GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
ציפי שליסל: זו תמונה של אבא, הרב שלמה רענן הי"ד.
ציפי שליסל: אבא שלי היה הנכד של הרב קוק, שהיה רב ראשי בארץ ישראל, והוא ראה זכות ענקית לגור בחברון, הוא גר בקרוון.
ציפי שליסל: הוא אמר: אמנם אני בקרוון דלוח, אבל המקום הזה זה המקום של מלכות ישראל, פה היה דוד המלך.
ציפי שליסל: בעקבות הרצח של אבא הממשלה נתנה לנו אישור לבנות בתי קבע שלצערנו רק חצי מומשו.
ציפי שליסל: הרב הלל, אל תעזוב אותנו, אנחנו צריכים גם את החצי השני.
ציפי שליסל: וכדי לבנות את הבניין עשו חפירות הצלה ומצאו שם דברים מדהימים, מצאו ממש בריבוע הקטן הזה שפתחו כדי לבנות את הבניין ממש חתך של 11 תקופות התיישבות, מברונזה קדומה, מצאו פה חומות מלפני 4,500 שנה בעובי של שבעה מטר עם המדרגות המקוריות שהובילו לעיר, וחומות מאוחרות יותר וממגורה מתקופת ההתנחלות ובית ארבע מרחבים מתקופת בית ראשון.
ציפי שליסל: אני חושבת שהמרגש ביותר זה מה שמצאו באחד החדרים באותו בית, ואני חושבת שאחר כך מצאו עוד הרבה כאלה, זה החותם הזה.
ציפי שליסל: חותם של קנקנים, קנקני הדירה, מאוד קטן, זה כמובן מוגדל, אבל כתוב עליו באותיות עבריות עתיקות 'למלך חברון'.
ציפי שליסל: אנחנו יודעים שזה לא דוד המלך, כי אם משווים את זה לממצאים אחרים זה ברור שזה מתקופת חזקיהו.
ציפי שליסל: כלומר איפה שאני היום גרה, מתחת לבניין הייתה גרה משפחה יהודית לפני 2,700 שנה.
ציפי שליסל: אני חושבת שמבחינתי זה חיבור מדהים לחברון.
ציפי שליסל: החדר הבא.
ציפי שליסל: החדר הזה מתחיל בימי הביניים.
ציפי שליסל: החדר הראשון מדבר על תקופת התנ"ך.
ציפי שליסל: מה היה בכל התקופה הזו?
ציפי שליסל: והתברר שמצאנו במצרים מידע מה היה פה בחברון.
ציפי שליסל: מצאנו בגניזה הקהירית תעודה של יהודי מחברון בשם סעדיה חבר לקברי אבות שהוא כתב לאביתר, הגאון מפוסטס במצרים, שהוא יתפלל עליו ביום כיפור במערת המכפלה.
ציפי שליסל: מבחינתנו האיגרת הזו ועוד איגרות נוספות מראות לנו שבשנת 1080 הייתה פה קהילה יהודית ששמרה על קברי האבות והנה אחד הממצאים.
ציפי שליסל: מאז שהגיעו לפה מגורשי ספרד יש לנו המון מידע, המון רבנים שגרו פה, שכתבו ספרים שעד היום לומדים אותם, שקבורים פה בבית העלמין היהודי בחברון.
ציפי שליסל: קהילה ספרדית שעברה פה תקופות, עליות, ירידות, כמו בכל מקום בארץ.
ציפי שליסל: לפני 200 שנה מגיעים לפה חסידי חב"ד.
ציפי שליסל: חסידי חב"ד מגיעים לפה במסירות נפש כשהקהילה פה לא במצב כל כך טוב, אבל אז יש שיפור במצב הביטחוני של האימפריה העות'מאנית ובירושלים מתחיל תהליך של יציאה מהחומות וגם בחברון יחד עם הקהילה החב"דית והספרדית יוצאים מהרובע היהודי שהיה כל כך שמור מפני אויבים ומתחילים לבנות בתים במה שאנחנו קוראים היום הקסבה.
ציפי שליסל: יש לנו היום מעט מאוד בתים שנשארו עם סימני חריצי המזוזות, רוב המזוזות הושחתו, אבל צריך להבין שכשאנחנו מדברים על הקסבה בחברון אנשים מדמיינים איזה מקום ערבי, שוקק חיים, הקסבה של חברון, חלקים גדולים ממנה נבנו על ידי היהודים.
ציפי שליסל: אני חושבת שהעוול הזה זועק לשמים, שיש לנו פה רכוש יהודי ממש פה מאחורינו, בתים יהודיים, חנויות של יהודים שנרצחו בפרעות תרפ"ט והיום יושב שם האויב הערבי, אם אפשר להגיד, ולא נותנים לנו לחזור אליהם.
רם בן ברק: משפחות ערביות.
ציפי שליסל: משפחות או סוחרים ערבים שמוכרים מתוך החנויות שבמינהל האזרחי רשומות כרכוש יהודי.
ציפי שליסל: אני אף פעם לא מבינה איך ארגוני זכויות האדם אף פעם לא קמו להגן על הזכויות של היהודים פה בחברון.
ציפי שליסל: אז זו דוגמה אחת ועל הרכוש היהודי בחברון עוד אפשר לדבר הרבה ואני חושבת שאורית כתבה על זה חוברות וספרים, אבל זה חלק מהתהליך שהקהילה החסידית שהגיעה לפה יחד עם הקהילה הספרדית עשו כאן.
