GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אופיר סופר: יש כמה דיונים שמתנהלים עכשיו בהקשר הזה שעוסקים בבריאות, שעוסקים בהקמתה של אוניברסיטה, אבל אני חושב שהדיון הזה חשוב מכולם, מכיוון שהוא מסביר ומזכיר לכולנו למה אנחנו כאן, למה אנחנו כאן בארץ הזאת ולמה אנחנו כאן בגליל.
אופיר סופר: לשמוע אותך, רם בן ברק, מספר את הסיפור המשפחתי הכל כך שורשי ונוגע, ואחר כך לשמוע את אלון, אז אני אגיד שכשהיו לי כמה דקות בחדר, אז פתחתי איזשהו ספר שקראתי אותו בנערותי, שנקרא 'אש בגליל' שגם מדבר על 1938, ראש פינה, על חבר'ה שמגיעים מתל אביב לראש פינה.
אופיר סופר: אני חייב להודות שהיו שם קטעים שהזכירו לי ממה שסובלים החקלאים היום, כנופיות שמבעירות תבואה והתמודדויות מאוד דומות.
אופיר סופר: אני אומר את זה כי אנחנו, בסוף כשאנחנו זוכרים את ה'למה', אז אני חושב שאנחנו פוגשים את זה סביב סוגיית החקלאות.
אופיר סופר: כשאנחנו זוכרים את ה'למה' אז אנחנו נזכור את זה סביב הטבות המס, כשאנחנו זוכרים את ה'למה', נזכור את זה סביב מנועי הצמיחה שאנחנו צריכים לדאוג להם, וגם הבריאות.
אופיר סופר: הרווחה זה דבר חשוב, והשוויוניות זה דבר חשוב, עיקרון השוויון, אבל התחושה שלי היא שבמדינת ישראל איכשהו בשנים האחרונות, בעשורים האחרונים, איכשהו קצת בושה לדבר על ציונות, קצת בושה לדבר על התיישבות, כי איכשהו ערך השוויון קצת הורס את הכל.
אופיר סופר: היו חברים שהוציאו את הסרטון בשבוע שעבר, דני עברי, יחד עם בצר ועם גולינסקי, וואלה אמרתי יפה, הרבה זמן לא שמענו את הלקסיקון ולא שמענו את הסלנג.
אופיר סופר: ההפוך של זה, חלילה, זה לקרוא לציונות 'גזענות'.
אופיר סופר: ההפוך של זה, זה לבוא ולהגיד שאם אני מקדם עכשיו התיישבות יהודית בגליל, זאת אומרת שאני גזען, וזה ממש לא כך.
אופיר סופר: אני חושב שחלק מהגשמתו של החזון הציוני זה שגם הכפרים הערבים ייראו טוב, אבל אי אפשר להתעלם, ובעקבות השנה האחרונה עוד יותר, ביתר שאת, מהמושג שנקרא 'נאמנות'.
אופיר סופר: אז אנחנו צריכים לדבר גם על רוב יהודי, אנחנו צריכים לדבר גם על רוב שנאמן.
אופיר סופר: אני אגיד שאמר לי פעם מישהו שנושא בתפקיד מאוד בכיר, והוא ערבי נוצרי, שהוא מרגיש שהם, הערבים הנוצריים, פספסו שהם לא באו כמו הדרוזים, כשמבחינתנו הדרוזים הם אחים לנשק, אחים, ואני חושב שאנחנו גם צריכים לנהוג כך במדינה, בהתאם, בהקשר של התגמול שלנו לעניין הזה.
אופיר סופר: אני אגיד שכשאני שכבתי פצוע ברמב"ם, אז היו פצועים גם מביר אל מכסור, ואם אני קורא הודעה, או מקבל פוש לפני שלושה שבועות או ארבעה שבועות, על זריקת אבנים על כוחות ביטחון בביר אל מכסור, אז אני שואל, מה קרה?
אופיר סופר: מה איבדנו?
אופיר סופר: זאת אומרת, מה הלך בדרך?
אופיר סופר: זאת אומרת, מעמוס ירקוני עד לנרטיב שאותו מייצר היום, זה פחות נעים לשמוע ואני אגיד דברים אולי טיפה פוליטיים, לנרטיב שמייצג אותו עבאס עכשיו, בפוסט האחרון.
אופיר סופר: פה צריך להתעורר, כי אנחנו יודעים שגם איחוד האמירויות מייצג את האסלאם, אבל הוא מייצג אותו בצורה אחרת.
אופיר סופר: אפשר לדבר על התהליכים שקורים אצל הבדווים בנגב, ואפשר לדבר על התהליכים שקורים אצל הבדווים בצפון, ולמה זה קורה, למי שעוקב אחרי המסגדים שבונים שם.
אופיר סופר: כשאנחנו מדברים על התיישבות כביטחון, אז כולכם פתחתם ב-38, וגם אני את הבוקר פתחתי כמו שאמרתי, בספרון הזה, ב-38, ואי אפשר להתעלם מזה.
אופיר סופר: אי אפשר להתעלם מזה שציר ואדי ערה יהיה ציר בעייתי, אפרופו משמר לאומי, כוחות מג"ב וכאלה.
אופיר סופר: אי אפשר להתעלם מהציר של צומת גולני, ואני אומר, כשאני קורא ששר הביטחון הוציא מעצר מינהלי כנגד אנשים בטורעאן, בתור מישהו שגר כמה מאות מטרים משם, זה מטריד אותי.
