GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
הלל הורביץ: בעיר דוד מצאו את השביל של הולכי הרגל שעלו וכולנו התרגשנו, פה זה נמצא, לא צריך לחפור, זה 2,000 שנה, 100 שנה לפני חורבן בית שני, הורדוס שם רצפה, מבסס ארבע חומות ענק, כשנכנסנו ראינו את החומה הדרומית, ישנה חומה מזרחית, חומה צפונית וחומה מערבית.
הלל הורביץ: הוא בונה כאן אולם ענק בלי תקרה והוא בונה על הרצפה שלוש זוגות של מצבות, מצבה לאברהם ושרה, זוג אחד, במרכז, בצד מזרח מצבה ליצחק ורבקה ובצד מערב מצבה ליעקב ולאה, כדי לתת תזכורת למי שקבורים כאן למטה.
הלל הורביץ: להערכתנו הורדוס השאיר איזה שהוא פתח למערות הקבורה למטה, שאנחנו לא מוצאים את הפתח היום.
הלל הורביץ: זה הורדוס לפני 2,000 שנה.
הלל הורביץ: אחרי חורבן בית שני הגיעו לכאן ביזנטים וצלבנים ומוסלמים וממלוכים והטורקים, כל כובש שמגיע לכאן, אף אחד לא הורס את הבניין של הורדוס, אבל כל אחד מתאים אותו לצרכים הדתיים שלו.
הלל הורביץ: אם הורדוס בנה את זה לעם היהודי, לבוא לקברי האבות, הנה כאן הביזנטים, לפני 1,200 שנה, הם חוצים את המערה, בונים בצד המזרחי של הבניין של הורדוס כנסייה ביזנטית והופכים אותה לכנסייה.
הלל הורביץ: באים הצלבנים, הופכים את זה לכנסייה צלבנית, הצלבנים מוסיפים עוד נדבך מחוץ למערה.
הלל הורביץ: כשאנחנו עלינו ראינו בצד שמאל, זה עוד קיר זכר למצודה הצלבנית, 900 שנה, אבל המצודה הייתה עם שלוש חומות, הירדנים הרסו את שתי החומות של הצלבנית, נשארה רק חומה אחת צלבנית.
הלל הורביץ: זה הצלבנים.
הלל הורביץ: מגיעים לכאן הממלוכים לפני 700 שנה, הופכים את הכנסייה למסגד מוסלמי והם עושים פה דבר חמור מאוד, הם סוגרים את בניין מערת המכפלה שהורדוס בנה לעם היהודי, סוגרים אותו לתפילת יהודים וגם לנוצרים.
הלל הורביץ: הם לא מאפשרים ליהודים ונוצרים להיכנס למתחם הבניין שעכשיו נכנסנו אליו, הם כן מאפשרים ליהודים להתפלל בכותל, בקיר המזרחי, שם היו מדרגות שהיה אפשר לעלות, כניסה מזרחית לעלות למערה, יהודים יכולים להגיע רק עד המדרגה השביעית.
הלל הורביץ: 700 שנה יהודים התמידו, עולי רגל שהגיעו לארץ ישראל, לא ויתרו, הגיעו למערת המכפלה, לא יכולים להיות בפנים?
הלל הורביץ: נהיה בחוץ, לא בפתח?
הלל הורביץ: נהיה במדרגות.
הלל הורביץ: אני חושב שיש כאן אמירה היסטורית מדהימה שהיא בעצם אולי מבארת לנו איך הקשר למערת המכפלה נשמר.
הלל הורביץ: יהודים בכל התיעודים שלהם על ביקורים בארץ ישראל ובמסורת ארץ ישראל מגיעים למדרגה השביעית, כמה שאפשר להגיע, אנחנו לא מוותרים על הקשר, על הזיקה, להיות מחוברים לשורשים, לאבות ולאימהות שלנו.
רם בן ברק: אנחנו חושבים שהורדוס, בעצם זה שאתם לא מוצאים את הכניסה פנימה, יכול להיות שהוא בכוונה לא עשה את זה כדי לשמור על הקדושה של הקברים?
הלל הורביץ: יכול להיות.
הלל הורביץ: מיד נגיע, באולם יצחק יש איזה כניסה ויכול להיות עוד דבר, כי הממלוכים סגרו את בניין המערה לתפילת יהודים והם גם הוסיפו, כשאנחנו נכנסנו, עלינו למעלה, איפה שראינו את הבנייה של הורדוס, הם הוסיפו את כל המבנה, זה נקרא יוספיה, הם בעצם הדביקו על רבע מהקיר של הורדוס מבנה ממלוכי בן 700 שנה.
הלל הורביץ: יכול להיות שהמבנה הזה, אם נסיר אותו, לא יודע אם חנניה מסכים איתי, יכול להיות ששם אולי נמצא פתח בבניין של הורדוס שיורד למטה.
הלל הורביץ: עד שחנניה ייתן לנו אישור להוריד את הבניין הממלוכי.
הלל הורביץ: חנניה, יש מצב לתיאוריה שלי?
הלל הורביץ: יש תיאוריה כזאת.
הלל הורביץ: בכל מקרה הממלוכים מדביקים את המבנה על רבע מהקיר של הורדוס, בצד הדרומי של המבנה, סוגרים את הבניין לתפילת יהודים, יהודים יכולים להתפלל בחוץ.
הלל הורביץ: כך היה, רבותיי, עד מלחמת ששת הימים.