ציפי שליסל: אחרונים שהגיעו, אחרי מלחמת העולם הראשונה, 1925, זו הקהילה הזאת, ישיבת 'כנסת ישראל'.
ציפי שליסל: אם אנחנו מדברים על חברון כעיר שמחברת, אז הרב החב"די החסידי של חברון הוא זה שדאג להביא את הישיבה הליטאית של המתנגדים הנה.
ציפי שליסל: אחרי מלחמת העולם הראשונה המצב היה פה מאוד מאוד קשה ומעניין שאחת הסיבות שהם בחרו לבוא הנה, ולא לפתח תקווה, שמאוד מאוד ניסו לשכנע את הישיבה הזו, יותר מ-100, כמעט 200 תלמידים שעושים עלייה מליטא לארץ ישראל, זה אירוע מכונן, והיה אפילו על דפי העיתונות מאבק, כל מקום, פתח תקווה, לאן הישיבה הזו תבוא.
יום טוב חי כלפון: טוב שלא הגיעו לפתח תקווה.
ציפי שליסל: אבל מעניין מה הסיבה, למה הם לא הלכו לפתח תקווה, למה אנחנו זכינו בהם?
ציפי שליסל: הם אמרו שפתח תקווה זה יישוב ציוני חדש, מקום מסוכן, ערבים תוקפים אותו כל הזמן, אי אפשר להביא לשם עולים חדשים, ישיבה שתעלה לארץ.
ציפי שליסל: חברון יישוב יהודי ותיק, מאות שנים יהודים חיים פה, חיים בשלום עם הערבים, זה מקום בטוח להגיע אליו.
ציפי שליסל: וכשהם הגיעו לחברון כל הכלכלה של חברון עלתה עד כדי כך שראיתי באחד מהמקורות שאחרי הפרעות הערבים התלוננו שכל הכלכלה שלהם נפגעה, כי הפסיקו לשכור דירות, הפסיקו לקנות מזון, לא היו פה יהודים יותר.
ציפי שליסל: זה הסיפור של ישיבת 'כנסת ישראל', לצערנו רק ארבע וחצי שנים הם זכו להיות פה, עד שביום אחד כל המפעל של הקהילה היהודית, הרבנים, ההיסטוריה שהייתה לנו פה, ביום אחד קרס.
אורית סטרוק: גם צריך להגיד שהישיבה היום זו ישיבת חברון המפורסמת.
ציפי שליסל: כשהם הגיעו לפה קראו להם סלבודקה כי הם באו מליטא, כשהם עברו לירושלים אחרי הפרעות הם נקראים ישיבת חברון.
ציפי שליסל: בשבת בבוקר, בקיץ 1929, כשהערבים עוברים מבית לבית ורוצחים 67 יהודים, נשים, ילדים, רבנים, בחורי ישיבה, פוצעים קרוב ל-100 איש, מחללים את בתי הכנסת, את ספרי התורה, התמונה הזו שאתם רואים פה זו התמונה של החדר הזה שאתם נמצאים פה.
ציפי שליסל: החלונות הם פה מאחורי קיר הגבס שעשינו בשביל התצוגה.
ציפי שליסל: פה הייתה מרפאה שכולם קיבלו פה טיפול רפואי.
ציפי שליסל: ובכל זאת פה פרעות בעקבות ההסתה של המופתי הכול קרס, עד כדי כך שלפני שאני אספר את הסיפור של המשפחה שלי אני רוצה להזכיר את הסיפור של הרב שמואל קסטל.
ציפי שליסל: הרב קסטל היה תלמיד חכם, אבל הוא האמין שאדם צריך להתפרנס מיגיע כפיו ולא רק מלימוד תורה והיו לו עסקים ובעסקים שלו היו לו שותפים ערבים.
ציפי שליסל: ביום שישי, כשהערבים יצאו מהמסגדים בצעקות אטבח אל יהוד בתהלוכות, הם מגיעים גם לפה לחברון, זורקים אבנים, והיהודים מבינים שהכול משתנה והרב קסטל חושש לחייו והוא קורא לשותף הערבי שלו שיבוא להגן עליו והערבי אומר לו: אין שום בעיה, אני אעזור לך.
ציפי שליסל: הוא בא בליל שבת, ישן איתו בלילה, אומר לו: תראה לי איפה חפצי הערך, שאני אשמור לך, והרב קסטל מראה לו.
ציפי שליסל: בשבת בבוקר כשהפורעים עוברים מבית לבית הם מגיעים גם לבית של הרב קסטל ולא מצליחים לפתוח את הדלת, היה שם בריח שאי אפשר היה לפתוח ומבפנים השותף הערבי פותח את הבריח ומכניס את הערבים פנימה.
ציפי שליסל: והרבנית צועקת עליו: מה אתה עושה?
ציפי שליסל: יהרגו אותנו, והוא אומר: אני יודע מה אני עושה.
ציפי שליסל: זה מהעדויות של הרבנית שנותרה בחיים והרב שמואל קסטל לצערנו נרצח.
ציפי שליסל: המשפחה שלי גם הייתה פה.
ציפי שליסל: כמו שסיפרתי לכם, הדודה לאה הייתה פה, היא בדיוק ילדה תינוק וסבתא שלי, שאני נקראת על שמה, ועוד אחות הגיעו לשבת להיות עם האחיין החדש.
