GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
עידו בן יצחק: רוויזיה על סעיף 6.
עידו בן יצחק: רוויזיה על סעיף 7.
עידו בן יצחק: רוויזיה על סעיף 8.
עידו בן יצחק: רוויזיה על סעיף 9.
עידו בן יצחק: רוויזיה על סעיף 10.
עידו בן יצחק: רוויזיה על סעיף 11.
עידו בן יצחק: רוויזיה על סעיף 12.
עידו בן יצחק: רוויזיה על סעיף 13.
עידו בן יצחק: רוויזיה על סעיף 14.
עידו בן יצחק: רוויזיה על סעיף 15?
עידו בן יצחק: רוויזיה על סעיף 16.
עידו בן יצחק: רוויזיה על סעיף 17.
עידו בן יצחק: רוויזיה על סעיף 18.
עידו בן יצחק: רוויזיה על התוספת.
עידו בן יצחק: כל הרוויזיות הוסרו.
רם בן ברק: החוק אושר.
מיכל רוזין: חוק הגזענות אושר.
רם בן ברק: אני מבקש להניח אותו במהרה על שולחן הכנסת.
רם בן ברק: בדרך כלל כשמובילים חוק אני מאוד מרוצה ושמח.
רם בן ברק: במקרה דנן אני מעביר את החוק אבל בלב כבד וללא שמחה.
שמחה רוטמן: אני רוצה לומר מילה: דבר ראשון, תודה רבה לך אדוני יושב הראש.
שמחה רוטמן: אני אמרתי לך באחד מהרגעים הקשים במהלך החוק הזה, שאם אתה תצליח בסופו של דבר לתפור פה את הקצוות, אנחנו נקרקע את כנף ציון או את המטוס החכור.
מיכל רוזין: יש פה כניעה.
מיכל רוזין: אין פה קצוות שנתפסו.
שמחה רוטמן: ובמקום נפתלי בנט נשלח אותך לפשר אולי בין פוטין לבין זלנסקי, כי אתה הצלחת פה ברוגע ובמתינות לייצר פה תוצאה שאני יודע שהיא פשרה.
שמחה רוטמן: כל אחד צריך לקבל.
רם בן ברק: אף אחד לא מרוצה.
שמחה רוטמן: אף אחד לא מרוצה עד הסוף, אבל אני חושב שבאמת פעלת באחריות רבה.
שמחה רוטמן: אני רוצה להודות לך ממש, כאחד ממציעי החוק.
שמחה רוטמן: אני בטוח שאני אומר את זה גם בשמם.
רם בן ברק: ניפגש במליאה.
רם בן ברק: בוקר טוב לכולם, אני מקווה שכולכם ישנתם טוב בלילה, ואף אחד לא בא קרבי מדי, כולל היועצת שלי.
רם בן ברק: נפתח את הדיון, כאשר הכוונה שלי היום היא גם להגיע לסיכומים ולהצבעות.
רם בן ברק: נתחיל עם חוב מהדיון הקודם, כאשר שני נציגי ארגונים לא התבטאו, האחת מהאגודה לזכויות אדם והשנייה מארגון עדאלה.
רם בן ברק: לא יותר משלוש דקות לכל דובר, כי אני מניח שאף אחד לא יחדש לנו משהו שלא שמענו.
רם בן ברק: אם מישהו חושב שיש לו לומר משהו שלא נאמר, והוא רוצה לדבר, שירים יד ואני אתן לו להגיד.
רם בן ברק: את בטוחה שיש לך משהו להגיד, שלא נאמר עד עכשיו?
עדי לוסטיגמן: כן.
רם בן ברק: אז תתחילי את, בבקשה.
רם בן ברק: נשמע אם זה משהו שלא שמענו עד עכשיו.
עדי לוסטיגמן: זאת נקודת המוצא, אבל זה לא נאמר.
עדי לוסטיגמן: אנחנו מתנגדים לחוק בכל גרסה שהיא, מכיוון שהוא מפלה ופוגע באנשים מסיבות אתניות.
עדי לוסטיגמן: הנתונים הביטחוניים שניתנו עד כה, לא מראים שום הצדקה לפגיעה קולקטיבית בילדות ובילדים, בנשים ובגברים, כפי שנעשה על ידי החוק.
עדי לוסטיגמן: להפך, הם מראים את החשיבות ואת האפשרות של נקיטה בבחינה פרטנית.
עדי לוסטיגמן: בפרט, לא ניתנו נתונים שמתייחסים לגילאים שנקבעו כביכול, כפי שנמסר לנו על ידי השב"כ, כדי לצמצם את הפגיעה ולקבוע אותה על פי מדד של איזשהו סיכון.
עדי לוסטיגמן: לא נמסרו שום נתונים שמצדיקים פילוח של נשים מגיל 25 וגברים מגיל 35, ושל תושבים שמגיל 14 לא נותנים להם תושבות לא באופן זמני, אלא בכלל באופן צופה פני עתיד.
עדי לוסטיגמן: יש ילדים שהיו בני 14 לפני עשרים שנה, כשנחקק החוק, ועד עצם היום הזה הם נמצאים ללא זכויות.
רם בן ברק: הילדים האלה נולדו פה?
עדי לוסטיגמן: חלקם נולדו כאן, חלקם ילדים של תושבים שלא נולדו כאן, אבל אחד מההורים שלהם הוא תושב קבע, והם גדלו כאן.
עדי לוסטיגמן: הם ביקשו בקשה יום אחרי גיל 14, והם נשארו מאז ועד היום.
רם בן ברק: אני שואל כי אני רוצה להבין.
