אנחנו מדברים על משפחות שלמות
ענבל חרמוני:
      זה לא כדי לעשות להם פתולוגיזציה, זה כדי להיפך, מחויבות המדינה היא לעמוד לצידן של המשפחות האלה ברגעים הקשים, וחבר'ה, זה רגע קשה, ומי יצא למילואים? כל עם ישראל, אנשים עם יותר חוסן, משפחות עם משפחות חוסן, אנשים עם יותר גב כלכלי, אנשים עם פחות גב כלכלי
ענבל חרמוני:
אז בואו נהיה לצדו של עם ישראל ברגע הקשה הזה
ענבל חרמוני:
 אנחנו הנחנו כאיגוד על שולחן משרד הרווחה, משרד הבריאות ומשרד האוצר, תוכנית שכרגע מה שאומרים לי זה שלא הולכים להוסיף עוד שקל לשירותי הרווחה כי הולכים להיפך, לקיצוץ כללי
ענבל חרמוני:
 חבר'ה, התשובה הזאת לא מקובלת
ענבל חרמוני:
 אם רוצים לא לעמוד לצד האוכלוסייה אז בואו נסגור את העסק, כל אחד לעצמו ולנפשו, יש מדינות כאלה בעולם, ברוסיה לא כל כך אכפת מהחיילים שנלחמים, בדרום סודן, פעם עבדתי, גם שם לאף אחד לא אכפת, השאלה אם ככה אנחנו רוצים להיראות, כי לשם, חבר'ה, זה הולך
ענבל חרמוני:
      העובדות, ואני אומרת עובדות כי רובן נשים, אבל זה תקף גם לפסיכולוגים הציבוריים, שאני לא מייצגת אותם, וגם לחינוכיים, אבל אני יודעת מה קורה, להכניס את האצבע לסכר זה טוב ונחמד עד גבול מסוים, הגבול הזה עבר עוד לפני המלחמה
ענבל חרמוני:
 חבר'ה, מה עם אבות שהם גם מפונים? הם חוזרים מהמילואים לחדר בבית המלון עם האישה ושלושת הילדים, אחד מהם מתבגר, שניים קטנים, לאותו חדר
ענבל חרמוני:
 בואו, זה השכיח, זה אפילו לא איזה משהו חריג שתיארתי עכשיו
ענבל חרמוני:
 אז באמת, ואוצ'ר? כדי סופית לפרק את השירות הציבורי?      חייבים להבין, אני יודעת, סמוכה ובטוחה שזה מה שעובר לאגף התקציבים בראש, הנה הזדמנות למכירת חיסול שהתחלנו אותה כבר הרבה שנים אחורה והנה ההזדמנות לפרק את השירות הציבורי
ענבל חרמוני:
 בואו נחלק ואוצ'רים, כולם מתלהבים, 1,500 שקל, לא רק, 3,000
ענבל חרמוני:
 לא משנה כמה כסף זה, כל משפחה צריכה לקבל לפי צרכיה, לא לפי מה שהמדינה הגבילה מראש
ענבל חרמוני:
 על סמך מה הגבלתם? מה אתם יודעים מה עומד להיות? אני אשת מקצוע ואני לא יודעת מה עומד להיות, חוץ מזה שברור לי שאנחנו בתוך אסון חברתי גדול ואנחנו עוד יותר לקראתו
ענבל חרמוני:
      אנחנו חייבים להתעסק במניעה, בחיזוק החוסן, דווקא לא ממקום פתולוגי
ענבל חרמוני:
 באמת בבתי הספר זה מקום נורמטיבי לחלוטין, בתוך הרשויות, שזה מחלקות הרווחה, לפני שמגיעים לבריאות הנפש
ענבל חרמוני:
      רק לסיום, גם כשמגיעים לבריאות הנפש בסוף מגבילים אותם ל-12 מפגשים, או מגעים כמו שקוראים לזה
ענבל חרמוני:
 חבר'ה, המערכת לא יכולה לעבוד עם המגבלות האלה יותר
ענבל חרמוני:
 צריך, וזה עולה כסף, אני מודה, התוכנית שאנחנו הנחנו על השולחן זה מיליארד וחצי שקל
ענבל חרמוני:
 אני חושבת שראוי להשקיע את הכסף הזה ואני צריכה את עזרת הוועדה מול משרד האוצר
יולי יואל אדלשטיין:
 אנחנו נגיע עוד לסיכומים, קודם כל תודה רבה על דברייך, אבל אני רק רוצה לחדד ולשאול אותך, אם מחר יקרה נס ויבואו אלינו לכנסת נציגי הממשלה ויגידו אכן צדקתם, 5,000 תקנים אנחנו מוסיפים לעובדים סוציאליים, פסיכולוגים וכדומה, יש 5,000 אנשים בשוק שיכולים למלא את התקנים האלה?