ציפי שליסל: הם לא תיארו לעצמם שהם ייקלעו לפרעות שהיו פה.
ציפי שליסל: כשהערבים עברו בית בית ועשו את מסע הטבח ערבי זקן בשם אבו שאקר, בן 75 אולי, עמד בפתח של הבניין ולא נתן לפורעים להיכנס ובזכות הערבי הזה המשפחה שלי וכל האנשים שהיו שם ניצלו.
ציפי שליסל: אבל שאר הפורעים היו כל כך מוסתים ושטופי רצח שהם תקפו את הערבי הזה וכרתו לו חלק מהרגל.
ציפי שליסל: 17,000 בערך מחברון ועוד ערבים מהסביבה השתתפו בטבח, אבל יש לנו רשימה של כ-20 ערבים שהקהילה היהודית הוקירה אותם, שהם הצילו את היהודים ורוב הניצולים בעצם ניצלו בזכותם.
ציפי שליסל: אני חושבת שנשאיר לכם לראות את העדויות בסרטון.
הלל הורביץ: הסרטון די חוזר על הדברים שלך, נוותר על הסרטונים.
הלל הורביץ: בעיקרון לא כל קבוצה מגיעה לפה עם מדריך צמוד.
ציפי שליסל: אז אני רק אסכם שאחרי הפרעות הבריטים פינו את שארית הפליטה לירושלים.
ציפי שליסל: אף על פי שהדודה לאה סיפרה שעוד היה ויכוח אם להישאר או לא, אבל היא אומרת שהם היו כל כך שבורים ורצוצים, פצועים וראו מראות נוראיים, שפשוט לקחו אותם לירושלים.
ציפי שליסל: בירושלים קם ארגון שנקרא 'הוועד למען חברון', מצאתי בארכיון עיריית ירושלים תיק של פעילות ענפה שהם פעלו כדי לחזור לחברון ובאמת שנתיים אחר כך 32 משפחות חוזרות לכאן.
ציפי שליסל: אפשר לראות פה את הילדים של תלמוד תורה מאותה תקופה, בפתח של הבניין הזה, כי הם חששו להתפזר בעיר, הם התרכזו פה בבית הדסה ובבתים היהודיים שמסביב, אבל אחרי חמש שנים פרץ המרד הערבי הגדול והבריטים, שכל העולם האשים אותם שהם הפקירו את יהודי חברון, הגיעו לפה באמצע הלילה עם משאיות וגירשו את היהודים מחברון.
ציפי שליסל: אני רוצה להגיד שעוד לפני כן הייתה בירושלים אזכרה לנרצחי תרפ"ט, חצי שנה בערך אחרי הפרעות, והשתתף שם הרב קוק והוא שאל באזכרה למה לעשות אזכרה, מה, יש מישהו שלא זוכר?
ציפי שליסל: בשביל מה צריך לעשות?
ציפי שליסל: זה היה שוק בכל הארץ.
ציפי שליסל: ראיתי שהסתכלת קודם בעיתון, זה לא עיתון אמיתי, כי הבריטים אסרו עלינו להוציא עיתונות, אבל עיתון 'דבר' הוציא מהדורה חד פעמית, קרא לה 'דבר הימים האלה' להפיץ שקרה משהו.
ציפי שליסל: אתה רואה שזה אפילו לא מדויק, כתוב שם עורכת, יש שם את העורך הבלתי ידוע, אבל קרה משהו נורא.
ציפי שליסל: דיברתי על הרב קוק, למה אזכרה?
ציפי שליסל: כולם זוכרים, 133 הרוגים היו לנו בכל הארץ, אבל הרוב לצערנו מחברון והרב קוק באזכרה אמר שאנחנו עושים אזכרה לנרצחי תרפ"ט כדי לזכור לחזור ולבנות באופן מעשי את חברון.
ציפי שליסל: ואני מרגישה שזה בעצם מה שמדינת ישראל עשתה כשהיא חיברה את יום הזיכרון עם יום העצמאות.
ציפי שליסל: בעצם הקורבנות שלנו, הדברים הקשים שאנחנו עוברים, החיילים שנפלו, הם לא דברים שהזיכרון שלהם מביא אותנו לייאוש, לנסיגה, לבריחה, אלא להיפך, מהכוח שלהם אנחנו בונים את המדינה שלנו, את העם שלנו, ופה בחברון את היישוב שלנו.
הלל הורביץ: אלה תמונות הנרצחים.
הלל הורביץ: כשחזרנו לפה אחרי ששת הימים, גם בחברון, גם בהר הזיתים, הערבים בעצם ניפצו והרסו לגמרי, לא ייזכר שם ישראל עוד, את שברי המצבות מצאנו בטרסות של בתי הערבים בשכנות לבית העלמין.
הלל הורביץ: היום בית העלמין ברוך ה' משוקם ומשוחזר, בתמונות של רוב הנרצחים רואים זקנים, זקנות, ילדים, תינוקות, בני ישיבה, נשים, נערות, ללא רחם, וגם את המצבות ללא רחם.
הלל הורביץ: אבל מהחושך אנחנו עוברים אל האור.