רם בן ברק: נניח שהגיעה לכאן בחורה בת 25, התחתנה כאן וקיבלה מעמד של מת"ק.
עדי לוסטיגמן: זה לא מעמד, זה רק היתר שהייה.
רם בן ברק: היתר שהייה של מת"ק.
רם בן ברק: נולדו להם ילדים, מה דינם של הילדים?
עדי לוסטיגמן: יכול להיות מצב שבו הילד נולד בשטחים, או אפילו נולד בישראל, אבל בגלל שלהורה שלו, או לאבא או לאימא, אסור היה להיות כאן עד גיל 25, 35, והוא היה צריך לגור תקופה בשטחים, הוא תויג כתושב שטחים.
עדי לוסטיגמן: במצב כזה, אם הבקשה עבורו הוגשה מעל גיל 14, הוא יוכל לקבל רק היתר בלי זכויות.
עדי לוסטיגמן: מתן ההיתר הוא לכל ימי חייו, כל עוד החוק הזה קיים.
מירי פרנקל-שור: את מתייחסת לסעיף 4(2) לחוק, נכון?
מירי פרנקל-שור: כשאת מדברת על ילדים מעל גיל 14 שנים, בבעיה שאת מציפה עכשיו, את מדברת על סעיף 4(2) להצעת החוק.
עדי לוסטיגמן: נכון.
עדי לוסטיגמן: בגלל שהחוק הגביל את האפשרות של ההורים להיות כאן, ויכול להיות שזה מסיבות שונות כאלה ואחרות, יכול להיות מצב שרק בגיל 14 יגישו בקשה לילד.
עדי לוסטיגמן: אני לא אכנס לזה עכשיו, אבל היו שנים בהן הכניסה למשרד הפנים הייתה כמעט חסומה.
עדי לוסטיגמן: יש הורים קשי יום, שהיה קשה להם להתעסק עם המסמכים, שלא הצליחו להגיש בקשות מכל מיני סיבות.
עדי לוסטיגמן: אותם ילדים נשארים עם היתר.
עדי לוסטיגמן: יש ילדים שהיו בני 14 ב-2002, כשניתנה החלטת הממשלה ומאז התחילו ההגבלות האלה, והיום, אחרי 20 שנה, הם בני 34, ועד היום הם נמצאים עם היתר.
עדי לוסטיגמן: אלה ילדים שההורים שלהם תושבים, הם גדלו כאן כילדים, והיו כאן בבית הספר.
עדי לוסטיגמן: הדבר הזה קשה באופן כללי, והפגיעה הזאת מתעצמת לאורך הזמן.
עדי לוסטיגמן: כשמסתכלים על הנתונים הביטחוניים שניתנו, לאורך כל השנים, ובפרט הנתונים האחרונים מיולי 2021, והנתונים שניתנו בישיבה הקודמת שהייתה, אין שום נתון שהביאו לכאן, לוועדה, שמובא בפני הממשלה או בפני חברי הכנסת, ומצדיק את הפגיעה הזאת.
עדי לוסטיגמן: לא לגבי ילדים, גם לא לגבי נשים וגברים בגילאי 25 ו-35, וגם לא לגבי אנשים מבוגרים.
עדי לוסטיגמן: גם לא בכלל.
עדי לוסטיגמן: אם מסתכלים על הטבלה, 35 אנשים לאורך 20 שנה היו מעורבים במשהו ביטחוני, ולא נמסר לנו מה הוא.
מירי פרנקל-שור: עדי, את בעצם אומרת שיש דלתא לגבי ילדים שהגיעו לכאן מעל גיל 14, ואם אני משווה את זה לסעיף 3, לחריג, מעל גיל 35 אפשר להתחיל לבחון ולשדרג את המעמד שלהם.
מירי פרנקל-שור: את אומרת שלא ניתן אותו פתרון לילדים שנכנסים תחת סעיף 4(2).
נעמה פלאי: זה פתרון זהה.
נעמה פלאי: ילד מעל גיל 14, שחי באזור והוא תושב אזור, בדרך כלל נרשם באזור.
נעמה פלאי: אלה ילדים שההליך שהם עושים הוא כמו של אנשים מעל גיל 25 ו-35.
נעמה פלאי: זה אותו פתרון.
נעמה פלאי: הם נמצאים בהיתר מת"ק, אבל חשוב לשים את הסיטואציה הזאת בהקשר הנכון, כי מרבית הילדים שלהם יש הורה תושב קבע ותושב אזור, מנהלים הליך ומקבלים רישיון לישיבת קבע כמו ההורה.
נעמה פלאי: חלקם מייד, וחלקם מתחילים עם רישיון לישיבת ארעי, ואחרי שנתיים מקבלים רישיון לישיבת קבע.
מירי פרנקל-שור: זה לא מה שטוענת עדי.
נעמה פלאי: היא כנראה תצטרך לתקן את מה שהיא אומרת, כי אנחנו מדברים על ילדים מעל גיל 14, שעד גיל 14 חיו באזור, והם תושבי האזור.
נעמה פלאי: הם אותם ילדים שהגישו עבורם בקשה רק אחרי שהם הגיעו לגיל 14.
נעמה פלאי: ילדים מתחת לגיל 14, שהגישו בקשה לרישום ילדים, מקבלים רישיון לישיבת ארעי, ואחר כך מקבלים רישיון לישיבת קבע.
נעמה פלאי: הדלתא היא מהעניין הביטחוני, של מעורבות ילדים בני 14 עד 18.