אופיר סופר: לכן, אני חושב שהדברים שפתחתם איתם אתם, ואני אומר 'אתם' כי אתם האנשים שנמצאים בשמאל ובשמאל הציוני, לא צריכים להישאר רק לימי חג ולימים כאלה, אלא זה צריך להישאר לכל השנה, כי אסור לנו לשכוח את זה.
רם בן ברק: בבקשה, חה"כ שפק.
נירה שפק: תודה רבה, ותודה למי שיזם את היום הזה.
נירה שפק: תמיד כשעושים ימי ציון, אז אנחנו שואלים למי נעשו ימי הציון הזה.
נירה שפק: אז קודם כל, אמנם יש הכרת תודה למי שנמצא וגר ומאייש וחי ונושם כל פינה בארץ, אבל יש אזורים שהם יותר נדרשים ומורכבים, וגם אצלנו זה יום תזכורת מעבר לתודעה, לעשות צ'ק ליסט ולראות מה עוד החובות שלנו.
נירה שפק: אני כל הזמן מספרת, בסיפור האישי שלי, שבעלי הוא בן משק מנאות מרדכי, המשפחה קבורה שם, והוא אומר שהוא היה מילדי הקטיושות והיום הנכדים שלו מכפר עזה הם ילדי הקסאמים, ואנחנו לא רוצים לא את הקטיושות ולא את הקסאמים.
נירה שפק: כל שנה כשאנחנו עולים לשם לבית הקברות, זאת תזכורת.
נירה שפק: אנחנו עוברים ואנחנו רואים את החולה, ואנחנו רואים דברים נפלאים, ואנחנו אומרים שיש לנו ארץ שצריך לשמור אותה ולתת אותה הלאה.
נירה שפק: אני בוחרת לדבר על שלושה דברים.
נירה שפק: אחד, 22 במאי 1970.
נירה שפק: אוטובוס אביבים, ילדי אביבים, בשבוע הבא יש גם את יום הציון, נדמה לי ב-17, ביום שלישי או רביעי.
נירה שפק: ילדים שנסעו כרגיל לבתי הספר האזוריים, כולנו מכירים את זה.
נירה שפק: אני העליתי את הילדים, בעזרת השם גם את הנכדים, על האוטובוסים הצהובים שייקחו אותם לבתי הספר ולחוגים, וחוליית מחבלים של 'החזית העממית לשחרור פלסטין' במארב פשוט ירדה לעבר אוטובוס של ילדים.
נירה שפק: 12 נוסעים נרצחו, שמונה מתוכם ילדים, 19 ילדים נפצעו, ילדה נוספת בהמשך מתה בשל הפצעים שלה.
נירה שפק: זה לא נורמלי, ילדים בדרך לבית הספר.
נירה שפק: יש לנו הרבה מה לעשות כדי לראות שזה לא יחזור, ויש לנו הרבה חובה.
נירה שפק: צריך לחזק את החוסן, לא רק חובה, למלא ברקמים ובמערכות סייבר, ובחיילים וחיילות.
נירה שפק: אנחנו צריכים לתת מעבר, ואנחנו צריכים גם לתת חוסן נפשי, וזה גם התפקיד שלנו פה בכנסת ובממשלה.
נירה שפק: שתיים, אופיר, כמו שאתה אומר, אני ממש פותחת במה שאתה אומר, כלומר, אנחנו צריכים לשמר ולמצוא את ה'כן' ולדאוג לזה שהכל יהיה טוב וישרוד, ולא רק להגיד 'הטובים' ו'הרעים'.
נירה שפק: לטפל ברעים אבל לא להכניס את כולם להכללה הזאת, וזה גם בשבילנו.
נירה שפק: צריך לתת מענה לעורף האזרחי, להיאחז בקרקע, אגב חקלאות, יש דיונים במקביל בוועדת הכלכלה.
נירה שפק: לטפל בתעשייה, ביזמות, לראות שהכל אפשרי, ולשמור על החוסן.
נירה שפק: ושלוש, אני בחרתי לסיים עם שיר שכל פעם שאני נוסעת בצפון, שירתי בצפון בפיקוד צפון, עוברת שם במילואים מספר שנים בגייס הצפוני, וכל פעם שאני נוסעת בנופים היפים של הצפון, תמיד מזמזם לי שיר אחד כשאני עולה לשם, "הילדה מגדות".
נירה שפק: בילדה מגדות, ועוד דיברנו על הגליל, גליל עליון עכשיו: "פגז אחרון התפוצץ ושתק, עטפה הדממה את העמק.
נירה שפק: ילדה בגדות יצאה ממקלט, ואין בתים עוד במשק.
נירה שפק: אמא, היה לנו בית ירוק עם אבא ובובה ושסק.
נירה שפק: הבית איננו, ואבא רחוק, אימי את בוכה או צוחקת.
נירה שפק: .." ואני בוחרת לעבור לתקווה בשיר הזה, והיא אומרת: "הביטי למעלה, בתי, לגולן, שם יש חיילים, אך להבא - דגלם בצבעים של כחול ולבן, בוכה וצוחק שם גם אבא.
נירה שפק: .. זורם הירדן, מתפתל כשיכור, פריחה את העמק נושקת.
נירה שפק: ואיש לא יסב את מימיו לאחור, בתי, את בוכה או צוחקת.