ציפי שליסל: אז כמו שאמרנו, חזרו יהודים לחברון ופונו ב-1936, אבל המשיכו להגיע לבקר בחברון, לא רק אנשים שהגיעו להתפלל במדרגה השביעית, אלא אפילו יש לנו עדויות על סיורים של מחנות העולים והשומר הצעיר שראו בחברון ערך לאומי, לא רק ערך דתי.
ציפי שליסל: אבל כל זה נפסק ברגע שהבריטים עזבו את הארץ, מ-48' עד 67' יש לנו 19 שנה של כיבוש ירדני, עד הנס הגדול, מלחמת ששת הימים.
ציפי שליסל: החטיבה הירושלמים, ששחררה את חברון, יש לנו עדויות של חיילים שהם היו בני המקום שגדלו פה כילדים וזכו להיות אלה ששחררו את העיר, אבל כשאנחנו הגענו לחברון מצאנו שכמו בירושלים הירדנים החריבו את הרובע היהודי בחברון ובעצם יהודים שרצו לחזור לכאן, לא היה להם לאן.
ציפי שליסל: הבתים היהודיים ברובע היהודי היו הרוסים, את בית כנסת 'אברהם אבינו' הפכו לדיר עזים והירדנים בנו בתוכו את השירותים הציבוריים היחידים בכל העיר.
ציפי שליסל: אנשים מחפשים לאן לחזור עד שהיה למישהו רעיון מקורי, הוא אמר: בוא נבוא כמו תיירים.
ציפי שליסל: הם שכרו מלון, מלון פארק, זה בערך שעתיים הליכה צפונה מפה, והם עשו שם את ליל הסדר בהתרגשות גדולה.
ציפי שליסל: דרך אגב, פהד קוואסמה, שהיה בעל בית המלון, היה מבסוט מאוד כי עשרה חודשים לא היו לו קליינטים, השייח'ים הסעודים לא יכלו להגיע לחברון, וכשמגיעים היהודים ומשלמים הוא היה מבסוט.
ציפי שליסל: אבל אחרי כמה שבועות היה מידע מודיעיני שעומדים לפגוע בהם והצבא העביר אותם לבניין הממשל הצבאי.
ציפי שליסל: הם חיים שם כשלוש שנים עד שהייתה החלטת ממשלה היסטורית להקים את קרית ארבע על אחד ההרים הריקים.
ציפי שליסל: מי שרואה תצלום אוויר של חברון ב-67' חושב שמדובר בכפר קטן.
ציפי שליסל: רוב ההרים מסביב היו ריקים, על אחד ההרים הריקים האלה נבנתה קרית ארבע.
ציפי שליסל: קרית ארבע נבנית, קרית יפהפייה, אבל הרכוש היהודי בחברון לא בידינו.
ציפי שליסל: יהודי בשם חיים מגני כל שבת עושה סיורים לאנשים להכיר את חברון.
ציפי שליסל: הוא מביא אותם לבית כנסת 'אברהם אבינו' ואנשים בקושי יכולים לעמוד שם, מרוב סירחון הם סותמים את האף והוא מסביר שפה היה מקום שהיה חשוב לעם היהודי מאות שנים.
ציפי שליסל: הוא מביא אותם פה לבית הדסה, הוא מראה להם את הלוחות שיהודים מאלג'יריה תרמו כדי לבנות את המקום הזה בשנת תרנ"ג, 1893.
ציפי שליסל: ואנשים מבינים שיש לנו פה היסטוריה והם מנסים לחזור וכל פעם שבאים לפה מפנים אותם, עד כדי כך שבפתח של הבניין הזה הצבא שם חיילים לשמור שאף אחד לא ייכנס.
ציפי שליסל: אף אחד לא נכנס עד שקבוצה של נשים עשו היסטוריה וזה החדר הבא.
ציפי שליסל: אנחנו בחדר האחרון ואנחנו מדברים פה על 50 שנה אחרי פרעות תרפ"ט.
ציפי שליסל: 50 שנה אחרי הפרעות בקרית ארבע מישהו הגיש בג"צ ועצרו את הבנייה, הקפאת בנייה.
ציפי שליסל: כל פעם שמנסים לעצור מגישים בג"צ, חושבים שהם מורידים אותנו, אבל זה נותן בעצם דחיפה עשר קומות קדימה וזה מה שקרה כאן.
ציפי שליסל: בעקבות הקפאת הבנייה של הבג"צ יש אספת חירום בבית של הרב לוינגר.
ציפי שליסל: אספה סוערת, מה עושים?
ציפי שליסל: לא נותנים לבנות, משפחות רוצות לבוא לקרית ארבע ואין לאן.
ציפי שליסל: וקם שם הצייר ברוך נחשון, חב"דניק, ואמר שהכול קורה לנו, שלא נותנים לנו לבנות, בגלל ששכחנו את חברון, צריך לחזור להיסטוריה, לשורשים, למקורות, וקבוצה של נשים תוך כמה ימים מתארגנת, הן שוכרות משאית, מעלים את הילדים, 15 נשים, 35 ילדים, על המשאית באמצע הלילה, נוסעים פה מאחורה ושם מעלים את הסולם על המשאית ודרך החצר מאחורה נכנסים מהחלון הזה לחדר הזה.
ציפי שליסל: החדר הזה לא היה נראה כל כך יפה.
ציפי שליסל: סיפרה לי הרבנית לוינגר, היה פה לכלוך לפחות עד הברכיים.