הלל הורביץ: למרות שהייתה כאן קהילה יהודית שחיה בחברון מאות שנים הם לא יכולים להתפלל כאן, המוסלמים לא מאפשרים.
הלל הורביץ: במלחמת ששת הימים הגיע לכאן הרב גורן, כמו שהיה מראשוני משחררי הכותל היה מראשוני משחררי מערת המכפלה ומיד הם ההגעה שלו לכאן הוא הכניס לכאן ארון קודש צבאי עם ספר תורה, גם פה תקע בשופר כמובן ובעקשנות שלו, ופה משה דיין ויתר לו, בעקשנות שלו הרב גורן קיבע את העניין הזה שעם ישראל חוזר להתפלל בתוך מבנה מערת המכפלה.
הלל הורביץ: גנדי, שהוא היה אז אלוף פיקוד מרכז אחרי מלחמת ששת הימים, הוא זכר כנער, הוא עלה בשנות ה-40 עם אבא שלו למערת המכפלה, למדרגה השביעית, הוא לא יכול היה להיכנס פנימה, אבל גנדי, זה סיפור שסיפרו לנו הרבה פעמים, זה מסופר גם בספרים עליו, גנדי שובב, הוא עולה שמונה, תשע, עשר, הוא מצפצף על השומר הערבי, מקבל מכה מאלה, אחד השומרים נותן לו באלה שלו מכה שצרבה לו עד שהוא נהיה אלוף פיקוד מרכז, וגנדי, איך אמרתי מקודם?
הלל הורביץ: בלי בג"צ ובלי בצלם, הביא שופל והרס את המדרגות של המדרגה השביעית, את המדרגות שעולות למערה, כי הוא מאוד חשש שמשה דיין יקבע או שהממשלה תקבע סטטוס קוו, 700 שנה היהודים לא נכנסו, לא נכנסים, רק מוסלמים בפנים ויהודים במדרגה השביעית.
הלל הורביץ: הוא מאוד חשש מזה והוא הרס את המדרגות כדי להבטיח את הדבר הזה, שלא יהיה מישהו שחלילה יחזיר אותנו להשפלה הזאת שאנחנו לא יכולים להיכנס להתפלל מעל קברי האבות.
הלל הורביץ: מאז מלחמת ששת הימים בעצם יש פה התמודדות לא פשוטה, הווקף המוסלמי מנסה כל הזמן לשמר פה מסגד מוסלמי, קדוש למוסלמים, אנחנו מאז ששת הימים באחריות היסטורית להחזיר עטרה ליושנה ולהחזיר את מערת המכפלה כמקום תפילה לעם היהודי על קברי האבות.
הלל הורביץ: טוב, אי אפשר לרדת למטה, אבל נוכל להיכנס לכאן ועם השנים מאוד מאוד השתדרג פה המעמד שלנו, כל דבר היו במאבקים, ארונות קודש, ספריות, ספרי תורה, מזוזות, תהליך של 50 שנה שבסך הכול אנחנו התקדמנו מאוד.
הלל הורביץ: נכון להיום מאז פורים תשנ"ד, מה שמכונה אירועי גולדשטיין, מערת המכפלה מחולקת, כמו שאורית אמרה, כ-30% ממתחם בניין המערה מיועד לעם היהודי, זה החצר המרכזית כאן, שזה מקום התפילה המרכזי שלנו, שני אולמות קטנים, אולם אברהם ושרה, אולם יעקב ולאה, המעברים שנכנסנו בהם, אולם יצחק, שתיכף נראה תמונה, האולם הגדול והמפואר, הוא בעצם משמש כמקום תפילה למוסלמים.
הלל הורביץ: זה רוב ימות השנה, להוציא 20 יום שנקראים ימים חריגים, עשרה ימים חריגים לטובת העם היהודי, עשרה ימים חריגים לטובת המוסלמים.
הלל הורביץ: זה ימים שאנחנו בוחרים והם בוחרים, זה החגים שלנו, אותם עשרה ימים של העם היהודי אנחנו מתפללים בכל אולמות התפילה, גם באולם יצחק, והם לא מורשים להיכנס, הם מתפללים בחוץ.
איתן גינזבורג: ובעשרה ימים שלהם זה הפוך?
הלל הורביץ: ובעשרה ימים בדיוק הפוך, אנחנו לא מורשים בכלל להיכנס, יש לנו כאן צוות, צריכים את כל הציוד לאסוף, לסגור, זה מבצע של יום שלם, הכול סוגרים, עוטפים פה, זה מבצע של יום שלם, כעשרה חבר'ה שצריכים לעבוד פה, זו התארגנות לא פשוטה ואנחנו מתפללים באותם עשרה ימים במדרגה השביעית, בחוץ, לא מורשים, לא רק לא להיות פה, אפילו ברחבה, איפה ששתינו, גם שם אנחנו לא מורשים.
הלל הורביץ: אנחנו רק במדרגה השביעית, כי כל המערה ואפילו הרחבה למטה היא לטובתם.
הלל הורביץ: אנחנו עכשיו לא נכנסים לזה, אבל זה בכלל לא מתקרב להשוואה כמות המתפללים היהודים והמוסלמים, אין פה הרבה מוסלמים שמגיעים.
הלל הורביץ: רק בימי שישי של הרמדאן, יש להם ארבעה ימי שישי, הם מגיעים כמה אלפי ערבים, המערה מפוצצת גם בחוץ.