נירה שפק: זורם הירדן, בין גדות יעבור, פריחה את העמק נושקת, ואיש לא יסב את מימיו לאחור, בתי, את בוכה או צוחקת.
נירה שפק: בתי, את בוכה או צוחקת".
נירה שפק: אנחנו רוצים יותר לצחוק, פחות לבכות, ושתהיה פריחה, וזה התפקיד שלנו פה כל יום.
רם בן ברק: אנחנו נעבור לחה"כ יעל, שהיא מיוזמי הדיון, ואחרי זה נעבור לראשי מועצות, ואז נחזור לשלושה חברי הכנסת שנמצאים פה.
יעל רון בן משה: תודה רבה, אדוני היו"ר.
אורית סטרוק: אדוני היו"ר, יש לי רק שאלה קטנה, אולי אני טיפה איחרתי, שנייה אחת.
אורית סטרוק: יעל, יישר כוח גדול, ודאי.
אורית סטרוק: האם שמעו כבר את נציגי צה"ל בעניין הזה?
אורית סטרוק: תודה, ותודה יעל.
יעל רון בן משה: אז תודה, אדוני היו"ר, על זה שהסכמת לקיים את הדיון הזה ועל זכות הדיבור כעת.
יעל רון בן משה: אני מתנצלת שאיחרתי, מתקיימים עוד דיונים שקשורים לגליל והגעתי משם.
רם בן ברק: את לא צריכה להתנצל.
יעל רון בן משה: בעצם, הכותרת מבחינתי של היום הזה, ואני חושבת שנושא הדיון פה משקף את זה, זה הצורך הלאומי שלנו להמשיך ולחזק את הגליל.
יעל רון בן משה: אנחנו, בתוך 25 שנים, מדינת ישראל לשמחתנו תמנה למעלה מ-15 מיליון אזרחים.
יעל רון בן משה: המחשבה שאיכשהו זה יסתדר מעצמו, ואנשים יעברו לגור בנגב ובגליל, היא מחשבה שלצערי איננה רלוונטית, ואנחנו צריכים לפעול על מנת שיהיה פיזור דמוגרפי נכון בישראל.
יעל רון בן משה: זה הדבר הנכון עבור מדינת ישראל, בכלל.
יעל רון בן משה: זה הדבר הנכון עבור מרכז הארץ, שלא יוכל להכיל 11, 12 מיליון אזרחים, נהיה בקריסה מוחלטת.
יעל רון בן משה: וזה הדבר הנכון עבור הגליל והנגב.
יעל רון בן משה: היום אנחנו ביום הגליל, אז נתמקד בנושא הגליל.
יעל רון בן משה: תראו, אם אנחנו לא ננקוט בפעולות עכשיו, אנחנו למעשה מקבלים את תוכנית החלוקה משנת 1947.
יעל רון בן משה: המשמעות היא, שבנגב המזרחי ובמרכז הגליל, מדינת ישראל לא תהיה קיימת.
יעל רון בן משה: אנחנו רואים את המגמות לגבי נדידה של אוכלוסייה, איזה אוכלוסיות עוברות למרכז הארץ ואיזה אוכלוסיות לא יכולות לעבור למקומות אחרים, ואנחנו רואים את המגמה של כמה יהודים גרים בכל אזור.
יעל רון בן משה: היום, בהר שאני גרה בו בגליל, אני מיעוט.
יעל רון בן משה: זה בסדר מבחינתי ששכניי עם מעדות אחרות, מדתות אחרות, מדברים בשפה הערבית, אבל כדי שמדינת ישראל תוכל למשול באזורים האלה, אנחנו חייבים להשקיע שם.
יעל רון בן משה: המחשבה שנער, שהיום הוא אולי בן 14, כשיהיה בוגר שלא יתגייס לצבא, שלא למד במוסדות אקדמיים בישראל, ואולי הוא לא דובר עברית, יחשוב שהוא חלק ממדינת ישראל, ואנחנו ביום שנצטרך להגן על גבולנו הצפוני, נוכל להעביר כך כוחות דרך סח'נין או דרך טמרה, או בכביש 70, והכל יעבור בשלום, אז ראינו בשנה שעברה ב'שומר חומות' מה קורה עם הדברים האלה.
יעל רון בן משה: המצב הזה ילך ויחמיר אם אנחנו לא נייצר השקעות נוספות בגליל ובנגב.
יעל רון בן משה: למעשה, מדינת ישראל עם 15 מיליון אזרחים, צריכה לכלול יותר מרכזים כלכליים.
יעל רון בן משה: לא מספיק יותר שיש מרכז כלכלי אחד בתל אביב, ולמה אני מציינת את הרכיב הכלכלי?
יעל רון בן משה: כי ללא יכולת להתפרנס בגבולות, אנשים לא יגורו שם.
יעל רון בן משה: אנחנו עכשיו בדיון בוועדת כלכלה, במאבק שלדעתי ילווה אותנו לאורך כל היום, בנושא הלולים באבן מנחם, בזרעית ובשתולה.
יעל רון בן משה: מה אנחנו חושבים שיקרה אם אי אפשר יהיה לגדל שם תרנגולות מטילות?
יעל רון בן משה: אתה התבטאת בנושא במליאת הכנסת.
יעל רון בן משה: יהיו שם מגדלי הייטק?
יעל רון בן משה: במה אנשים יעבדו במקומות האלה?