ציפי שליסל: חלונות שבורים, אבק, לכלוך, אין מים, אין חשמל, אין שירותים, אבל התרגשות אדירה, יהודים חזרו לחברון.
ציפי שליסל: וכשמתחיל להיות קצת אור בחוץ הילדים מתחילים לשיר ולרקוד 'ושבו בנים לגבולם' והחיילים למעלה שומעים רעש, הם מגיעים לפה, מהפתח הזה, עם שתי עששיות, פנסים כאלה, המומים, רואים פה חדר מלא נשים וילדים, הם אומרים להם: מה זה?
ציפי שליסל: מאיפה הגעתם?
ציפי שליסל: אחד הילדים, כנראה לא התעורר מהחלום, הוא אומר לחיילים: 'מה זאת אומרת מאיפה הגענו?
ציפי שליסל: יעקב אבינו הביא אותנו, אפילו העלה אותנו על סולם'.
ציפי שליסל: ההערכה של הצבא הייתה שהם לא יחזיקו פה מעמד.
ציפי שליסל: על הבוקר מגיע לפה פואד, בנימין בן אליעזר, אפשר להגיד שיש לו הרבה מאוד זכויות בכך שיש יישוב יהודי בחברון, והוא מנסה לשכנע אותם לצאת מפה.
ציפי שליסל: הוא אומר להם: תראו מה יש פה, יהיה לכם קדחת, והרבנית לוינגר אומרת לו: קדחת באמצע העיר?
ציפי שליסל: אני אחות, אני יודעת שזו לא הבעיה, אבל אם אתה חושש, מה, בחדרה, בגדרה ברחו מהקדחת?
ציפי שליסל: אנחנו נתמודד.
ציפי שליסל: ובעצם פואד אומר להם: תישארו, אבל מי שיוצא לא יכול לחזור.
ציפי שליסל: והם היו פה במעין מצור מרצון כמעט חצי שנה.
ציפי שליסל: אפשר לראות פה בתמונות שהביאו להם אוכל דרך החלונות, הרבנית לוינגר מדברת עם בעלה, עם הרב לוינגר, דרך הגדר.
ציפי שליסל: במסירות גדולה הם נשארו פה כשהם לא ידעו מה ייצא מזה.
ציפי שליסל: במשך הזמן אחר כך הקלו בתנאים, לצערנו שנה אחר כך, בליל שבת, חוליה של מחבלים שאת ראשה כולכם מכירים, הוא היום ראש עיריית חברון, תייסיר אבו סנינה, חוליה עומדת על הגג של הבית ממול ובליל שבת, כשאנשים מגיעים מהתפילה כדי לעודד את הנשים כמו כל שבוע, הם מתחילים לירות על האנשים שמגיעים לפה ופה בפתח הבניין הזה נרצחים שישה מבחורינו.
ציפי שליסל: אפשר לראות פה את התמונות שלהם, חנן קרויטהיימר, יעקב צימרמן, שמואל מרמלשטיין, אלי הזאב, גרשון קליין וצבי גלאט, ורק אז ממשלת ישראל בעצם מממשת החלטה שהיא קיבלה שלושה חודשים קודם, אחרי הרצח של יהושע סלומה, לאשר התיישבות יהודית בחברון.
ציפי שליסל: בעצם בעקבות הרצח הזה, שאותו מחבל רצה לעקור את היהודים מחברון, אבל התוצאה הייתה בדיוק הפוכה, חזרנו לחברון, לאט לאט לכל השכונות שאתם מכירים היום.
ציפי שליסל: בנו פה עוד קומות, חזרנו לרובע היהודי, בנו אותו מחדש, חזרו לחלקת חב"ד בבית רומנו, שנקווה שעכשיו יוכלו לבנות שם עוד בתים.
ציפי שליסל: אבל עדיין, תרשו לי בנימה אישית, עדיין כואב לי שהילדים שלי מתחתנים ואין להם איפה לגור בחברון.
ציפי שליסל: יש לנו רשימת המתנה מטורפת של יהודים שרוצים לגור פה ומבחינה פוליטית חוסמים את המקום הכי הכי חשוב ליהודים, אני חושבת, בארץ, הכי שורשי, הכי תנ"כי.
ציפי שליסל: אני מניחה שאם היו פה זכויות אדם כמו בכל מקום בעולם והיה פה שוק חופשי חברון הייתה היום כמו ירושלים, תל אביב וחיפה, ואולי אתם, ממרום מעמדכם תוכלו לעזור ולהביא תיקון לעוול הנורא הזה שיש כאן.
ציפי שליסל: בהצלחה.
הלל הורביץ: תודה רבה.
הלל הורביץ: (בהמשך הסיור – ישיבת סיכום)
הלל הורביץ: אורית תפתח פה בכמה מילים.
הלל הורביץ: בבקשה, אורית.
אורית סטרוק: זאת מפת העיר חברון.
אורית סטרוק: המפה הזאת מראה את החלוקה של חברון שחולקה בהסכמי אוסלו.
אורית סטרוק: כשעשו את הסכמי אוסלו ב' בטאבה אז השיחות בטאבה כמעט התפוצצו על העניין של חברון משום שאלוף פיקוד המרכז דאז, סליחה שאני לא זוכרת את שמו, הוא לא הסכים לחתום על ההסכם כי הוא אמר שהוא לא מוכן שחברון – הרי הסכם אוסלו ב' אמר שכל הערים הערביות ביהודה ושומרון יהפכו להיות שטח A ובחברון הוא אמר שזה בלתי אפשרי.