הלל הורביץ: להוציא את ארבעת ימי שישי של הרמדאן, גם בחריגים שלהם כמעט שאין פה מוסלמים, מדובר פה על כמויות של אולי מאות שמגיעים לכאן.
הלל הורביץ: בעשרת הימים שלנו, שזה יומיים חול המועד סוכות, יומיים חול המועד פסח, שבת 'חיי שרה', יום כיפור, ראש השנה, עשרת ימי תשובה, כל אירוע כזה עשרות אלפים שמגיעים.
הלל הורביץ: זה פחות או יותר הסטטוס של היום, המוסלמים בצד הזה, כניסות נפרדות, הם נכנסים מכניסה מערבית, נכנסים לפרוזדור אולם יצחק, אנחנו מהכניסה הדרומית.
הלל הורביץ: שתי מילים על הכניסה של משה דיין.
הלל הורביץ: מיד אחרי ששת הימים משה דיין שואל את המוסלמים, את אנשי הווקף כאן איפה אפשר להיכנס למטה, הראו לו שבאולם יצחק, אולי נראה את התמונה, ניגש רגע אחד לראות.
הלל הורביץ: אורית רוצה להוסיף משהו.
אורית סטרוק: אני רוצה להגיד משהו על התזה שנקראת המזרח התיכון יבער.
אורית סטרוק: יש תזה כזאת שאם יציעו משהו בחברון לטובת היהודים המזרח התיכון יבער.
אורית סטרוק: אני למשל גרה בבית שאמרו שאם יבנו אותו המזרח התיכון יבער.
אורית סטרוק: הלל גם גר בבית אחר שאמרו שאם יבנו אותו המזרח התיכון יבער.
רם בן ברק: איפה את גרה?
אורית סטרוק: אני אראה לך, זה המקום הכי חשוב שאתה צריך להכיר.
אורית סטרוק: אני גרה במרחק חמש דקות הליכה מפה.
אורית סטרוק: אני כל בוקר, חוץ מלילות שאני ישנה בירושלים, פותחת בתפילה במקום הזה, אני לא יכולה בלי זה.
הלל הורביץ: אני מעיד שאני רואה פה את אורית כל בוקר.
אורית סטרוק: כל בוקר אני מתפללת פה, חוץ מאם אני ישנה כמו איתן בלאונרדו ואז אני הולכת לכותל.
אורית סטרוק: המטרייה זה מזכרת מזה שירדתי ללכת לכותל, שכחתי את המטרייה בחדר אז אמר לי השומר שאני אקח מטרייה, אז נשארה לי מטרייה של לאונרדו.
אורית סטרוק: בכל אופן מה רציתי להגיד?
אורית סטרוק: כל החיים אנחנו שומעים שכל דבר – וגם על ההנגשה 20 שנה אמרו לנו שאי אפשר לעשות הנגשה במערה, למה?
אורית סטרוק: כי המזרח התיכון יבער.
אורית סטרוק: עכשיו אתם רואים שמזרח התיכון, אולי הוא בוער, אני לא אגיד, אבל אין קשר להנגשה.
אורית סטרוק: ארון הקודש שנמצא פה, גם כן אמרו לנו במשך שנים שאי אפשר יהיה להכניס פה ארון קודש גדול וראוי לשמו מאותה סיבה, כי המזרח התיכון יבער.
אורית סטרוק: איך הארון נכנס פנימה?
אורית סטרוק: ההנגשה, אני חושבת שחלקכם יודעים איך היא קרתה, יש בחור אחד שהחליט שהוא מתאבד על העניין הזה, קוראים לו שי גליק, הוא התחיל עם כל חברי הכנסת וככה נהייתה ההנגשה.
אורית סטרוק: ארון הקודש, היה גם בחור אחד, קראו לו רנרט, במקרה יש לו קצת כסף בכיס אז הוא הרים טלפון לשר הביטחון שהיה אז ובאופן מופלא ארון הקודש נכנס למערה והמזרח התיכון לא בער.
אורית סטרוק: אני אומרת את זה בגלל שאנחנו בחברון צריכים הרבה דברים, צריכים פה לקרות את הדבר הזה, זו בושה וחרפה למדינת ישראל - - -
הלל הורביץ: אני אגיד מילה על זה, אורית, ברשותך.
הלל הורביץ: אנחנו פה מתפללים כבר 30 שנה תחת סככה צבאית כזאת, באמת בימי גשם ושלג וגם בקיץ כשאין פה יכולת אוורור נורמלית, עשינו תכנית אולי לפני 20 שנה, השקענו הרבה בתכנית לקירוי ותסתכלו, הכול פה מטפטף.
אורית סטרוק: תיכנסו איתי עוד מעט לעזרת נשים תראו שאנחנו הנשים, בגלל שיש פה שיפוע, אם מתחיל גשם כזה, אנחנו צריכות לקום.
רם בן ברק: תתחלפו עם הגברים.
הלל הורביץ: הנה, נפתרה הבעיה.
אורית סטרוק: רם, זה לא נכון למדינת ישראל שאין פה קירוי ראוי לשמו.
משה אבוטבול: חברים, אורית, בגלל שאני נוסע עכשיו לחברת חשמל לפגישה חשובה באתי רק להגיד לכם חזק וברוך.