ענבל חרמוני:
מבחינת העובדות והעובדים הסוציאליים שיש לנו מספר רישוי יש היום 41,000 עובדות רשומות מתוכן בערך 20,000 מועסקות בשירות הציבורי ובעמותות ונותני שירותים
ענבל חרמוני:
 זה אומר שיש דלתא של 21,000
ענבל חרמוני:
 חלקם לא בגיל העבודה, סבבה, אבל 5,000 יש
ענבל חרמוני:
 אבל אני אגיד מה הבעיה, הן לא באות
ענבל חרמוני:
 אחת, יש לנו הסכם שכר שחצי ממנו מושהה כרגע, למה? אני רוצה את החצי השני עכשיו כדי שהמדינה תעשה לפחות הצהרת כוונות כלפי העובדות האלה
יולי יואל אדלשטיין:
כן, ברור שיש פה סיבות
ענבל חרמוני:
אנחנו צריכים תמריצים כלכליים אחרת הם באמת לא יבואו, כמו שהם לא באו עד היום, אתה צודק
אורית פרקש הכהן:
מי המשרד? זה שר הרווחה שאחראי עליכם?
ענבל חרמוני:
שר הרווחה, שר הבריאות, שר הביטחון, ביטוח לאומי
ענבל חרמוני:
 חינוך פחות קשור אלינו
גיא יקר:
זה אותו הסיפור גם עם הפסיכולוגים
יולי יואל אדלשטיין:
אתה מייצג את הסתדרות הפסיכולוגים?
גיא יקר:
כן
גיא יקר:
 שלום לחברי הוועדה, לי קוראים גיא יקר, אני פסיכולוג חינוכי ושיקומי ואני נציג פורום הארגונים למען הפסיכולוגיה הציבורית ויו"ר החטיבה החינוכית בהסתדרות הפסיכולוגים
גיא יקר:
 אני רוצה לחלק את הדברים שלי לשלוש
גיא יקר:
      דיברנו קצת על המצב של הילדים, אבל כן חשוב לי להדגיש כמה נקודות
גיא יקר:
 אנחנו רואים נזקים אצל ילדים ונוער לפי כל שלבי ההתפתחות
גיא יקר:
 כל הילדים באופן כללי חשופים לטראומה ולפגיעה, זה לא משנה איפה אתה גר
גיא יקר:
 תחושת הביטחון של הילדים מעורערת, המציאות לא ברורה
גיא יקר:
 כמו שלנו, המבוגרים, המציאות לא ברורה
גיא יקר:
 המציאות לילדים לא ברורה והם נמצאים בחוסר ודאות, יש הרבה פעמים בלבול בין דמיון למציאות, הפחדים מתעצמים
גיא יקר:
      בקרב המשפחות של המילואימניקים, וגם המילואימניקיות, קשה מאוד להסביר לילדים את הנטישה החוזרת
גיא יקר:
 ההורים הולכים וחוזרים והולכים וחוזרים ונעלמים לילדים
גיא יקר:
 ההורה שאחת הפונקציות שלו זה ביטחון הוא נעדר ואז ילדים, אנחנו רואים, חווים פחד וחרדה, וכשהורה לא נמצא אז תחושת הביטחון והיציבות מתערערת
גיא יקר:
 צריך לציין שעבור ילדים, בטח הילדים הצעירים, קשה להם להבחין בין הורה לוחם או לוחמת לבין הורה בתפקיד משרדי ומבחינתם אבא יצא להילחם על כל הסכנות והמשמעויות של הדבר הזה
גיא יקר:
      גם ברמה המשפחתית יש ערעור מאוד רציני
גיא יקר:
 ההורה השני, במקרה הזה לרוב האימהות היקרות, נשארות לשאת בעול, חוקי הבית יכולים להשתנות והחזרה לבית של המילואימניק יכולה להיות מאוד קשה ומאוד מורכבת
גיא יקר:
 אנשים שחזרו משדה הקרב מדווחים על ניתוק, הם נמצאים בעולם נפשי אחר לגמרי והחזרה הביתה לחופשה או להתרעננות, מה שזה לא יהיה, מפגישה אותם עם עולם אחר לגמרי שהם לא רגילים אליו, הם לא חיים אותו
גיא יקר:
 נוצרים פערים בין מציאויות, בין בני הזוג, אנחנו רק עכשיו מתחילים להבין את המשמעות של מה זה חזרה משדה הקרב ואיפה המילואימניקים שרגע לפני היו בתוך קרבות ואיפה הם בכלל במיינד שלהם
גיא יקר:
 חשוב לי גם להוסיף שבניגוד לסברה הרווחת שילדים צעירים או תינוקות לא מבינים, זה לגמרי לא נכון
גיא יקר:
 גם תינוקות וילדים מאוד צעירים מבינים טוב מאוד ומפנימים את המצב
מירב בן ארי:
בגלל זה דיברתי על הגיל הרך
גיא יקר:
זה מאוד חשוב, בטח בהקשר של מניעה, שאני עוד רגע אתייחס לזה
גיא יקר:
 שמעתי עדויות על תינוקות שלא זיהו את האבא שלהם כשהוא חזר, שפחדו ממנו
גיא יקר:
 אצל ילדים גדולים יותר, במקרה אחר ילדה אמרה לאבא שלה בתסכול ובאכזבה מאוד גדולה שהיא לא מבינה למה הוא הולך להציל אחרים ולא נשאר לשמור עליה
גיא יקר:
     דיברו הרבה פה על רגרסיה, אנחנו כן רואים רגרסיה אצל ילדים ונוער, זה בא לידי ביטוי בקושי להישאר לבד, בהרטבה ובפחד לישון לבד, בקשיים בריכוז, בעלייה בחרדה, בדיכאון, בקשיים בוויסות ובעיות התנהגות ועוד ועוד ועוד
גיא יקר:
 אצל המתבגרים, גם המתבגרים הם קהל חשוב, אנחנו רואים עלייה בשימוש בחומרים ממכרים, אנחנו רואים נשירה שאנחנו מחלקים את זה לנשירה, אני פסיכולוג חינוכי, אני עובד בתוך בתי ספר, אנחנו רואים נשירה שבחלקה היא סמויה ובחלקה היא גלויה ואנחנו רואים קושי לתפקד בתוך בית הספר
גיא יקר:
      וכמובן האימהות שנשארות בבית במצוקה מאוד גדולה צריכות לנהל משק בית, לטפל בילדים, ואנחנו מדברים על כמה מעגלים של סבל ומצוקה, כי במצב הזה אם ההורה, או במקרה הזה האמא, מתקשה לווסת את עצמה, להרגיע את עצמה קודם כל, היא בטח תתקשה להרגיע את הילדים ולפעמים מספיק לראות ולהרגיש את ההורה במצוקה ואז אני כילד נכנס בעצמי לתוך מצב נפשי מעורער
גיא יקר:
      אבל יש במדינת ישראל תשתית קיימת של מניעה, איתור וטיפול בילדים ונוער, קוראים לזה מערכת הפסיכולוגיה הציבורית
גיא יקר:
 בתוך כל בית ספר וגן בישראל יש פסיכולוג חינוכי
פנינה תמנו:
לא בתוך כל בית ספר
גיא יקר:
אתם עושים לי ספוילר, זה החלק השלישי
גיא יקר:
 אז לשמחתנו הרבה במדינת ישראל קיימת תשתית רחבה של מענים לאוכלוסיות השונים, החל מקופות חולים, מכונים להתפתחות הילד, מחלקות שיקום וכמובן בתי הספר וגני הילדים
גיא יקר:
      כמו שאמרתי, בתוך כל גן או בית ספר בישראל, או כמעט בכל אחד, אני תיכף אסביר למה, יש פסיכולוגית חינוכית
גיא יקר:
 אנחנו הפסיכולוגים נמצאים בפריסה ארצית בכל יישוב ויישוב ובכל מגזר
גיא יקר:
 הפסיכולוגיה החינוכית והציבורית בכלל נשענת לא מעט על מניעה כשבשגרה אחד מהתפקידים שלנו, כמו שאמרו פה מקודם, הוא על בניית חוסן של הקהילה וגם איתור
גיא יקר:
 אנחנו עושים את זה גם בשגרה וגם בחירום
גיא יקר:
      כשאנחנו נמצאים בבית ספר או בגן אנחנו מאתרים בעזרת הצוות החינוכי או בעצמנו ילדים שרק מתחילים לגלות סימני מצוקה ואנחנו משמשים כמעין gatekeeper, עוד זוג עיניים מקצועיות
גיא יקר:
 כולנו עשינו תואר ראשון, תואר שני, התמחות של ארבע שנים, אנחנו מדברים פה על אנשי מקצוע עם הכשרה ופיקוח מאוד רציניים והפסיכולוגיה החינוכית לא מבחינה בין עניים לעשירים, בין מגזר כזה או אחר, בין דתיים לחילוניים, בין יהודים לערבים, אנחנו בכל מקום
גיא יקר:
      הייתי מזמין באופן תיאורטי את המנהלת של בית הספר שאני עובד בו כדי שהיא תדבר על התפקיד שלי וכמה הדבר הזה הוא חשוב, אבל, ואני מגיע לחלק האחרון, אנחנו מבינים את ההשפעות של המלחמה על המשפחות והילדים וכביכול יש תשתית מאוד טובה, אבל אני אומר כביכול ואיפה הבעיה פה נמצאת? הבעיה מתחילה, קודם כל הבעיה הראשונה היא מפתח התקינה
גיא יקר:
 מי שהיה פה בוועדות החינוך והבריאות בשבועות הקודמות יודע להגיד כבר בעל פה שיש פסיכולוג אחד לכל 1,000 ילדים
פנינה תמנו:
פעם לפחות היה גם אחות בית ספר
קריאה:
והוא מרוויח 40 שקל לשעה
גיא יקר:
אני כבר אגיע למשכורת העלובה שלי, שלא לדבר על זה שבמערכת הבריאות בכלל אין תקינה
גיא יקר:
 כלומר במחלקת שיקום שבה יש כמויות של פצועים אין הגדרה של התקן של כמה פסיכולוגים שיקומיים צריכים להיות לכל מטופל, אבל כשכבר יש מפתח תקינה, הוא מיושן, הוא עלוב
יולי יואל אדלשטיין:
חברים, אנחנו בדיון מאוד חשוב, רק שאני מזכיר שאנחנו התכנסנו לשם נושא מאוד מסוים
טלי גוטליב:
אני חייבת להצטרף פה ליולי, ואני מדברת על זה גם עם לימור, כל מה שאמרה הגב' מהאיגוד, כל מילה סלע ברזל יצוק, סלע ברזל יצוק גם במחשבה העקרונית של מדינה, שירות ציבורי, סוג המדינה שמנהלת שירות ציבורי ועד כמה הוא סופר חשוב, אבל הוועדה הזאת, ועדת החוץ והביטחון ככזו, לא יכולה לעשות מערך כזה גדול של השגת מיליארד השקל כחלק מתקציב ושינוי תפיסתי
טלי גוטליב:
      כל מילה שאמרת היא נכונה, כי את גם שיקפת מאוד את הראייה המקצועית שלך ברמה הציבורית, על המערכות שקשורות לזה, גם ברוחב וגם מלמעלה עד למטה, את צודקת גם בתפיסה אם זה ואוצ'ר, אם זה מענה, אבל אנחנו רוצים פשוט לצאת מפה עם קול קורא, אנחנו רוצים לתת קדימות מיידית
טלי גוטליב:
 אנחנו לא פותרים את כל הבעיה, בכלל לא, לא נוגעים בה, אנחנו בסך הכול מבקשים פה, מה שיולי רצה לעשות זה לתת מענה מיידי כרגע לנשות המילואימניקים
יולי יואל אדלשטיין:
למצב של משפחות המילואים, כן
יולי יואל אדלשטיין:
 אז אני אאפשר לך לסיים
טלי גוטליב:
מה שאת אמרת סופר חשוב, אבל הלחץ פה הוא משהו מאוד - - -
ענבל חרמוני:
התפקיד שלי זה בכל - - -
יולי יואל אדלשטיין:
טלי, תודה, ענבל, תודה
גיא יקר:
אז אני אסיים ואני אגיד שגם בקרב הפסיכולוגים יש מספיק פסיכולוגים במדינת ישראל שיחזרו לשירות הציבורי, הבעיה היא שכולם עוזבים את השירות הציבורי בגלל משכורות הרעב
גיא יקר:
 פסיכולוג אחרי תואר שני עם התמחות מרוויח 50 שקלים לשעה ולכן מה שקורה זה שהמערכת מדולדלת ואין מספיק פסיכולוגים שייתנו מענים
גיא יקר:
 ההסכם עם האוצר שלנו פתוח כרגע ואנחנו ממש מתחננים ומבקשים שהוועדה תוציא קריאה לטפל בדבר הזה כי יש מספיק פסיכולוגים שיעשו איתור ויעשו מניעה, שאוהבים לעבוד במערכת הציבורית, אנחנו רואים בזה שליחות, אנחנו רוצים להישאר, אני לא רוצה להיות בקליניקה שלי, אני רוצה לעבוד במגזר הציבורי
בן עזרא:
סליחה שאני מתערבת בתוכו, המשפחות שלנו – אני נועם עידן, אח שלי נחטף מקיבוץ נחל עוז, אני יושבת פה ואני מקשיבה לכם ואני פה עם נשות המילואים, כי בעלי במילואים, הבתים שלנו לתקציבים שלכם לא יכולים לחכות
בן עזרא:
 אני מצטערת, הבתים הם ברמה של לפעמים הבוקר הוא יתחיל מאוחר יותר ומערכת החינוך צריכה לדעת לקבל את זה שהילד הגיע מאוחר יותר או שהוא לא יכול לעמוד במבחן או שהוא לא רוצה להיפגש - - -
רותם אבידר צאליק:
אני מגיעה בשעה 8:40 ואז אני מקבלת שלוש שיחות רנדומליות מכל גורם אפשרי שאומר לי שזה לא בסדר, שאני לא עומדת בלו"ז של ילד בן שנה שצריך ל - - -
יולי יואל אדלשטיין:
אנחנו כבר נשמע אתכם
יולי יואל אדלשטיין:
 קודם כל תודה רבה, באמת כמו שנאמר פה, הדברים מאוד חשובים, אבל אני לא רוצה להתפרס על כל המצוקות שחלקן ידועות לי בגלל עברי גם במשרד הבריאות ואני מבין את הדברים
יולי יואל אדלשטיין:
      יש לנו לימור, פנינה ואורית שרצו להעיר, אתן אולי רוצות לשמוע קודם את נשות המילואימניקים?
מירב בן ארי:
יש את הפורום של נשות המילואים
יולי יואל אדלשטיין:
לימור, בבקשה
הר מלך:
אני מתנצלת, אני צריכה לצאת עוד כמה דקות
הר מלך:
 קודם כל אני חושבת שהדברים שנאמרו פה היו מאוד מאוד חשובים ובלי לגרוע מהדברים שנאמרו פה אני רוצה להתייחס לזה שאנחנו לא רוצים להגיע לשלב שאנחנו כבר רואים את זה הופך להיות לפתולוגיה או נראה את התופעות הפוסט טראומטיות ואנחנו רוצים לראות איך אנחנו לפני כן יוצרים איזה שהם תהליכי מניעה של הדבר הזה