יעל רון בן משה: ואם ביישובים האלה לא יהיה, כיצד אנחנו נוכל להבטיח את הגבול הצפוני?
יעל רון בן משה: אני מקווה שאנחנו נשמע התייחסויות גם של הנציגים המקצועיים בעניין הזה.
יעל רון בן משה: אני קוראת לנו, לכולנו, להתגייס לדבר הזה, להביא החלטת ממשלה לצפון, כפי שידענו להביא שלשום לנגב המזרחי, על פיתוח כלכלי של אזור הצפון.
יעל רון בן משה: יש לכך השלכות על החוסן הלאומי שלנו, והשלכות ביטחוניות.
יעל רון בן משה: אני מצפה ממך, אדוני היו"ר, כן למצוא את הזמן להגיע לדיונים אחרים בוועדות שמתקיימים היום, ולהגיד, חבר'ה, זה לא עניין רק של איפה יתפרנסו יותר או פחות.
יעל רון בן משה: לדבר הזה, אם תוקם אוניברסיטה בגליל, אם יהיה שדה תעופה עד אירופה, אם תהיה רכבת לגליל המזרחי, אם יהיו אזורי תעשייה מתקדמים, יש השלכות על היכולת של מדינת ישראל להגן על גבולותיה.
יעל רון בן משה: אנחנו חייבים להתחיל לדבר את השפה הזאת, ולקבל החלטות לגבי הצפון.
יעל רון בן משה: תודה רבה, ותודה גם לאורחים שהגיעו מרחוק.
רם בן ברק: ראש מועצת מטה אשר, דוידוביץ, בבקשה.
משה דוידוביץ: בוקר טוב, אדוני היו"ר, חברות וחברי הכנסת.
משה דוידוביץ: היום מבחינתנו זה יום חג, כי יש דיון מתמשך על כל הסוגיות שקשורות בגליל.
משה דוידוביץ: אנחנו השכמנו קום, כמו שאתה אמרת, להגיע לפה היום מוקדם כדי לדבר על הגליל.
משה דוידוביץ: אז אני, ברשותכם חברי הכנסת, רוצה להתייחס לשתי נקודות בלבד, שקשורות לוועדה שאתה עומד בראשותה, אדוני היו"ר, ואשמח גם לקבל תשובות והתייחסויות.
משה דוידוביץ: תראו, בזמן שאנחנו יושבים כאן, צה"ל התחיל אתמול מבצע רחב היקף שקוראים לו 'מרכבות אש'.
נירה שפק: תרגיל, אל תבהיל אותם.
משה דוידוביץ: סליחה, תרגיל, נו, פרויד מה היה אומר על זה?
משה דוידוביץ: תרגיל שנקרא 'מרכבות אש' בכל החזיתות, בים, באוויר וביבשה.
משה דוידוביץ: כל בר דעת, זה כתוב בוויקיפדיה וזה כתוב אצל כל אחד שנמצא גם באוסטרליה, יודע שעל פי תרחיש הייחוס, הגבול המסוכן ביותר במדינת ישראל, הנפיץ ביותר במדינת ישראל, הוא הגבול הצפוני, ואנחנו מדברים היום על הגליל.
משה דוידוביץ: אני יושב פה לא רק כראש רשות, אני יושב פה גם כיו"ר פורום קו העימות, שמייצג 20 רשויות מקומיות.
משה דוידוביץ: אדוני היו"ר, לפני שנתיים ממשלת ישראל תקצבה את תוכנית 'מגן לצפון', תוכנית שאמורה לתת מענה למרחב הפרטי והציבורי בכל מה שקשור להגנה לתושבי הצפון.
משה דוידוביץ: אני, כראש רשות, שמחצית מיישוביו, 19 יישובים מתוך 32, נמצאים בקו 9-0, שנתיים אחרי תחילת התוכנית הזו, אין לי ממ"ד אחד, אחד, לא בחניתה שהתחלת בה את דבריך, לא באדמית, ולא בעראמשה.
משה דוידוביץ: ממ"ד אחד מוצב.
משה דוידוביץ: אז זה נכון, יש תוכנית, ועובדים לפי תוכנית, ועובדים לאט מידי ומעט מידי.
משה דוידוביץ: תושבי הצפון, תושבי קו העימות, שהם השכפ"ץ של מדינת ישראל, לא יכולים לסמוך רק על ההוא במרומים, הם סומכים גם עליו יקירי, אבל הם צריכים גם לסמוך על זה שיהיה להם כסות ומגן, ואין להם כסות ומגן בשעה זו כשאנחנו יושבים כאן בוועדה, ואני גם לא רואה באופק, לא בשנה הקרובה ולא בשנתיים הקרובות, מענים אפילו לא לקו 2-0.
משה דוידוביץ: זה דבר חמור, וזה דבר שלכולנו, חלילה כשאנחנו נדרש לתת מענים ותשובות למה זה לא קרה, אז יהיו תירוצים למכביר ועוד ועדות חקירה.
משה דוידוביץ: אז אדוני היו"ר, ישבו אצלי נציגי משרד הביטחון וצה"ל לפני שבוע ימים, והראו לי תוכנית על אדמית, ראש הנקרה, חניתה, אני מניח שזה קורה גם אצל עמיתיי, ראשי הרשויות האחרים בקו העימות, אבל זה יקרה בעוד שנה במקרה הטוב.