נעמה פלאי: אותם ילדים מקבלים היתרי מת"ק ולא משודרגים.
מירי פרנקל-שור: עד מתי?
נעמה פלאי: לפי המצב שהיה אמור להיות, בעצם, בהגיעם לגיל 18, הם היו אמורים להיכנס לקטגוריה של אותם בגירים, שבכלל לא יכולים לקבל פה, אלא אם כן הם יינשאו לתושב קבע מעל גיל 25 או מעל גיל 35, ורק אז יוכלו לבוא לפה.
נעמה פלאי: אנחנו, כהצהרה, אמרנו שאותם ילדים, גם בהגיעם לגיל הבגירות, ימשיכו לקבל את אותם היתרי מת"ק, והיתרי המת"ק האלה לא יופסקו להם.
נעמה פלאי: לכאורה, היו אמורים להפסיק להם את אותם היתרי מת"ק בהגיעם לבגירות, אם הם לא נשואים לתושבי ישראל.
נעמה פלאי: אם הם התחתנו עם תושב ישראל, המסלול יעבור לאיחוד משפחות, אבל זה יהיה אותו היתר, כי לפי הוראת השעה, ניתן היתר מת"ק גם לבן זוג.
נעמה פלאי: כלומר, מי שמקבל היתר מת"ק זה בני זוג, וילדים מעל גיל 14.
מירי פרנקל-שור: אם הם ילדים שהגיעו מגיל 14 לארץ, והם נמצאים פה בהיתר מת"ק, והם לא מתחתנים עם בן זוג, הם נשארים עם היתר מת"ק לעולם.
נעמה פלאי: כפי שבן זוג של תושב - - -
עדי לוסטיגמן: הם לא בני זוג.
עדי לוסטיגמן: הם ילדים - - -
מירי פרנקל-שור: אין לך את האפשרות.
נעמה פלאי: הם ילדים שגרו באזור עד גיל 14.
עדי לוסטיגמן: לא בהכרח, זה ממש לא נכון.
נעמה פלאי: אם הם היו גרים בישראל, כנראה הם היו מגישים בקשה לקבל פה מעמד לפני הגיעם לגיל 14, ואלה מרבית המקרים.
נעמה פלאי: מרבית המקרים, וכפי שהצגנו, מעל 2,000 בקשות בשנה, הן של ילדים שהם מתחת לגיל 14.
נעמה פלאי: מגישים בקשה לרישום ילדים לקבל פה מעמד בישראל.
נעמה פלאי: מקבלים רישיון לישיבת ארעי, ולאחר מכן מקבלים קבע.
נעמה פלאי: אם הם קטנים ובכלל לא חיו באזור, מקבלים מייד רישיון לישיבת קבע.
נעמה פלאי: אז נשים את הדברים בקונוטציה ובמסגרת הנכונה שלהם.
נעמה פלאי: זה המצב המשפטי, והבאנו את הנתונים: כמה בקשות לרישום ילדים מתחת לגיל 14, ומה המצב עם ילדים מעל גיל 14.
נעמה פלאי: כל העניין הזה נתמך בהיבט הביטחוני, ולכן הקו שנחתך בילדים הוא גיל 14.
עדי לוסטיגמן: אנחנו לא שמענו שום נתון בהיבט הביטחוני, שילדים מעל גיל 14, שהם תושבי קבע, נשקפת מהם סכנה ביטחונית.
עדי לוסטיגמן: את מדברת על ילדים שהגישו עבורם מעל גיל 14, אבל הם לא בהכרח חיו בשטחים עד גיל 14.
נעמה פלאי: אז מדוע הם לא הגישו לפני גיל 14?
מירי פרנקל-שור: מה קורה לאותם ילדים מעל גיל 35?
נעמה פלאי: ממשיכים לקבל היתר - - -
רם בן ברק: אלא אם כן הם יתחתנו עם מישהו.
נעמה פלאי: אם הם יתחתנו, הם ימשיכו לקבל היתר מת"ק.
אוסאמה סעדי: את אומרת שילד שהגיש בקשה לפני גיל 14, קיבל ונרשם, זה בסדר.
נעמה פלאי: ילד מתחת לגיל 14, שיש לו הורה תושב קבע והורה תושב אזור, אם מוגשת הבקשה לפני הגיעו לגיל 14, נבחן מרכז החיים של ההורה.
נעמה פלאי: אם יש מרכז חיים בישראל, הוא יקבל רישיון לישיבת ארעי למשך שנתיים, וייבחן המשך שהותו בישראל.
נעמה פלאי: אחרי זה הוא יקבל רישיון לישיבת קבע, גם אם הוא עבר את גיל 14.
אוסאמה סעדי: ואם הוא בן 14 ומעלה, לעולם הוא לא יקבל רישיון קבע.
נעמה פלאי: הוא יקבל היתר מת"ק.
אוסאמה סעדי: זה קטין שלא אחראי על מעשיו.
נעמה פלאי: זה קטין עד גיל 14.
אוסאמה סעדי: יכול להיות שהמשפחה שלו לא הגישה בקשה עבורו לפני גיל 14.
נעמה פלאי: 14 שנים היא לא הגישה עבורו בקשה להירשם?
אוסאמה סעדי: אבל בודקים את זה.
אוסאמה סעדי: מה זה משנה אם בודקים את זה יום לפני או יום אחרי?
אוסאמה סעדי: הוא עדיין קטין.
נעמה פלאי: במסמך האחרון שהגשנו, הבאנו נתון שקשה לחלץ אותו, כי הוא נמצא בתוך הבקשות עצמן.