משה אבוטבול: אני מאוד מודה לכם שבאמת טרחתם והגעתם לדבר שהרבה זמן אנחנו יחד כולנו נלחמים, גם בבג"צ, גם בבית משפט נלחמנו על זה.
משה אבוטבול: אני שמח שהכול פתוח, מה שנשאר, עשו כבר פתיחת ההיכל, צריך רק להוציא את ספרי התורה ולהתחיל להתקדם הלאה.
משה אבוטבול: תודה רבה לכם, אני מבקש סליחה שאיחרתי ושאני צריך לרוץ, הייתי בבר מצווה של ילדים ממש מהמגזר הכי נמוך בנווה אילן ויש לי את חברת חשמל, לחבר שם בית כנסת שתקוע, אבל באתי, אמרתי שזה כל כך חשוב, לא בשבילי, בשביל אברהם יצחק ויעקב, שרה, רבקה לאה, אדם וחווה, כל אלה שלמדנו עליהם, איתן, ובעזרת ה' אנחנו רוצים שיהיה טוב לאותם נכים שפוגשים אותי בוועדת העבודה והרווחה ומתחננים לזה, מתחננים רק לדבר אחד: תנו לנו הנגשה.
משה אבוטבול: תודה רבה וגם לשי.
איתן גינזבורג: קדושת שמירת הארכיאולוגיה.
משה אבוטבול: במצב שלנו רוצים את הארכיאולוגיה ואת האבות הקדושים שהם בעצם העתיד וההיסטוריה שלנו.
קריאה: חשוב מאוד, תודה שבאת, דברים חשובים.
הלל הורביץ: זה פתח צר.
הלל הורביץ: הוא שואל את הפקודים שלו, למי יש ילד או ילדה, צריך שלושה תנאים, תנאי ראשון, שיהיה ילד מאוד מאוד צנום, רזה, שיוכל להיכנס לפתח כזה צר, תנאי שני שזה יהיה ילד גיבור, תנאי שלישי שההורים שלו משוגעים שיסכימו לתרום את הילד שלהם למחקר של משה דיין.
הלל הורביץ: היה שם קצין בשם יהודה ארבל, הוא אמר שיש לו בבית בת, בת 12, מיכל, מיכל ארבל, גם גיבורה, גם צנומה וגם ההורים שלה, בשביל להיות קרוב לדיין הוא מוכן לעשות הכול.
הלל הורביץ: מורידים את מיכל ארבל כאן, תראו את החבל, בלי מצלמה אפילו, צילום אותנטי.
הלל הורביץ: מיכל פה, היא יורדת כאן למטה.
הלל הורביץ: מיכל יורדת למטה, מגיעה לאולם הנרות לכיוון מזרח, משם היא רואה מנהרה, לא צילומים, היא נכנסת למנהרה, בקצה המנהרה היא עולה מדרגות, שומעת רעשים, מאוד מפחדת, יורדת למטה, חוזרת, צועקת: הצילו, תוציאו אותי, ברוך ה' יצאה בשלום.
הלל הורביץ: כבר משה דיין יודע לספר שיש למטה מערכה של מנהרה, מדרגות, הסיפור הזה התגלגל לאנשים.
הלל הורביץ: זה היה ב-67', משה דיין, מיד אחרי המלחמה.
הלל הורביץ: ב-1980 קבוצת אנשים שלנו, שבראשם נועם ארנון, שלצערנו לא פה, הוא יושב שבעה, היה דומפה, ויואכים ושלייבס עליו השלום, קבוצה של עשרה אנשים, הם אמרו ככה, היא ירדה בפתח הנרות, יש כאן אפיריון, זה נקרא אפיריון, פתח הנרות, מול, בקצה המזרחי של האולם יש עוד אפיריון, הנה האפיריון הזה, פה יש שטיחים, אולי אם נרים את השטיחים נראה שיש פה פתח שיורד למטה.
הלל הורביץ: זה היה חודש אלול ויש סליחות והיו פה אנשים בלילה, מתפללים.
הלל הורביץ: באותה תקופה אין משמר מערת המכפלה, אין את אבירם, אין מצלמות, אפשר להיכנס חופשי, להסתובב פה, אנשי הווקף ראו מאוחר בלילה, הלכו לישון, שברו שמירה, החבר'ה שלנו מרימים פה את השטיח ומגלים תגלית מדהימה, הם רואים אבן הרודיאנית, אבל היא לא אטומה, וואו, אולי נרים את האבן, נגלול את האבן, כמו יעקב ולבן, נרים את האבן, אולי יש פתח.
הלל הורביץ: עוד פעם שמיכות, צריכים להביא כלי שמיכות, מה זה כלי שמיכות?
הלל הורביץ: צריכים להביא כלי עבודה וחבלים וגפרורים ומצלמות וכל מה שצריך בשביל מבצע.
הלל הורביץ: ועוד פעם הם אומרים סליחות, אנשי הווקף הולכים לישון, החבר'ה מרימים את השטיח, מרימים את האבן ורואים שיש פתח שאפשר איתו לרדת למטה.
הלל הורביץ: עשרה חבר'ה אומרים לחבר'ה למעלה תמשיכו להתפלל בדבקות גדולה והם יורדים, עושים מסלול הפוך ממיכל, מיכל הלכה ממערב ממזרח, זה 20 מטר, הם באים ממזרח למערב, הם יורדים את 15 המדרגות ומהמדרגות הם נכנסים למנהרה.