משה דוידוביץ: אני אמרתי לנציגת משרד הביטחון, תעשו תוכניות ול"ליות.
משה דוידוביץ: לא יכול להיות שכשאריק שרון ז"ל היה שר הבינוי והשיכון והייתה עלייה, אז הוא קודם כל שם את הקרוואנים, וקודם כל הקים מבנים, ואחרי זה עשו את ההסדרים.
משה דוידוביץ: כשמדובר בהצלת חיים, לא צריכים ללכת לפי המסלול הקונבנציונלי.
משה דוידוביץ: זה מה שקשור לתוכנית 'מגן לצפון'.
משה דוידוביץ: כרגע צה"ל עושה גם עבודות על קו הגבול בכל מה שקשור לחומת המפגע, ואנחנו מסייעים לכך.
משה דוידוביץ: הסוגייה השנייה שרציתי לדבר עליה, פתחת בחניתה ואני אמשיך בחניתה.
משה דוידוביץ: תראה, בשנת 2015 הכנסת, לא הזו, העבירה חקיקה פרטית.
משה דוידוביץ: ממשלת ישראל דאז לא רצתה שזאת תהיה החלטה ממשלתית, הצעה שקשורה בהטבות המס ליישובי קו העימות.
משה דוידוביץ: בהצעה הזו, עמד יו"ר ועדת הכספים דאז, חה"כ גפני, וכתב כי הטבות המס יינתנו למועצות מקומיות/ערים למעט מועצות מקומיות.
משה דוידוביץ: גם אז הייתי, אמנם לא ראש מועצה אלא רק סגן, ושאלנו את כבוד היו"ר, מדוע?
משה דוידוביץ: אז הוא הסביר לנו שהלמ"ס לא תקנן עדיין לכל קיבוץ ומושב מדד סוציו אקונומי, ולפיכך נמנעים כרגע מלתת למועצות האזוריות, אבל הורו ללמ"ס לעשות לכל יישוב במדינת ישראל מדד סוציו אקונומי.
משה דוידוביץ: מ-2017 יש מדד סוציו אקונומי לכל קיבוץ, לכל מושב ולכל כפר.
משה דוידוביץ: את הטבות המס לחניתה ולזרעית, ולקיבוץ מלכיה, הן לא אותן הטבות המס שיש לשלומי ולקריית שמונה.
משה דוידוביץ: עכשיו, התושבים בחניתה ובזרעית, הם לא הבעיה של מדינת ישראל, הם הפתרון של מדינת ישראל.
משה דוידוביץ: כמו שאמרה יעל, לא יביאו לשם הייטק, לא יבנו שם מגדלים, אז אם את המעט הזה שהממשלה, שאני תמכתי בה, ואני רציתי שהיא תקרה, לא מסוגלת להעביר, אז מה כן?
משה דוידוביץ: יש לי יישוב שנמצא קילומטר ו-950 מטר מגדר הגבול.
משה דוידוביץ: קוראים לו קיבוץ מצובה והיה שם פיגוע לפני כמה שנים, נהרגו שם קצין ותלמידה.
משה דוידוביץ: היישוב הזה לא נקרא יישוב צמוד גדר, ולמה?
משה דוידוביץ: כי מאן דהוא באוצר, החליט שאת המרחק מהגבול מודדים לא מגבול הגדר הטובה, שאנחנו לא יודעים לעבור אותה, אלא מהגבול הבין-לאומי.
משה דוידוביץ: אז חסרים 50 מטרים.
משה דוידוביץ: כך מדינת ישראל מתייחסת לאותם אלה שגרים לאורך גבולות המדינה?
משה דוידוביץ: אדוני היו"ר, אני הייתי שמח אם ראשית, נציג משרד הביטחון/צה"ל היה מתייחס לסוגיות שקשורות לממ"דים, וכן, מצפה שהוועדה המכובדת שאתה עומד בראשה תיתן סוף סוף פתרונות ותשובות לאותם אלה שגרים על הגבול, שלא צריך רובה ולא צריך אקדח כדי לירות בהם, עם סכין אפשר לפגוע בהם, והם מופלים לרעה.
רם בן ברק: עידן, ראש מועצת עמק הירדן.
עידו גרינבאום: אני השכן המזרחי.
עידו גרינבאום: אז קודם כל, בוקר טוב לכולם.
עידו גרינבאום: כמו שאמר דוידוביץ, נסיעה קשוחה בכביש הבקעה הבוקר.
עידו גרינבאום: אגב, שתדעו למשל, אחד הדברים שאנחנו אומרים לשר התקשורת, אני לא יודע מי מכם נסע בכביש הבקעה, אי אפשר לעשות שיחת טלפון בכביש הבקעה לאורך הכביש, דקה זה עובד ושלוש דקות זה מתנתק.
עידו גרינבאום: זאת אומרת, אנחנו ב-2022, חברים.
רם בן ברק: רוצים שיהיה לך זמן לחשוב, לא שתדבר כל היום בטלפון.
עידו גרינבאום: תתרכז בנוף היפה, הצהוב.
עידו גרינבאום: אז קודם כל, אני באמת שמח לראות פה הרבה פרצופים מוכרים וחברים, ובלי קשר לשיוך המפלגתי, שבאמת הנושא שלנו קרוב לליבם של כולם.
עידו גרינבאום: דוידוביץ נגע בכמה נקודות משמעותיות, ואני אוסיף על זה אולי עוד נקודה אחת או שתיים.