נעמה פלאי: לכן, הצגנו בפני הוועדה את הנתון שעמד בפנינו בשנת 2017.
נעמה פלאי: זה נתון שדיבר על המספר 485 ילדים, שחלקם כבר לא ילדים היום.
מירי פרנקל-שור: כמה מהם עברו את גיל 35?
נעמה פלאי: לא כל כך ברור לי למה אנחנו מציגים את הנקודה של גיל 35.
נעמה פלאי: 35 זה המשך היתר המת"ק, כלומר מה המשמעות?
נעמה פלאי: למה נקודת המבחן היא 35?
אוסאמה סעדי: 35 זה הגיל שהוא יכול להגיש בקשה בעצמו.
שמחה רוטמן: אם הוא מתחתן.
אוסאמה סעדי: היא אומרת שגם אם הוא מתחתן, אז לא.
שמחה רוטמן: אם הוא מתחתן אחרי גיל 35, הוא יוכל להגיש כמו כל אחד.
נעמה פלאי: הוא ימשיך לקבל היתר מת"ק.
מירי פרנקל-שור: ואם הוא לא מתחתן?
נעמה פלאי: זה מה שאמרנו, שלא הפסקנו את מתן היתר המת"ק בגיל 18.
רם בן ברק: אני אגיד לך איפה הבעיה.
רם בן ברק: אם יש ילד שמסיבות כלשהן, לא הגישו את הבקשה לפני גיל 14 אלא רק אחרי, הוא מקבל אישור מת"ק.
רם בן ברק: אישור מת"ק הזה מלווה אותו כל חייו, וזה אומר שכל חייו הוא לא יכול לעבוד בכל עבודה, כל חייו הוא לא מקבל ביטוח בריאות, כל חייו נמנעות ממנו זכויות.
נעמה פלאי: אני רק אדייק לגבי שני הדברים שאמרת.
נעמה פלאי: לגבי עניין העבודה, זאת אפשרות לעבודה.
נעמה פלאי: יש מקצועות שבהם ניתן לעבוד.
רם בן ברק: הוא לא יוכל לצאת משדה התעופה בן גוריון.
נעמה פלאי: נכון.
נעמה פלאי: הנושא השני שדיברת עליו, וזה ביטוח הבריאות, יש הסדר ייחודי שכן מקנה זכויות ביטוח לתושבי האזור שנמצאים בהליך - - -
אוסאמה סעדי: חשבון בנק פשוט הוא לא יכול לפתוח.
אוסאמה סעדי: אדוני היושב-ראש, הוא לא יכול לפתוח חשבון בנק עם היתר מת"ק.
אוסאמה סעדי: ניסית?
שמחה רוטמן: כן, אפילו תושב שטחים פתחתי פעם חשבון.
אוסאמה סעדי: זה יותר קל.
נעמה פלאי: זה ילד שנרשם, כלומר הוריו רשמו אותו במרשם האזור.
נעמה פלאי: הלכו ועשו מעשה אקטיבי של רישום הילד הזה במרשם האזור.
עדי לוסטיגמן: לא בהכרח.
אוסאמה סעדי: אנחנו לא מדברים על מקרים כאלה.
נעמה פלאי: אלה המקרים.
נעמה פלאי: אלה מרבית המקרים.
עדי לוסטיגמן: אני לא יודעת מה זה מרבית המקרים, כי לא קיבלנו על זה נתונים.
עדי לוסטיגמן: החוק, כפי שהוא מנוסח כרגע, לא מדבר בהכרח על ילדים שנרשמו בשטחים.
עדי לוסטיגמן: זה גם יכול להיות ילדים שגרו בשנתיים במשך שנתיים, כי לאחד ההורים לא היה מותר לחיות בישראל, בגלל הגילאים, ואז הם כבר מוגדרים כתושבי שטחים, אפילו אם ההורים מעולם לא רשמו אותם.
רם בן ברק: את אומרת שאם בחורה התחתנה בגיל 20, וחיה עד גיל 25 בשטחים כי היא לא יכלה לבוא לארץ, בגיל 25 היא הצטרפה לבעלה בנצרת והילדים שנולדו בשטחים לא יכולים להירשם לעולם כתושבים.
נעמה פלאי: סליחה.
נעמה פלאי: אישה יכולה בגיל 25 להגיש בקשה לרישום ילדים.
נעמה פלאי: מרבית הילדים במצב הזה, בו האישה היא מעל גיל 25, לא יגיעו לגיל 14.
נעמה פלאי: הם יהיו יותר קטנים מגיל 14, ואז הם יוכלו לקבל - - - אישה שהתחתנה בגיל 20, אחרי חמש שנים, בגיל 25, היא יכולה להגיש.
שמחה רוטמן: להבנתי יותר מזה.
שמחה רוטמן: הם יהיו כלולים בבקשה שתגיש האישה.
שמחה רוטמן: יש לנו פה מספרי בקשות, ובבקשה שיגישו אחרי גיל 25, יהיו רשומים אישה ושני ילדים, נניח, אם נולדו לה שני ילדים.
שמחה רוטמן: זאת תהיה אותה בקשה, שלושה מספרי תעודת זהות או מספרי אשרה.
שמחה רוטמן: הם יקבלו את המעמד בצמוד לאימא.
נעמה פלאי: הם יקבלו מעמד יותר מהאימא.
נעמה פלאי: האימא תקבל היתר מת"ק והם יקבלו רישיון לישיבת ארעי.
שמחה רוטמן: אבל באותה בקשה, נכון?
שמחה רוטמן: זה מוגש טכנית באותה בקשה.