הלל הורביץ: זה כבר צילומים שלהם.
הלל הורביץ: הם נכנסים למנהרה ומהמנהרה הם מגיעים לפתח הנרות מתחת לאפיריון הזה, מתחת לפתח הנרות.
הלל הורביץ: הם התאמצו, הגיעו לקברי האבות.
הלל הורביץ: אחד מהחברים מרגיש שנושבת רוח מלמטה, יותר עמוק, כנראה שיש יותר חלל.
הלל הורביץ: עם כלי השמיכות, כלי העבודה שהם הביאו, הם חפרו וירדו עוד קומה והגיעו לשתי מערות קבורה שמתוארכות לתקופת הברונזה התיכונה, תקופת האבות, ללא ספק זו מערת המכפלה, שתי מערות קבורה, למה זה נקרא מכפלה?
הלל הורביץ: זה בא בזוגות, אברהם ושרה, אדם חווה, וגם שני בניינים, שתי מערות קבורה.
הלל הורביץ: הזמן כבר מתארך, ארבע בבוקר, מגיעים מהווקף כבר לתפילת הבוקר, צריכים להזדרז.
הלל הורביץ: המתפללים מתרגשים, מצאו קצת שלדי עצמות, כנראה מתקופת בית ראשון, מצאו את הכד הזה, מתקופת בית ראשון, והם מחליטים לצאת החוצה, לסגור הכול ובלילה הבא לבוא עוד פעם.
הלל הורביץ: לצערנו, כל אחד יצא, הם לא השאירו את השטח סטרילי ונקי, אנשי הווקף הגיעו, הבינו שקרה מה שקרה, איזה שהיא ועדה שעשו, הצליחו איכשהו לסגור את העניין בזמנו, אטמו את האבן.
אורית סטרוק: תזכיר מי סגר את העניין, תן לו את הכבוד, פואד.
הלל הורביץ: פואד, פואד אז היה מתאם הפעולות בשטחים והיה אחראי על זה.
הלל הורביץ: זה היה אירוע שניסו להשתיק אותו.
הלל הורביץ: אני, שגדלתי בקרית ארבע, לא הכרתי את הסיפור הזה.
הלל הורביץ: שמרו עליו, 15 שנה אחרי הסיפור הזה קיבל - - -
אורית סטרוק: אבל, הלל, הייתה משלחת, פואד ארגן משלחת.
אורית סטרוק: הם הוציאו חרסים, הם תארכו אותם.
הלל הורביץ: המוסלמים, אני אגיד משהו, אני לא רוצה להיכנס לפוליטיקה, הם ירדו למטה, לראות שהכול בסדר, הם סגרו את הפרשייה כי הערבים שברו שמירה, הווקף איכשהו סגרו את העניין הזה.
הלל הורביץ: בכל מקרה רציתי להגיד ככה, רבותיי, מה סלע המחלוקת כאן?
הלל הורביץ: המוסלמים מבינים שאם אנחנו נהיה מחוברים לשורשים, להיסטוריה, ניגע בבסיס שלנו, הם לא יוכלו להגיב, הם לא רוצים שנרד כדי שלא ניגע בהיסטוריה ולכן הם גם לא יורדים, כי ברגע שהם יירדו גם אנחנו נרד.
הלל הורביץ: הם מוכנים לוותר, תמות נפשי עם פלישתים, ממש ככה, אז הם בעצם אמרו שאסור לרדת, מי שיורד למטה לא יוצא חי, יש להם אגדה כזאת שמי שיורד לא יוצא חי והם לא רוצים שאף אחד יירד, למה?
הלל הורביץ: כי הם יודעים שאם אנחנו נרד אנחנו ניגע באברהם, יצחק ויעקב ואנחנו נתחבר.
הלל הורביץ: זה כמו עץ הזית, יש פה בחברון עצי זית בני 2,000 שנה, מחזיקים מעמד בסער, בסופה, בגשם ובשלגים פה, ברעידות האדמה, יש להם שורשים אימתניים, 2,000 שנה, יש כאן עצים שראו את הורדוס בונה את מערת המכפלה, את הבניין כאן.
הלל הורביץ: הם מחזיקים מעמד בגלל השורשים.
הלל הורביץ: זה השורשים של העם היהודי, הם לא רוצים, הם רוצים לקטוע.
הלל הורביץ: זה כל המריבה פה, רבותיי, גם בהר הבית, הכול אותו דבר, הם לא רוצים שאנחנו נתחבר לשורשים, לכן כל ממצא יהודי שיש כאן, כשלא היינו כאן הם הסתירו אותו, הפכו אותו למסגד.
הלל הורביץ: יש כאן כותל ישי, רות המואבייה, הפכו אותו למסגד כשלא היינו פה.
הלל הורביץ: למה?
הלל הורביץ: להשכיח מהעם היהודי.
הלל הורביץ: אנחנו יודעים איפה שיש מסגד לא לחפור, הר הבית, עשו אותו מסגדים, להשכיח את מקום המקדש, את מערת המכפלה הפכו למסגד, אי אפשר לרדת למטה, להשכיח.
הלל הורביץ: זה היה מה שאלי כהן הציע בסוריה, הוא אמר להם: תטעו שם עצי אקליפטוסים, ככה חיל האוויר לא יידע איפה זה, הם לא ידעו שזה בדיוק הסימן, איפה שיש אקליפטוס סימן שיש שם את המוצבים של הסורים.