עידו גרינבאום: ראשית, המדינה, בשכל מבחינתה, בהרבה מאוד מקומות מבחינה בין סמוכי הגדר ממש, בין אם זה בעוטף עזה ואם זה בגבול הלבנון, ובכל היתר, ואז אנחנו מגיעים למצבים אבסורדיים, שאם אתה הצלחת, או אם אתה נמצא ממש על הגדר, אז אתה זוכה לכל מיני הטבות כולל סוגיות כבדות משקל, כמו מול המינהל או דברים מהסוג הזה, אבל ברגע שאתה טיפה מתרחק, כפי שאני תמיד אומר בתנועה הקיבוצית, דין אפיקים כדין שפיים, ודין מושב אלמגור כדין משמר השבעה.
עידו גרינבאום: ואז, בסוף כשחקלאים אצלנו רוצים להגדיל את הנחלות שלהם, אז מתייחסים אליהם כמו אל סוחרי נדל"ן שמבקשים לשלוח יד לקרקעות המדינה ולהשתלט על קרקעות שאחר כך יוכלו לעשות עליהן נדל"ן, וזה בעוד המון תחומים שצריך לשים עליהם זרקור.
עידו גרינבאום: זה חלק מהביטחון והמאבק על הקרקע שאנחנו מנהלים עד ימים אלה.
עידו גרינבאום: שנית, על נושא המיגון, דוידוביץ דיבר עליו, ואצלנו זאת פשוט מציאות שלא קיימת, אין מיגון וגם לא מדברים על זה.
עידו גרינבאום: אצלנו בנו את המקלטים, לשמחתנו, במלחמת ההתשה, ומאז אנחנו תקועים באזור הזה של מלחמת ההתשה.
עידו גרינבאום: והדבר האחרון שצריך לדבר עליו פה, אולי אני לא בטוח שפה זה המקום לדבר עליו, זה כל הנושא של התמודדות בשעת חירום עם הנושא של פינוי אוכלוסייה והדברים האלה.
נירה שפק: זה בדיוק המקום לדבר עליו.
עידו גרינבאום: הייתה תוכנית מעולה למדינת ישראל, באמת, שעבדו עליה ברמת מיטה מול מיטה לתושבי הקיבוצים והיישובים בצפון אצלי, ואז החליט מישהו שהתוכנית הזאת היא לא מספיק טובה.
עידו גרינבאום: אנחנו עשינו עליה אימונים, כמו חיילים טובים.
עידו גרינבאום: התאמנו ממש, הייתה לנו מיטה, עשינו תרגילים, ידענו שאם בא מישהו לקיבוץ יפתח, לאיזה קיבוץ הוא מגיע, איפה כל אחד ישן בלילה כשיפנו אותו.
עידו גרינבאום: ואז, החליטו מכל מיני סיבות, פוליטיות כנראה, שהתוכנית הזאת היא לא טובה, וחזרו שנות דור אחורה, ועכשיו החליטו שאת מפוני הצפון יביאו לאן?
עידו גרינבאום: לאולם הכדורסל של בית ספר דגניה בעמק הירדן.
עידו גרינבאום: זה הפתרון שמדינת ישראל תציע בשעת משבר ליישובים צמודי הגדר כשיחליטו לפנות אותם?
עידו גרינבאום: אנחנו במאה ה-21 עכשיו, מי יבוא לישון באולם כדורסל בעת משבר?
עידו גרינבאום: וכבר הייתה תוכנית טובה, אז למה לא ללכת אותה?
עידו גרינבאום: כבר ניסינו את זה וכבר עירבנו בזמנו את שוסטר עם הפינוי של החברה מהדרום, ואיכשהו התחושה היא שמישהו רוצה לסמן 'וי' ולא לתת פתרון אמיתי.
עידו גרינבאום: תודה.
רם בן ברק: חה"כ האוזר.
צבי האוזר: כן, תודה.
צבי האוזר: קודם כל אני רוצה לברך את ראשי המועצות, את כולם, את מי שיזם את הדיון הזה לציון יום הגליל.
צבי האוזר: הגליל איננו גליל נפרד ממדינת ישראל, למרות שלפעמים כך נדמה, ואנחנו ביום הזה צריכים לעשות חשבון נפש כולל, להסתכל בתמונת מבט על מה נעשה בשטח ב-74 השנים האחרונות.
צבי האוזר: ציינו בשבוע שעבר יום עצמאות 74.
צבי האוזר: אנחנו מחויבים, כמדינה יהודית ודמוקרטית, להפריח את כל חלקי הארץ, ובפרט את הגליל, לטובת כל תושבי האזור, יהודים וערבים כאחד, אבל, אסור לנו להטמין ראש בקיר.
צבי האוזר: אני בחודשים האחרונים מנסה להבין וללמוד מהי תמונת המציאות בגליל המרכזי, ואני רוצה להתייחס לשטח העיקרי של הגליל, של אותו שטח שנמצא מבחינת המפות, שגם לשם צריך כל פעם להגיע, שטח שבין הגבולות האבסורדיים שהתוו בגבולות החלוקה של 1947, לגבולות הפסקת האש של 1949.
צבי האוזר: אני שם בצד לרגע, לצורך הדיון הזה, את הגליל המערבי, את רצועת החוף, ואני רוצה להגיד לכם שבאזור הזה, לפני כ-20 שנה, התמונה הדמוגרפית הייתה 25 אחוז יהודים ו-75 אחוז שאינם יהודים, וכיום, 15 אחוזים יהודים ו-85 אחוז שאינם יהודים.