שמחה רוטמן: אני צודק?
עדי לוסטיגמן: אני רוצה להסביר עוד נקודה.
עדי לוסטיגמן: קודם כול, יש אבא שצריך להגיע לגיל 35, ואם הוא התחתן בגיל 20, בגיל 35 הילד יהיה בן 15, ולא יוכל לקבל מעמד.
רם בן ברק: כמה כאלה יש היום במדינת ישראל?
עדי לוסטיגמן: צריך לשאול את משרד הפנים.
עדי לוסטיגמן: זה חלק מהטענה שלנו, שהנתונים שקיבלנו הם נתונים עמומים, מעורפלים, ולא באמת ניתן להבין.
נעמה פלאי: אני חושבת שנתנו מספר.
עדי לוסטיגמן: אנחנו מטפלים במאות מקרים כאלה לאורך השנים.
עדי לוסטיגמן: המוקד להגנת הפרט, וגם אני בתור עורכת דין, מאות מקרים כאלה לאורך השנים של ילדים.
עדי לוסטיגמן: חלקם נשארים חסרי מעמד בעולם בכלל, מכיוון שהם גם לא נרשמים בשטחים, וגם אין להם אפשרות לקבל מעמד בישראל.
עדי לוסטיגמן: לגבי זה, ביקשנו כמה פעמים נתונים ממשרד הפנים, ונמסר לנו שבגלל שהם לא קיימים, גם אין להם נתון על זה, כי הם לא רשומים בשום מרשם.
אוסאמה סעדי: עדי, מה המספר ששמענו עכשיו, 485?
אוסאמה סעדי: זה מספר הילדים מעל גיל 14, שהם בהיתרי מת"ק?
חגית צור: זה מספר הילדים שבזמנו ניסינו לאתר אותם, בקשת האחמ"ש.
חגית צור: בצענו אפיון כדי לנסות לאתר את מספר הילדים לפי ההגדרה שכתבנו במסמך שלנו.
חגית צור: הם הגישו את בקשתם כשהם היו בין הגילאים 14 עד 18, וקיבלו היתרים למת"ק.
חגית צור: היום רובם כנראה בגירים.
חגית צור: כולם נולדו באזור, ואלה לא ילדים שחיו בישראל עם ההורים שלהם, והגישו בקשה מאוחר יותר.
חגית צור: אלה משפחות שככל הנראה התגוררו באזור, והעתיקו את מקום מגוריהם לישראל מאוחר יותר.
אוסאמה סעדי: מה הגילאים שלהם היום?
אוסאמה סעדי: הם כבר בני 24? 22?
חגית צור: חלקם הגיעו גם לגיל 30.
אוסאמה סעדי: אז למה אי-אפשר לפתור את הבעיה שלהם, אדוני היושב-ראש?
רם בן ברק: לא אמרתי שאי-אפשר.
רם בן ברק: אמרתי שיכול להיות.
אוסאמה סעדי: אם אנחנו רוצים להיות פרקטיים, ולפתור חלק מהבעיות האלה, יש לנו קבוצה מצומצמת, ידועה מראש, קטגוריה תחומה במספר – 300, 450.
אוסאמה סעדי: אפשר לבדוק אותם – הם כבר בני 30 – ולתת להם רישיון קבוע.
אוסאמה סעדי: מה הבעיה?
רם בן ברק: לא אמרתי שזאת בעיה.
אוסאמה סעדי: אם הייתה מניעה ביטחונית, לא היו אפילו מחדשים להם את היתר המת"ק.
אוסאמה סעדי: היו עוצרים את זה.
אוסאמה סעדי: עובדה שהם ממשיכים לקבל היתר מת"ק 10, 15 שנים.
שמחה רוטמן: אוסאמה, אני אפילו לא מתווכח איתך.
עדי לוסטיגמן: האם יש נתון כמה מתוך 485 מחזיקים בהיתרים יותר מחמש שנים?
עדי לוסטיגמן: כמה יותר מעשר שנים?
נעמה פלאי: אני יכולה להבטיח ליושב-ראש הוועדה, שמה שאנחנו עוסקים בו במשך השבוע האחרון, זה רק לנסות להביא נתונים בפני הוועדה.
אוסאמה סעדי: סוף סוף, הגיע הזמן.
נעמה פלאי: הבאנו נתונים בפעמים הקודמות, ואנחנו מביאים את מה שביכולתנו לתת בפני הוועדה לקראת כל דיון.
רם בן ברק: לכל הנושאים המיוחדים האלה, כמו אותם ילדים שנמצאים כאן הרבה שנים, ואותן נשים במקומות אלימים, ניתן התייחסות נפרדת, ונראה איך פותרים את הבעיה הזאת.
שמחה רוטמן: אני חושב שהסוגיות הפרטניות האלה תמיד יהיו קיימות.
שמחה רוטמן: לא משנה איפה נעביר קו – זה כלל ידוע, השאלות של רבי ירמיה בגמרא.
שמחה רוטמן: הוא אמר: יש עד 50 אמה, ומה קורה אם אתה מוצא משהו שנמצא בדיוק רגל אחת בצד אחד של הקו, ורגל שנייה בצד השני של הקו.
שמחה רוטמן: שאלות הקצה ושאלות הגבול תמיד יהיו קיימות, ויש מנגנון שנותן לזה מענה בחוק.
שמחה רוטמן: המנגנון הזה נקרא החריג ההומניטרי, או הוועדה.
שמחה רוטמן: אם יש מקרים שהם ברמת המספר הבודד, יגישו בקשות.