אורית סטרוק: בסופו של דבר חילקו את חברון ל-H1 ו-H2.
אורית סטרוק: H1 זה הערבים, כמובן הערבים מקבלים 1, ו- H2זה גם ערבים וגם יהודים, כשב- H1זה כמו בשכם, רמאללה, ג'נין, שלטון גם אזרחי וגם ביטחוני של הרשות הפלסטינית וב-H2 - - -
איתן גינזבורג: אילן בירן.
אורית סטרוק: אילן בירן, נכון, מגיע לו הזכות הזאת שנזכיר אותו.
אורית סטרוק: הוא עזב את השיחות בטאבה ופשוט לא הסכים לבוא, ואז חילקו את זה ל-H1 ו-H2.
אורית סטרוק: H1, אמרתי, זה כמו כל הערים הפלסטינית, שליטה גם ביטחונית וגם אזרחית של הרשות הפלסטינית, ואילו H2זה שליטה אזרחית של הרשות הפלסטינית ושליטה ביטחונית וסדר ציבורי של צה"ל ושל מדינת ישראל, מינהל אזרחי, משטרת ישראל וכן הלאה.
אורית סטרוק: בצורה הזו סגרו את הסכמי טאבה, הסכמי אוסלו ב'.
אורית סטרוק: ואז, אם אתם לא זוכרים, ומי שלא זוכר אז אני אזכיר, שאחרי רצח רבין, כששמעון פרס נהיה ראש הממשלה, אז תוך שבועות ספורים הוא העביר את כל הערים מצפון לדרום, מסר אחת אחרי השנייה, כל שבועיים עיר אחרת, לרשות הפלסטינית.
אורית סטרוק: כשהוא גמר את רמאללה, הוא התקרב לחברון, אז חנן פורת ז"ל, שהיה אז חבר כנסת, פנה אליו ואמר לו: את חברון תעזוב בצד, בחברון יש יישוב יהודי, בחברון יש מערת המכפלה, אל תיגע, תתקדם הלאה, כבר היינו קרובים מאוד לבחירות, תשאיר את זה לאחרי הבחירות, העם יחליט מה יהיה עם חברון.
אורית סטרוק: ואז בבחירות של שנת 96' כזכור לכם הליכוד ניצח, נתניהו ניצח, והערבים בחברון, אני אומרת לכם את זה מעדות אישית ומהיכרות אישית, חגגו.
אורית סטרוק: חגגו כי הם לא רצו שימסרו אותם לערפאת.
אורית סטרוק: ביבי עלה לשלטון ובמשך מספר חודשים, כמעט שנה שלמה, לא זוכרת בדיוק כמה, הוא לא ידע מה לעשות עם הסיפור הזה של חברון, התפוח אדמה הלוהט הזה של חברון שהתגלגל לפתחו, בסופו של דבר הוא הכניס עוד שינוי אחד בהסכם חברון, שאותו הוא הכניס בזכות, רק שתדעו ותכירו לפעמים כמה כוח יכול להיות לחבר כנסת אחד, חבר הכנסת מיקי איתן, שהגיע לפה לחברון.
אורית סטרוק: חבר הכנסת איתן הוא בכלל היה ידיד חברון גדול, עוד ב-94' כשרצו לפנות את היישוב בחברון, אני גם אספר לכם את זה, זה חשוב להכיר, אם כבר מדברים בשבחו של מיקי איתן, שלא עם כל דעותיו אני מסכימה.
אורית סטרוק: הוא הגיע לפה לחברון כשרצו לפנות את היישוב היהודי, הוא בא עם מזוודה ואמר: באתי להיות איתכם.
אורית סטרוק: ואז הוא ביקש, הלל, אם אתה זוכר את זה, הוא אמר: אני רוצה לבוא איתכם לכל פגישה, כל פגישה עם אלוף הפיקוד, עם המפכ"ל, כל מי שיגיע לפה אני רוצה להיות שם.
אורית סטרוק: הוא היה נכנס לפגישה, הוא היה אומר למי שעומד בראש הפגישה: אתה רואה אותי?
אורית סטרוק: אני יושב על הכיסא הזה, על הכיסא הזה יושבים איתי כל המצביעים שלי.
אורית סטרוק: עכשיו תבין, הם פה והם לא מוכנים שהיישוב היהודי בחברון יפונה.
אורית סטרוק: זה תלמדו משהו על מיקי, שה' יאריך את ימיו בטוב בעזרת ה'.
אורית סטרוק: אז מיקי איתן ראה את ההסכם הזה וחשכו עיניו, הוא אמר: מה זה הדבר הזה?
אורית סטרוק: כל הזכויות האזרחיות בשטח שאתם נמצאים בו נמסרו לרשות הפלסטינית, זה אומר שלא תוכלו להתפתח בכלל ואת זה חייבים לשנות.