הלל הורביץ: אז הם מסתירים.
הלל הורביץ: אז זה כל הוויכוח, לכן הם גם לא יורדים והם המציאו את האגדה שמי שיורד לא יוצא חי.
הלל הורביץ: בכל אופן זה מעט המחקר שהיה לנו על המערכת שיש לנו כאן למטה.
הלל הורביץ: אנחנו מחכים שיהיה ראש ממשלה ושר ביטחון שיאפשר לעם היהודי להיכנס, לחקור.
הלל הורביץ: בואו נגלה, נחשוף את השורשים, נחשוף את ההיסטוריה.
הלל הורביץ: לכן גם מאוד חשוב לנו לשמר את ההיסטוריה בחוץ, כל מה שאפשר לספר לדורות הבאים על השורשים ההיסטוריים כאן בארץ ישראל זו אחריות שלנו.
הלל הורביץ: אני מציע אולי להגיד פרק תהלים.
הלל הורביץ: חבר הכנסת משה טור פז, בוא תגיד את פרק קכ"א, אֶשָּׂא עֵינַי אֶל הֶהָרִים.
אורית סטרוק: שתבינו שהביקור הזה הוא בבחינת אפריטיף, קדימון, ספוילר, איך שתרצו לקרוא לזה, כי את הדבר הכי מעניין ומרגש לא ראיתם בכלל ותבואו פעם נוספת.
אורית סטרוק: אתם לא הולכים לראות את החפירות הארכיאולוגיות בתל חברון הקדומה, ששם גילינו חומה.
אורית סטרוק: אל תכריחו אותי לדבר במושגים ארכיאולוגיים, אבל החומה היא מלפני אברהם אבינו.
אורית סטרוק: תמיד נועם ארנון, כשהוא מדריך שם, אומר שאברהם הלך ליד החומה הזאת עם יצחק ואמר לו: אתה רואה?
אורית סטרוק: החומה הזאת זה מהברונזה התיכונה.
אורית סטרוק: כאילו יש שם חומה מלפני אברהם אבינו, שרואים את החומות הענקיות של חברון.
אורית סטרוק: יש שם בתי מגורים שהתגלו מתקופת בית ראשון.
אורית סטרוק: יש שם מקוואות ענקיים, מקוואות תעשייתיים ובתי בד, אזור תעשייה יהודי שהיה כאן בתקופת בית שני ששם ייצרו יין ושמן בטהרה למקדש.
אורית סטרוק: כשהייתי חברת כנסת בכנסת ה-19 אז בעזרת אורי אריאל הצלחנו לאגם גם אישורים וגם תקציבים כדי לחפור את החפירות הארכיאולוגיות האלה ונגלה שם עולם ומלואו מדהים ויפהפה.
אורית סטרוק: זה אתם לא תראו היום.
אורית סטרוק: ועוד דבר שלא תראו היום זה את בית כנסת אברהם אבינו, שנמצא מתחת לבית שלי, שמחר יועז מגיע לשם עם הבן שלו בטיול בר מצווה, אז הבן שלו כן יראה ואתם מוזמנים לבוא גם ואני אראה לכם.
אורית סטרוק: זה גם בית כנסת עם היסטוריה מדהימה, מטורפת, זה בית כנסת שנבנה לפני יותר מ-500 שנה על ידי גולי ספרד שבאו לחברון, קבוצה שהגיעה לחברון, בנתה פה את הרובע היהודי ובנתה את בית הכנסת הזה.
אורית סטרוק: יש לבית הכנסת סיפור מדהים.
אורית סטרוק: אחרי מגפה קשה שהייתה לפני בערך 150 שנה כמעט לא נשארו יהודים בחברון, לא היה להם מניין ליום כיפור.
אורית סטרוק: הם התאספו בבית הכנסת וגילו שהם תשעה אנשים בלבד ואז לא ידעו מה לעשות, יום כיפור זה היום הכי קדוש בשנה עם התפילות הכי חשובות ואת התפילות החשובות אפשר להגיד רק במניין, אי אפשר בלי מניין.
אורית סטרוק: ואז הם ראו איזה יהודי קשיש מגיע לבית הכנסת, ממש חמש דקות לפני כניסת הצום ומצטרף אליהם למניין ומתפלל איתם בכל היום הקדוש הזה ובמוצאי הצום, כשהשמש של בית הכנסת לקח אותו אליו הביתה לסעודה של אחרי הצום הבן אדם פתאום נעלם, הלך לאיבוד.
אורית סטרוק: הוא חיפש אותו בכל הסמטאות ולא מצא אותו ואז הוא הגיע אליו בחלום ואמר לו: אני אברהם אביכם, ראיתי את המסירות שלכם לחברון ובאתי להשלים לכם מניין.
אורית סטרוק: אתם שואלים אותי אם זה סיפור אמיתי, הוא כתוב בספרים מלפני 150 שנה.
אורית סטרוק: לא יודעת אם הוא אמיתי או לא, אני יכולה להגיד שהוא משקף את התחושה של מי שגר בחברון.
אורית סטרוק: אני, בתור מי שגרה בחברון עוד מעט 40 שנה, אני מרגישה שהאבות והאימהות הם עוד שכנים שלי, הם החברים הכי טובים שלי, אני באה אליהם כשקשה שלי ובאה אליהם כששמח לי ואני מאמינה שככה גם היהודים שחיו בחברון באותה תקופה הרגישו.