שמחה רוטמן: אם יידחו הבקשות, יש לצערי או לשמחתי, זה לא משנה, שהרי בג"ץ לא ננעל, ואם יש מקרים שצריכים לקבל סעד במקרה הפרטני, אז הם יקבלו סעד במקרה הפרטני.
שמחה רוטמן: אני חוזר על מה שאמרתי גם בדיון הקודם, שאותו חוק, מילה במילה, הצביעה בעדו מפלגת מרצ.
שמחה רוטמן: הצביעה בעדו, ומיכל רוזין אמרה פה למה היא הצביעה בעדו.
שמחה רוטמן: היא אמרה שבשנייה שהבטיחו לנו שיעשו בדיקה פרטנית של כל מקרה ומקרה, אנחנו יכולים לעשות בעד החוק הזה.
שמחה רוטמן: אם לא עושים בדיקה פרטנית בכל מקרה ומקרה, זה חוק גזעני.
שמחה רוטמן: מיכל רוזין, חזקה עליה שהיא יודעת מה היא אומרת.
שמחה רוטמן: אם נרד עכשיו בחוק הזה לרמת הרזולוציה שהארגונים רוצים לעשות, ונעשה לכל מקרה ומקרה בדיקה פרטנית, אין חוק.
נעמה פלאי: זה לא כל מקרה ומקרה, זה סעיף בחוק.
שמחה רוטמן: החוק הזה יש לו מטרה, מטרה ביטחונית, מטרה דמוגרפית.
אוסאמה סעדי: היום זה יותר דמוגרפית.
שמחה רוטמן: יש לו מטרה לאומית.
אוסאמה סעדי: שמענו כבר.
אוסאמה סעדי: עזוב, עזוב, שמחה.
אוסאמה סעדי: זה כבר דמוגרפי פרופר.
הרצל חג'אג': כמה מהעצורים הם בנים של איחוד משפחות?
רם בן ברק: אדוני, לא קיבלת אישור דיבור.
שמחה רוטמן: לחוק הזה יש מטרות.
שמחה רוטמן: אנחנו יכולים לרדת לאיזה רזולוציות שרוצים, לעשות בדיקה פרטנית לכל מקרה, ואז אין חוק.
שמחה רוטמן: לכן, אני חושב שככל שיש טענה מצד ארגון או מצד חבר כנסת או מצד כל אחד אחר, שיש אנשים שנפלו בין הכיסאות – אני מאוד בעד שנקבל כמה שיותר נתונים ממשרד הפנים.
שמחה רוטמן: קיבלנו חלק, וצריך לקבל יותר.
שמחה רוטמן: במקום שנשאל את עצמנו האם במשרד הפנים יש להם רזולוציות של חסרי מעמד או לא, מי שטוען שיש דבר כזה, שיגיד כמה בקשות הגשתם לוועדה ההומניטרית, כמה מהן התקבלו וכמה מהן הודחו.
שמחה רוטמן: זאת שאלה מאוד פשוטה, במקום שנתחיל להוכיח שאין לנו אחות.
רם בן ברק: אתה רצית להגיד משהו?
הרצל חג'אג': אני אבא של סגן שיר חג'אג' שנרצחה בפיגוע בארמון הנציב לפני חמש שנים, על ידי פאתי כונבאב מג'בל מוכבר, שאני קורא לו כפר המחבלים.
הרצל חג'אג': מעל 250 מחבלים יצאו משם, ועשרות רוצחים.
הרצל חג'אג': אימא של המחבל נמצאת פה באיחוד משפחות, וכשהיא נכנסה לארץ היא רימתה.
אוסאמה סעדי: אני לא רוצה לקטוע אותו, הוא אבא שכול.
אוסאמה סעדי: אבל להגיד על כפר שהוא כפר של מחבלים, באמת, איך אני יכול - - -
שמחה רוטמן: אוסאמה, אתה לא רוצה לקטוע אותו?
שמחה רוטמן: אל תקטע אותו.
שמחה רוטמן: תן לו לדבר.
הרצל חג'אג': אני לא קורא כך לבית צפפא או למקומות אחרים.
רם בן ברק: אתה לא מתבקש לענות.
הרצל חג'אג': אבל עזוב, בוא לא ניכנס לשטויות האלה.
הרצל חג'אג': האימא של המחבל הזה נכנסה לפה באיחוד משפחות – 10 ילדים או יותר, אני לא יודע כמה.
הרצל חג'אג': כיום מנסים לגרש אותם מישראל, אותה ואת המשפחה.
הרצל חג'אג': הם נמצאים במעמד הכי נמוך, וכל שנה מחדשים להם, אבל לא מצליחים.
הרצל חג'אג': אתם מדברים על חוק האזרחות, ולתת להם להיכנס לפה.
הרצל חג'אג': אי-אפשר להוציא אותם.
הרצל חג'אג': יש פה חבר'ה מהמוקד להגנת הפרט והאגדה לזכויות המחבל או האזרח – איך שתקראו לזה – שפשוט מגינים על - - -
רם בן ברק: אני מבקש ממך, תקשיב, תקשיב טוב.
רם בן ברק: אני מבקש ממך, קודם כול, כשאתה מדבר לחבר כנסת, לכל חבר כנסת, אתה לא מדבר אליו בזלזול.
רם בן ברק: אתה רוצה להשמיע את מה שיש לך?
רם בן ברק: אנחנו מוכנים לשמוע.
רם בן ברק: אל תיתן שמות תואר לכל - - -
שמחה רוטמן: אני לא מבין את הצורה הזאת.