צבי האוזר: אנחנו, במקום לשנות את אותה מציאות, ושינוי המציאות הוא לטובת כולם, יהודים וערבים כאחד, אנחנו גורמים במישרין ובעקיפין את האוכלוסייה היהודית בגליל, ואנחנו יורדים לכיוון העשרה אחוז במקום לעלות ל-50 אחוז.
צבי האוזר: במספרים, ויתקנו אותי פה אולי החברים, שוב, אף אחד לא מסתכל על זה ככה אז מאוד קשה לאחוז בנתון המדויק, אבל אנחנו מדברים על סדר גודל של כ-70 אלף יהודים מול 420 אלף ערבים.
צבי האוזר: עכשיו, חברים, הנתונים האלה הם לא רק נתונים רלוונטיים לסטטיסטיקאים משועממים, זה לא רק היבטים סטטיסטיים אינוסנטים, זה אירוע או מציאות שיוצרת סיטואציה, שאני אומר את זה בצער רב, ב-2022, כן?
צבי האוזר: אבל אסור לשכוח ואסור לעדן את התמונה הקשה, מציאות שאיננה מבשרת טוב.
צבי האוזר: לפני שאנחנו נוגעים בפרטים הקטנים שהם מאוד חשובים, דיברת פה על קו 2-0, ופה על אוניברסיטה וכולי, אנחנו חייבים להבין את התמונה הגדולה ולנהל מדיניות מלמטה למעלה מהראייה הכוללת.
צבי האוזר: עכשיו בואו ניתן את דעתנו למה שיתרחש כאן.
צבי האוזר: ישראל, ואני אומר את זה בגסות, עד לפני בערך 25-20 שנה, ניהלה מדיניות, או ניהלה אסטרטגיה בגליל, שאבן הראשה שלה, או מהותה, הייתה הבנה שאסור ליצור תנאים גיאו פוליטיים שיאפשרו פוטנציאל של דרישות בדלניות בחבל טריטוריאלי מסוים.
צבי האוזר: אנחנו מכירים את כך שבמערכת, אני אגדיר אותה קיצונית אצל ערביי ישראל, יש מי שמשתעשע, או שאיננו מקבל את ההכרעות של 49.
צבי האוזר: אני לא מדבר על מלחמת 67 אלא של 49 - - -
רם בן ברק: צביקה, רק תצמצם, כי יש לנו עוד כמה דוברים.
צבי האוזר: אני אצמצם, אבל אני חושב שהדברים חשובים, אדוני היו"ר.
צבי האוזר: אני אשמח לתת לי עוד כמה דקות.
צבי האוזר: אנחנו, עד לפני 25 שנה, פעלנו במדיניות שהיא לרווחת התושבים כולם, אבל עם הבנה של מהו האינטרס האסטרטגי הליבתי של ישראל באשר לפעולה בשטח עצמו.
צבי האוזר: ב-25 השנה האחרונות החלפנו דגלים.
צבי האוזר: הדגל הרלוונטי שמנחה את פעולתה של הרשות המבצעת בגליל, הוא דגל טוב, הוא דגל חשוב, הוא דגל סביבתי, אבל הוא איננו הדגל העיקרי, הוא איננו חד נס, הוא איננו הדגל היחידי, ואנחנו, בשל מדיניות שכוונותיה טובות, עלולים למצוא את עצמנו עם תוצאות קשות ביותר, תוצאות שאנחנו רואים היום ב-2022 במקומות אחרים בעולם.
צבי האוזר: אל תגידו שאני מנסה להפחיד או מעורר שדים מרבצם או מדבר מהזיות לבי.
צבי האוזר: אנחנו רואים מה קורה מה קורה בשבועות האלה, בחודשים האלה, בחבלים הבדלניים באוקראינה.
צבי האוזר: למה האירוע האוקראיני מתרחש, אתם יודעים?
צבי האוזר: כי יש שם חבלים שהם חלק מאוקראינה שיש בהם רוב מוחלט של רוסים, ויש שם מיעוט מבוטל של אוקראינים.
צבי האוזר: מה קורה בקטלוניה?
צבי האוזר: ספרד היא מדינה דמוקרטית.
צבי האוזר: בואו נשים את הדברים כאן לנגד עינינו.
צבי האוזר: השבוע בצפון אירלנד, לראשונה, שין פיין, המפלגה המייצגת את הקתולים זכתה ברוב בצורה דמוקרטית לחלוטין, והזכייה הזאת, או תוצאות הבחירות האלה, שמות סימן שאלה גדול על ההסדרים של מה שמכונה 'יום שישי הטוב' וכל אותה יציבות שברירית של ה-25 שנה האחרונות בצפון אירלנד הולכת אולי, ונקווה שלא, להתערער בשל השיקולים האלה, מתחת לשטח, שלא אוהבים לדבר עליהם, לא אוהבים לגעת בהם.
צבי האוזר: נורא אוהבים לדבר על המקלט ועל האוניברסיטה, ולהגיד לכולם שצריך את זה לטובת כולם, אבל אלה הדברים שגם אנחנו, לצערנו הרב, צריכים להתמודד איתם.