אורית סטרוק: אז זהו, עכשיו אנחנו עוד מעט נראה את המקום הכי חשוב, שזה הבית שלי.
אורית סטרוק: ולפני כן כל הדרך שאנחנו ניסע זו הדרך שאני הולכת כל בוקר למערה, ברגל, הלוך חזור.
אורית סטרוק: פה מצד ימין אתם תראו עוד מעט בית יהודי חדש שנרכש מערבים.
אורית סטרוק: בעצם שני בתים, הם נקראים בית רחל ובית לאה, ממש פה מימינכם עכשיו.
אורית סטרוק: הבית נמצא בשיפוצים, גרים בו, אבל הוא גם בשיפוצים במקביל.
אורית סטרוק: זה בית רחל וזה בית לאה.
אורית סטרוק: הם מייצרים לנו את הרצף בין השכונה שלי, שנקראת שכונת אברהם אבינו על שם בית הכנסת, לבין המערה, את הרצף היהודי.
אורית סטרוק: אנחנו נראה בדרך הרבה הרבה חנויות סגורות של ערבים, אני רוצה להסביר לכם למה הן סגורות.
אורית סטרוק: הן סגורות כי הרחוב הזה היה רחוב מאוד מאוד צפוף ובחסות הצפיפות הזו התבצעו המון המון פיגועים, עד שבאיזה שהוא שלב הצבא החליט לסגור את המסחר, לא לגרש אף ערבי מהבית, אבל כן לסגור את המסחר כדי שהצפיפות לא תהיה גדולה.
אורית סטרוק: זה רחוב שערבים יכולים ללכת בו, אבל הם כמעט ולא מגיעים משום שאין להם בשביל מה, חוץ ממי שגר פה.
אורית סטרוק: תסתכלו ימינה, זאת שכונת אברהם אבינו, זה הבית שלי, הכי גבוה שמה, מעל השוק.
אורית סטרוק: אפשר לראות חלונות, השוק הזה זה השוק המפורסם שהוקם על חורבות הרובע היהודי.
קריאה: יש היתר בנייה?
אורית סטרוק: הכול עם היתר בנייה.
אורית סטרוק: הבתים שאנחנו גרים בהם, רק בשביל לחדד, כל הבתים שאנחנו גרים בהם הם בתים שיהודים חיו בהם עד תרפ"ט, נרצחו בהם בתרפ"ט, אנחנו יודעים בכל בית מי נרצח ואיך וגם איך הם חיו לפני.
אורית סטרוק: זו ישיבת 'שבי חברון', פה בונים את רובע חזקיה, בעזרת ה' יתברך, בית חדש ליהודים בחברון.
אורית סטרוק: הכול פה מלא רכוש יהודי, יהודים חיו בו עד תרפ"ט, נרצחו בו בתרפ"ט ועכשיו טיפין טיפין הוא חוזר אלינו, חוץ מבתים שאנחנו קונים מערבים בכסף מלא וזה סיפור בפני עצמו שצריך פעם לעסוק בו.
אורית סטרוק: פה זו הירידה לישיבת 'שבי חברון', אחת הישיבות אולי, לדעתי, סליחה שאני מתגאה, הישיבה ב-ה' הידיעה, הישיבה הגבוהה הרצינית של הציבור שלנו, הסרוג.
אורית סטרוק: בעלי היה בין עשרת התלמידים הראשונים בישיבה הזו.
ניר אורבך: אורית, תדגישי רק כמה אחוז מהשטח תופסים היהודים.
אורית סטרוק: אני תיכף אספר.
אורית סטרוק: פה מצד ימין זה בית שניאורסון, בית של הרבי מילובביץ'.
אורית סטרוק: פה זה קפה ענת, זה ענת כהן, אחותו של גלעד זר הי"ד הקימה פה פינה לחיילים.
אורית סטרוק: כל זה בית שניאורסון, זה בית השישה, שנקרא על שם ששת הבחורים שנרצחו ב-1980 בפתח בית הדסה שהמחבל שרצח אותם הוא היום ראש העיר של חברון, הוא נתפס, הודה, נשפט, ישב שנתיים, שוחרר בעסקה והיום הוא ראש העיר של חברון שנבחר על גבי זה שהוא התגאה ברצח שהוא ביצע, לכן הוא הצליח להיבחר.
אורית סטרוק: ופה זה בית הדסה ואתם מוזמנים לרדת.
אורית סטרוק: (בהמשך הסיור)
הלל הורביץ: נכנסנו עכשיו לבניין בית הדסה, אחד מהסמלים של ההתיישבות בחברון, אחד מהבניינים העתיקים שלנו כאן.
הלל הורביץ: תדריך אותנו כאן בשלב הראשון בחדרי המוזיאון הגב' ציפי שליסל.
ציפי שליסל: ברוכים הבאים, באמת זכות גדולה לחברון שנציגי ממשלת ישראל מגיעים לפה.
רם בן ברק: כנסת ישראל.
ציפי שליסל: כנסת ישראל, חלום הדורות.
ציפי שליסל: אני חושבת, אם אנחנו מדברים על החדר הזה שמדבר על תקופת התנ"ך, על אברהם, יצחק ויעקב, אני חושבת שלראות אתכם פה זה התגשמות חלום, שיש מדינה יהודית, שאנחנו חזרנו לכאן לתמיד.