אורית סטרוק: ואז זה היה השינוי שנוסף, זה היה התיקון שנתניהו הכניס בהסכם חברון, שבעצם הסמכויות האזרחיות בשטח שלנו נמסרות לרשות הפלסטינית מלבד הישראלים ורכושם, שזה אומר גם את הבתים שאנחנו כבר גרים בהם, אבל גם כל בית נוסף שאנחנו רוכשים אותו, הוא הופך להיות בית יהודי, כי עכשיו קנינו אותו מערבי, ברגע שהוא עבר מהידיים של הערבי לידיים של היהודי שקנה אותו, אז באותו רגע הבית הזה הוא בסמכות אזרחית של מדינת ישראל ומי שנותן לו שירותים מוניציפליים וכן הלאה זה כרגע הלל הורביץ שמארח אותנו פה.
אורית סטרוק: עכשיו שימו לב, היישוב היהודי בחברון זה הדבר הקטנצ'יק הזה.
אורית סטרוק: מערת המכפלה פה, הבית של אורית פה, אנחנו נמצאים פה בבית הדסה, פה זה לב חברון וכל מה שסיפרנו לכם על השכונה היהודית, בתי העלמין שקבורים שם גם נרצחי תרפ"ט, גם רבנים גדולים וכן הלאה, זה היישוב היהודי בחברון.
אורית סטרוק: כשארגוני השמאל מוציאים דוחות וכותבים לכם 'כיכר השוק ריקה' ויש הגבלות תנועה על ערבים בחברון וכו', אז תבינו, הלל ואני וגם אתם, אנחנו יכולים ללכת רק פה, בכל האזור הזה אנחנו לא יכולים ללכת בכלל.
אורית סטרוק: מהבית שלי למשל לבית של החברה שלי שגרה בבית חגי הסמוך, בימים שלפני אוסלו זה היה עשר דקות נסיעה, עשר דקות, היא נכנסת לאוטו ותוך עשר דקות היא אצלי.
אורית סטרוק: מאז אני צריכה לנסוע כמעט חצי שעה לבית חגי כי אנחנו נוסעים בכבישים עוקפים כל הזמן.
אורית סטרוק: אז מי שיש לו באמת מגבלת תנועה בחברה זה היהודים, הערבים ברוב השטח הזה יכולים להסתובב, רובו פתוח לתנועה ערבית, אבל סגור למסחר, סגרו את כל בתי המסחר הערבים באזור הזה כדי פשוט שרק מי שגר פה ורק מי שבאמת צריך להימצא פה יימצא ואז ממילא הצפיפות פוחתת.
איתן גינזבורג: והחנויות האלה שייכות להם?
אורית סטרוק: יש כאלה שזה היה שייך לו, יש כאלה ששכרו אותה, לא משנה, כל מי שהייתה לו חנות באזור הזה שנסגר קיבל חנות מקבילה בשטח הענק הירוק הזה שאתם רואים, אף אחד לא יצא בלי חנות.
אורית סטרוק: התוצאה הייתה מה שצה"ל קורא לו פיגועי חיכוך.
אורית סטרוק: פיגועי חיכוך, הכוונה שהם נוצרים מהיכולת שלך להגיע עד לקורבן, לדקור אותו, לירות בו מטווח קרוב או כל דבר אחר, שזה היה קורה פה המון.
אורית סטרוק: ברחוב הזה שהערבים קוראים לו רחוב השוהדה, ואנחנו לא מוכנים לקרוא לו בשם הזה כי שוהדה זה רבים של שהיד, שוהדה זה בעצם שהידים, אז אנחנו קוראים לרחוב הזה רחוב דוד המלך, שהוא בעצם המלך הראשון שמלך בחברון, ברחוב הזה אנחנו חווינו פיגועים לא ברמה יום יומית, ברמה של מספר פעמים ביום, דקירות, דרך ילדה שדפקו לה גרזן בראש, דרך אלף ואחד דברים.
אורית סטרוק: כל פעם שניסו לפתוח את החנויות וכן לשחרר קצת את התנועה אז היו פיגועים מחדש, דריסות כמובן, חטיפות, כל מה שאתם רוצים, הכול היה ברחוב הזה.
אורית סטרוק: אז עכשיו יש רחוב שהוא בחלקו הגדול סגור רק למסחר ומתאפשר ללכת בו רגיל וחלקו הקטן, כמו למשל קטע קצר שמול בית הדסה, הוא גם סגור לתנועה רגלית בגלל הקרבה הגדולה לבתים של היהודים שבעצם לוקח אפס זמן מהרחוב להיכנס לתוך חדר השינה של איזה משפחה יהודית ולבצע שם פיגוע.
אורית סטרוק: זה כל מגבלות התנועה שיש לערבים בחברון, זה הכול.
אורית סטרוק: ממש כלום ושום דבר, לעומת כל השטח הענק הזה שאם נדבר עליו במושגים יום יומיים שלי, ברוך ה' היום הילדים שלי נשואים ויצאו מהבית, אבל אם הנכדה שלי תעמוד במרפסת והכדור ייפול לה מהמרפסת לרחוב שמתחתינו, אם זה הרחוב האחורי, הלך הכדור כי אנחנו לא יכולים להיכנס לרחוב הזה, הרחוב שמאחורי הבית שלי.
אורית סטרוק: זה לגבי מגבלות התנועה.
אורית סטרוק: לגבי ההתפתחות של היישוב.
אורית סטרוק: בעיקרון היישוב היהודי בחברון בנוי ברובו הגדול בתוך הבתים היהודיים, הרכוש היהודי, שהיה פה מתרפ"ט שבתקופה שאחרי פרעות תרפ"ט – קודם כל רוב הרכוש הזה הוא לא רכוש פרטי, רוב הרכוש היהודי בחברון הוא רכוש ששייך לאחד משני הקדשים.