שמחה רוטמן: יש פה אף שכול, ואתה עושה לו צנזורה?
שמחה רוטמן: מה הסיפור?
הרצל חג'אג': אני לא רק אב שכול, אני גם בפורום בוחרים בחיים.
הרצל חג'אג': אני נמצא פה, ואנחנו פוגשים את הארגונים האלה בבתי דין לערערים, כשאף אחד לא שמע על זה בכלל.
הרצל חג'אג': יושבים שם ומגינים על משפחות של מחבלים, שנמצאות במעמד הכי נמוך פה בישראל, ואי אפשר לגרש אותם.
הרצל חג'אג': מי שנכנס הנה, ולא משנה באיזו צורה – לא חוקית, כן חוקית, רימה, עבד עלינו, לא יוצא מפה.
הרצל חג'אג': זה משהו שאתם צריכים לשים לב אליו בחוק.
הרצל חג'אג': מעבר לחוק האזרחות, זה הגזר למי שאפשר לתת לו להיכנס, ושאתם רוצים לתת לו להיכנס.
הרצל חג'אג': אתם צריכים לשים גם מקל – איך מעיפים את מי שתומך בטרור, מי שהשתתף בטרור, ויש הרבה כאלה.
הרצל חג'אג': 70% מהעצורים בנגב במהומות האחרונות היו משפחות של שב"חים, שהתחתנו עם פלסטיניות.
רם בן ברק: 40%, לא 70%.
הרצל חג'אג': יש כמויות אדירות.
הרצל חג'אג': המחבל שרצח את רון קוקיא היה מהפזורה הבדואית, אבו ג'ודא.
הרצל חג'אג': אימא שלו שב"חית.
הרצל חג'אג': יש שם אלפי שב"חיות, שהן נשים שניות ושלישיות.
הרצל חג'אג': הן נמצאות פה ואי-אפשר להוציא אותן.
הרצל חג'אג': מחאד אל מפרג'ה, מטען באוטובוס בתל אביב בזמן עמוד ענן.
הרצל חג'אג': השופטות ששפטו אותו כותבות כך: הורשע בסיוע לאויב, מעשיו הם בגידה במדינה.
הרצל חג'אג': זאת אומרת, אם שופטים כתבו את זה, כל מי שתומך בטרור, כל מי שהשתתף בטרור, הוא בוגד במדינה וצריך להוציא אותו מפה.
הרצל חג'אג': אתם חייבים לעשות משהו, להגן על אזרחי ישראל ולא לראות רק טובת מי שרוצה להיכנס לפה.
הרצל חג'אג': אני לא רואה שום סיבה לכך שהם לא יוכלו להתאחד.
הרצל חג'אג': בכפר עקב, שזה שני מטר מהגדר, למה כולם רוצים להיכנס לפה?
הרצל חג'אג': מה כל כך טוב פה, אם אנחנו מדינת אפרטהייד וכל הדברים האלה.
אבתיסאם מראענה: אפרטהייד קוראים לזה.
הרצל חג'אג': תקראי לזה איך שאת רוצה.
הרצל חג'אג': מה לעשות, אנחנו לא למדנו - - -
אבתיסאם מראענה: למדתם, למדתם מצוין.
הרצל חג'אג': אנחנו לא מלומדים כאלה.
הרצל חג'אג': אנחנו רק נרצחים על ידי מחבלים.
הרצל חג'אג': זה מה שאני מבקש, שתשימו לב לא רק את מי להכניס לפה, ואיך לחפש את הטובה של המשפחות שבאות לפה, וקיבלו את השנאה משנת 1994.
הרצל חג'אג': הרשות הפלסטינית הגדילה את השנאה ליהודים בצורה מטורפת.
הרצל חג'אג': תחשבו גם איך מוציאים מפה את מי שביצע או תמך בפיגועי טרור.
הרצל חג'אג': תודה רבה.
רם בן ברק: אני מקווה שלא תדע עוד צער.
רם בן ברק: כן, בבקשה, עודד פלר.
עודד פורר: אני מהאגודה לזכויות האזרח.
עודד פורר: אדוני, עדי, מירי ואני מלווים את החוק הזה עוד מ-2003.
רם בן ברק: אתה היית בזום לפני רגע, לא?
עודד פורר: הייתי בזום, ונכנסתי לכנסת.
עודד פורר: כמו שנאמר, אנחנו סבורים שלחוק אין הצדקה, ויש דרכים אחרות לטפל גם בעניינים ביטחוניים.
עודד פורר: בכל זאת, בשתי מילים, נניח שאנחנו מקבלים את התכלית הביטחונית של החוק.
עודד פורר: מה שהוא בעצם מבקש לעשות, זה לא לתת למי שנמצא בקבוצת סיכון – גברים מתחת לגיל 35, נשים מתחת לגיל 25 – לא יקבלו.
עודד פורר: לא יכולים לבוא לפה ולקבל מעמד, כי הם קבוצת סיכון.
עודד פורר: מי שהסיכון מהם מופחת – גברים מעל גיל 35, נשים מעל גיל 25 – יוכל לבוא, ולהיות פה במעמד שמתחדש מעת לעת, תוך בחינה עיתית כדי לא לתת מעמד קבע, כי יש סיכון.
עודד פורר: זה בעצם מנגנון שהחוק קובע.
עודד פורר: נשמעו פה עוד טענות לגבי תכלית החוק, מה היא לא.
עודד פורר: בשנת 2005, כשעשו תיקון ראשון לחוק בוועדת הפנים, היה מני מזוז, דאז היועץ המשפטי לממשלה, ואמר במפורש לפרוטוקול: התכלית היא ביטחונית.