ציפי שליסל: אנחנו במוזיאון שצייר אותו האמן שמואל מושניק, אתם יכולים לראות, ממש מכף רגל ועד ראש, הוא גר ממש דלת לידנו ובעצם הוא צייר פה חמישה חדרים כשכל חדר הוא תקופה אחרת בתולדות היישוב היהודי בחברון.
ציפי שליסל: אנחנו בחדר הראשון שמדבר על תקופת התנ"ך.
ציפי שליסל: בתקופת התנ"ך בחברון יש לנו הרבה מאוד אירועים, יותר מ-60 פעם חברון מוזכרת בשמותיה השונים בתנ"ך, אבל האירוע המשמעותי ביותר שלנו בחברון הוא האירוע של רכישת מערת המכפלה, שזו בעצם רכישה ראשונה, קניין ראשון בארץ ישראל.
ציפי שליסל: לא בכדי בן גוריון כתב על חברון שהיא אחותה וקודמתה של ירושלים, אחותה בקדושה וקודמת לה כמעט ב-1,000 שנה ברכישה של הקרקע.
ציפי שליסל: שמואל צייר את זה כמו איזה חור באדמה.
ציפי שליסל: אולי זה היה ככה, אולי זה לא היה ככה, אבל זה אירוע מכונן בתולדות העם שלנו.
ציפי שליסל: לפני 2,000 שנה הורדוס בנה מבנה אדיר על המערה שאף אחד לא יכול לפספס, פה נמצא מקום שחשוב לעם היהודי.
ציפי שליסל: לפני 900 שנה מגיעים לפה הצלבנים, בתוך המבנה ההרודיאני הם בונים כנסייה, זה בעצם הקירוי הראשון, אולם יצחק שאנחנו מכירים היום.
ציפי שליסל: לפני 750 שנה מגיעים לפה הממלוכים.
ציפי שליסל: זה כמובן מאוד סכמתי, יש לנו גם תקופות באמצע, אבל זה נותן ככה תמונה רחבה.
ציפי שליסל: כשהגיעו לפה הממלוכים, 1,267, הם לא נותנים לאף אחד שהוא לא מוסלמי להיכנס פנימה.
ציפי שליסל: הם מוסיפים את הצריחים והופכים את המקום למסגד ובעצם מאז 700 שנה העם היהודי מביע אהבה למקום הזה במסירות נפש, כשיכולים להגיע רק עד המדרגה השביעית.
ציפי שליסל: יש לנו תיאורים של השפלה נוראית שהייתה לכל מי שהיה פה.
ציפי שליסל: מכתב של הרב סלונים, הרב של חברון, שהוא כותב לרב קוק ומבקש ממנו לפנות לנציב הפרטי, הוא מתאר ששופכים על האנשים ביוב, זורקים עליהם אבנים, מנבלים את הפה ובכל זאת יש לנו עדויות של מאות שנים שאנשים מגיעים לפה.
ציפי שליסל: לא רק מהארץ, אלא מכל העולם, כשהדרכים עוד לא היו כמו שאנחנו מכירים היום.
ציפי שליסל: אני אספר משהו קטן על האחות של סבתא שלי, הדודה שלי, שהיא גרה פה בחברון, בעלה למד בישיבת סלבודקה והייתה לה כובסת ערבייה שהיא התיידדה איתה והיא השאילה ממנה את השמלה ובמסירות נפש נכנסה להתפלל בתוך מערת המכפלה.
ציפי שליסל: אני כל פעם כשאני הולכת להתפלל אני משתדלת כל יום לפגוש את אורית במערה, אני מודה לה' שאנחנו כבר לא במצב הזה, במצב השפל הזה שיהודים, כדי להתפלל על קברי אבות, האבות שהם מחברים את כל תפוצות בישראל לעם אחד, כי יש לנו אבא ואמא שנמצאים פה, היום אנחנו יכולים להגיע כיהודים גאים.
ציפי שליסל: אז אני חושבת שזה דבר מאוד מאוד מיוחד, בין לאומי, לאומי, חשוב מאוד לאומה שלנו, אבל חברון היא לא רק מקום של קבורה כאן.
ציפי שליסל: חברון זה גם המקום ששם חיו האבות והאימהות.
ציפי שליסל: יש לנו תעודות מלפני 200 שנה, 1811, 1816, מאחורה יש תרגום לעברית, שהקהילה היהודית, קהילת 'מגן אבות' קנתה בכסף מלא את הקרקע של תל רומיידה עם עצי הזית.
ציפי שליסל: אנחנו מעריכים שהם לא ידעו אז מה שאנחנו יודעים היום, שזו חברון מתקופת התנ"ך.
ציפי שליסל: ההערכה היא שהם קנו את הקרקעות בגלל שהן סמוכות לבית העלמין היהודי ורצו עתודות קרקע, אבל מבחינתנו זו רכישה ציונית ראשונה בארץ, 1811, עוד לפני ראש פינה ופתח תקווה, הרכישה של הקרקעות פה בחברון.
ציפי שליסל: היום אנחנו יודעים שזאת חברון מתקופת התנ"ך.
ציפי שליסל: היו פה כמה חפירות ארכיאולוגיות, אחת מהן מאוד מאוד קשורה אליי באופן אישי, בערך שנה אחרי הסכמי חברון נכנס מחבל דרך החלון לקרוון של ההורים שלי ורצח את אבא שלי בדקירות סכין.