אורית סטרוק: יש את ההקדש הגדול והחזק, זה ההקדש הספרדי 'מגן אבות' ויש את ההקדש האשכנזי שהוא חב"די ויש כמה בתים פרטיים.
אורית סטרוק: אני למשל גרה בבית שהוא רשום על שם משפחת עזרא שאחרי גירוש ספרד הגיעה לחברון והקימה פה את ביתה.
אורית סטרוק: הרכוש הזה, אחרי פרעות תרפ"ט היהודים דאגו לרשום את זה על שמם, ממש השקיעו בזה מאמצים גדולים, למרות התנאים הקשים שהיו אז.
אורית סטרוק: בכיבוש הירדני רוב הרכוש עבר לאפוטרופוס הירדני לנכסי האויב הציוני וכשמדינת ישראל הגיעה לפה אחרי 67' היא בעצם נכנסה בנעלי האפוטרופוס הירדני והעבירה את נכסי האויב הציוני להיות נכסי האפוטרופוס של המינהל האזרחי, הממונה על הקרקעות היום קוראים לו יוסי סגל.
אורית סטרוק: ההתיישבות היהודית בחברון קמעה קמעה נכנסה לאותם בתים שבעצם הם בחזקת האפוטרופוס וכל פעם שהדיירים הערבים עזבו, נפטרו או מכל סיבה אחרת אז שחררו את הנכס לטובת היישוב היהודי וככה טיפין טיפין היישוב היהודי בחברון נגאל וגדל.
אורית סטרוק: זה החלק הגדול.
אורית סטרוק: זה אומר שבכל בית כזה שאנחנו גרים בו אנחנו יודעים מי חי שם, איך הוא חי, מה הוא עשה, איך הוא נרצח, מה עבר עליו בתרפ"ט וכן הלאה.
אורית סטרוק: יש חלק מהרכוש שזה רכוש רכשו אותו בשנים האחרונות מערבים, זה סיפור בפני עצמו, כל רכישה כזו מאוד מאוד מסובכת, הערבים חוששים למכור משום שזה גזר דין מוות על כל מי שמוכר.
אורית סטרוק: גם אחרי שהם מכרו הם רצים לבית המשפט להגיד שלא מכרו ואז אתה מנהל משפט ארוך ארוך.
אורית סטרוק: הם חייבים להגיד את זה כי אחרת יהרגו אותם ואז אתה מנהל משפט ארוך ארוך כדי להוכיח שהם כן מכרו לך.
אורית סטרוק: בקיצור כל רכישה כזו עוברות בין שבע לעשר שנים מהרגע שרכשת ועד הרגע שאתה יכול באמת להיכנס לבית.
אורית סטרוק: בכל זאת משתדלים לעשות את זה כדי להגדיל את היישוב עד כמה שניתן.
אורית סטרוק: אני אסיים בשני משפטים, אחד לגבי היישוב ואחד לגבי המערה שהיינו מקודם.
אורית סטרוק: לגבי היישוב, מדי שנה אנחנו עושים שבת אירוח המונית שזה שבת 'חיי שרה' שזו הפרשה שבה מסופר על קניין מערת המכפלה.
אורית סטרוק: זה אירוע מאוד מרגש, בעזרת ה' נזמין אתכם לשבת 'חיי השרה' הבאה, זה אירוע מאוד מאוד מרגש ובאירוע הזה מגיעים לפה עשרות אלפי יהודים שרובם הגדול ישנים פשוט ברחוב.
אורית סטרוק: הם מביאים קרוונים, הם מביאים אוהלים, הם מביאים אוהלי רוטשילד, חלקם ישנים תחת כיפת השמים ממש בין העכברושים, העיקר להיות בחברון בשבת 'חיי שרה'.
אורית סטרוק: זה מראה מצד אחד מפעים ומרגש, אבל מצד שני אני תמיד אומרת שחברון ראויה שיגורו בה 20,000 יהודים ו-200,000 יהודים, לא בשקי שינה על הרצפה, אלא כמו שצריך לחיות בארץ ישראל, כמו שיהודי צריך לחיות בעיר האבות שלו, במקום ההיסטורי הכי חשוב לעם ישראל חוץ מירושלים.
אורית סטרוק: זה לגבי חברון.
אורית סטרוק: לגבי המערה אני אגיד במשפט, כי אני חושבת שכל מה שאני אגיד זה כלום לעומת מה שאתם חוויתם בעצמכם כשהייתם שם, כי אין בן אדם שיכול להגיע למערת המכפלה ולצאת ממנה בלי לחוות את העוצמות של המקום הזה.
אורית סטרוק: מערת המכפלה היא באמת כמו שאמר, מה לעשות, זה ביטוי של אריק שרון, אז אף על פי שאני מאוד כועסת עליו אני אשתמש בביטוי: זו באמת חלקת גדולי האומה האמיתית שלנו.
אורית סטרוק: מבחינת האמת אנחנו הקמנו את מדינת ישראל לא בגלל השואה, מי שמגיע למדינת ישראל, האורחים שמגיעים לישראל לא צריכים ללכת רק ל'יד ושם' וגם לא רק להר הרצל, הם צריכים לבוא לפה כדי להבין למה אנחנו פה.