צבי האוזר: לכן, אדוני היו"ר, לסיכום, אנחנו צריכים להישיר מבט ללבן שבעיניים של הילדים שלנו ושל הנכדים שלנו, ולוודא היום שאנחנו לא משאירים אותם במציאות מסויטת והזויה.
צבי האוזר: זאת האחריות ההורית שלנו, של ראשי היישובים, של ראשי המדינה, של כל אחד מהשרים, של מינהל מקרקעי ישראל, של כל אותה מערכת פקידות בכירה שאיננה מרימה את הראש מן הפרטים ולא רואה את התמונה הגדולה, כפי שאגב ראו פה במשך שנים רבות, גם אם לא דיברו על זה כל כך ולא כתבו על זה, אבל הבינו.
צבי האוזר: אנחנו צריכים לפעול קודם כל לרווחת תושבי הגליל כולה.
צבי האוזר: אסור שהדברים שאני אומר כאן יפורשו חלילה כפעולות כנגד אפלייתם של התושבים הלא יהודים של הגליל.
צבי האוזר: אנחנו צריכים לוודא שיש רווחה ושוויון לאותם אנשים.
צבי האוזר: אבל בצד השני, אנחנו צריכים לגלגל לאחור את התקוות של אותם גורמים קיצוניים לעתיד בדלני בגליל, בקווים שהם כמו שאמרתי בין קווי החלוקה לקווי הפסקת האש של 49, שחלק מהפוליטיקה הקיצונית של ערביי ישראל, ואני מחדד, הקיצונית, איננה מקבלת את ההכרעות, לא את ההכרעה של האומות המאוחדות ב-47 של מדינה יהודית ושל מדינה ערבית, ולא של גבולות ישראל בגבולות קווי האש של 49.
צבי האוזר: אנחנו חייבים להתעורר היום שמא ילדינו ונכדינו יחמיצו לנו פנים ויגידו לנו שאנחנו בגדנו בעתידם והשארנו להם מציאות מסויטת.
רם בן ברק: תודה רבה, חה"כ צבי האוזר.
אופיר סופר: אני רואה את חה"כ סטרוק מחייכת ואני חושב שהיא רוצה להגיד לך משהו.
רם בן ברק: חה"כ סטרוק, בבקשה, אם אפשר בקיצור, כי יש עוד מספר דוברים והזמן קצר.
אורית סטרוק: אני ודאי אדבר בקיצור, וזה תמיד קורה כשאני צריכה לדבר אחרי צביקה.
אורית סטרוק: קודם כל, אני רוצה לברך ולהודות מאוד לאופיר, ליעל, אופיר, תזכיר לי מי עוד יזם?
אופיר סופר: ענבר בזק.
אורית סטרוק: ענבר, כמובן, ועוד מישהו?
אופיר סופר: אופיר כץ.
אורית סטרוק: ואופיר כץ, על היוזמה של היום הבאמת חשוב הזה.
אורית סטרוק: הגיע הזמן שכמו שאומרים, נשים את הצפון במרכז.
אורית סטרוק: אם לא נשים את הצפון במרכז, אז כמו שאמר צביקה, אנחנו נאבד את הצפון ואנחנו קרובים לאבד את הצפון.
אורית סטרוק: המצב של הצפון הרבה יותר גרוע משל הדרום בעניין הזה.
אורית סטרוק: באמת, יישר כוח גדול על עצם היום הזה, תודה - - -
רם בן ברק: פשוט בחרו בשנים האחרונות להתיישב במקומות הלא נכונים.
אורית סטרוק: אז אנחנו תכף נדבר על זה, אבל זה יפה שכשמישהו מדבר קצר אז אתה נכנס לדבריו.
אורית סטרוק: תודה לך אדוני היו"ר גם על קיום הדיון הזה.
אורית סטרוק: אני אדבר קצר כי אני מאוד רוצה לשמוע את צה"ל עונה על הכותרת של הדיון, שאף אחד עוד לא דיבר עליה בכל השיח שהיה פה, וזאת השאלה מה המשמעות של היישובים כמרכיב הביטחון השוטף.
אורית סטרוק: לי מאוד חשוב לשמוע את צה"ל בעניין הזה, ולכן אני אקצר.
אורית סטרוק: אני אגיד דבר אחד, שצביקה צודק ב-100 אחוז, רק מה?
אורית סטרוק: הוא יושב בממשלה - - -
רם בן ברק: לא, לא, אני מבקש, אנחנו מדברים על הגליל ואופוזיציה וקואליציה - - -
קריאה: הוא יושב בממשלה מעולה.
אורית סטרוק: לא, לא - - -
רם בן ברק: אל תיכנסי לזה.
אורית סטרוק: זה לא יכול להיות, רם, שצביקה דיבר באריכות ואני - - -
רם בן ברק: לא, אבל צביקה לא דיבר נגד הממשלה הקודמת, נכון?
אורית סטרוק: לא יכול להיות, אני רוצה לומר מספר משפטים קצרים - - -
קריאה: אולי תדבר פה נגד הממשלה הקודמת?
קריאה: אם היא הוגנת, שתדבר גם נגד הממשלה - - -
אורית סטרוק: לא, סליחה רבותיי, זה לא יכול להיות.
רם בן ברק: אולי נשמור על ממלכתיות בבקשה?
רם בן ברק: אנחנו מדברים על הגליל אז בואו נמשיך.
אורית סטרוק: זה באמת לא יכול להיות, זה לא יכול להיות.