עודד פורר: אם היא לא ביטחונית, שבג"ץ יבטל את החוק.
עודד פורר: כך אמר, וחזר על זה שוב ושוב ושוב.
עודד פורר: זאת התכלית.
עודד פורר: לא ביטחונית – בג"ץ יבטל.
עודד פורר: לכן אני אומר שאם כרגע נשמעות טענות אחרות, ראוי שיישמעו, אבל זה מה שנאמר פה בזמנו.
עודד פורר: אם אנחנו נצמדים לתכלית הביטחונית, וזה הסיפור, עולות כמה שאלות.
עודד פורר: קודם כול, שאלת המעמד שניתן.
עודד פורר: למה היתר, שלא כולל שום זכות סוציאלית, שלא כולל אפשרות לקבל לא ביטוח לאומי, לא ביטוח בריאות ממלכתי אלא הסדר אחר, ולא אפשרות ללמוד כמו שצריך, ולא זכאות לשירותי רווחה, ולא תושבות שנותנת את כל הדברים האלה?
עודד פורר: כששאלנו בשעתו, כמעט לפני עשרים שנה, היה תירוץ – כשהם עוברים במעברים, היתר בודקים יותר, ותושבות בודקים פחות.
עודד פורר: אנחנו רוצים לדאוג שיבדקו יותר.
עודד פורר: בסופו של דבר, אמרו לנו שהיתר הוא תיוג, הוא סוג של תג, שאותו בודקים יותר.
עודד פורר: אפשר היה לתייג גם את תעודות הזהות, ואנחנו לא נתנגד לזה.
עודד פורר: לתת תעודות זהות עם שלל זכויות סוציאליות, ושיבדקו אותם יותר.
עודד פורר: אדוני, אני אגיד יותר מזה, תנו לכל בני הזוג באיחוד משפחות, לא רק פלסטינים, תעודת זהות בצבע סגול.
עודד פורר: גם לרומנים, לאמריקנים ולמולדבים.
עודד פורר: שכולם יסתובבו עם תעודות בצבע סגול, ויבדקו אותם במחסנים.
עודד פורר: אנחנו נמצאים כבר כמעט עשרים שנה אחרי, והמעברים לא עובדים ככה יותר היום.
עודד פורר: רוב המעברים הם סטריליים, וברוב המעברים עובדים בצורה ביומטרית.
עודד פורר: אף אחד לא בודק תיעוד.
עודד פורר: הבן אדם עובר, שם את היד, רואים במחשב מיהו, והוא נכנס.
עודד פורר: כלומר, אפשר לדעת מה המעמד שלו.
עודד פורר: לכן, תוצאת הלוואי של החוק הזה, בעצם אומר שאנשים יהיו פה בהיתרים, ויישללו מהם כל הזכויות.
עודד פורר: כל הזכויות הסוציאליות כי זה עניין ביטחוני.
עודד פורר: מעולם לא הצליחו להצדיק את העניין הביטחוני, למה היתר ולא תושבות ארעית.
עודד פורר: לכן, גם אם נלך עם הרציונל של החוק, ונגיד שזה ביטחוני, תנו להם תושבות.
עודד פורר: תנו להם את כל סל הזכויות.
עודד פורר: למה לא לתת להם את זה?
עודד פורר: למה להשאיר פה כמו שסיפר תאיסיר על אשתו, במשך שנים בלי ביטוח לאומי, ובלי אפשרות לעבוד.
עודד פורר: היא יכולה לעבוד בניקיון או כקופאית.
עודד פורר: היא לא יכולה ללמד, היא לא יכולה לעבוד בבנק, והיא אישה משכילה.
עודד פורר: למה הדברים האלה, כשהיא יכולה הייתה לקבל את כל סל הזכויות?
עודד פורר: דבר שני, אדוני, הקימו ועדה הומניטרית בעקבות הערות שנשמעו, על כך שאין איזשהו מסלול עוקף לדבר הזה, אבל שם יצרו איזשהו מחסום.
עודד פורר: כבלו את מתן המעמד מטעמים הומניטריים, לזה שאתה מצביע על ספונסר ששוהה בישראל כדין.
עודד פורר: ואז מגיעות לכאן נשים אלמנות, נשים שהן קורבנות אלימות, ילדים שהגיעו לפה בגפם, נמלטו לכאן ואין להם בן משפחה.
עודד פורר: אי-אפשר להגיע עם כל האנשים האלה לוועדה הומניטרית, כי אין להם בן משפחה ששוהה בישראל כדין.
עודד פורר: מה העניין הביטחוני מאחורי זה?
עודד פורר: מה הקשר הביטחוני לעניין הזה?
עודד פורר: זה סיפור הומניטרי.
עודד פורר: להפך, הרי מספרים לנו שאם יש בן משפחה ששוהה בישראל כדין, יהיה דור ב' והם יהיו יותר מסוכנים.
עודד פורר: אנחנו מדברים על אנשים שהרבה פעמים גדלו במעונות, בפנימיות, במקומות ישראליים לגמרי, ולא יכולים לקבל מעמד, כי הדרך לוועדה ההומניטרית חסומה בפניהם.
עודד פורר: מה העניין הביטחוני?
עודד פורר: שום קשר ביטחוני.
עודד פורר: אני אומר לאדוני, שבוועדה לעניינים הומניטריים שלא דנה בפלסטינים, אין צורך להצביע על בן משפחה ספונסר.
עודד פורר: שם אתה יכול לקבל, אם יש לך טעמים הומניטריים.