GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אבי דיכטר: אני מבקש מראש מועצת מטולה מר דוד אזולאי.
דוד אזולאי: בוקר טוב, כבוד היושב-ראש, חברי הוועדה, נכבדיי כולם.
דוד אזולאי: כאחד ששירת 13 שנה בצד הלבנוני, יחד עם לוחמי צד"ל, מכיר היטב את כל הפעילות הזאת, וכאחד שנמצא ב-18 שנה האחרונות כאן במדינת ישראל במטולה, ובשלוש וחצי השנים האחרונות גם כראש הרשות, אני חושב שמיותר לומר על העוול הנוראי שנמצא וקורה פה כלפי אוכלוסיית צד"ל.
דוד אזולאי: אני רוצה לדבר דווקא מהפן של ההנצחה.
דוד אזולאי: לצערי, מדינת ישראל 18 שנה לא מצאה את הדרך והמקום להנציח את חללי צד"ל.
דוד אזולאי: בשלוש וחצי שנים האחרונות נחשפתי לאנדרטה שאנחנו רוצים להקים ב"גדר הטובה", שמסמלת את הדו קיום האמיתי בין מדינת ישראל לבין אוכלוסיית צד"ל.
ענת ברקו: היום אין שום דבר?
דוד אזולאי: שום דבר.
דוד אזולאי: לפני שנה וחצי גם עשינו הנחת אבן פינה עם סגן הרמטכ"ל ועם מנכ"ל משרד הביטחון.
דוד אזולאי: והיום אני אומר לכם שבשלוש שנים האחרונות אני נאבק על פרוטות, מדובר על 2.5 מיליון שקל סך הכול, להקים אנדרטה לתפארת מדינת ישראל, ולזכור ולכבד את חללי צד"ל.
דוד אזולאי: ומשחקים איתנו במשחקים.
דוד אזולאי: אני כל שבוע מול היחידה להנצחת החייל במשרד הביטחון.
דוד אזולאי: יש לי פתרון גם לזה.
דוד אזולאי: יש לנו החלטת ממשלה שעברה לא מזמן, שאפשר להכניס לתוכה את התקצוב הזה, ולמנוע את כל הבירוקרטיות המיותרות – יחידת הבינוי של משרד הביטחון.
דוד אזולאי: ויש פה מלא בירוקרטיה.
דוד אזולאי: מדובר פה על 2.5 מיליון שקל להקים אנדרטה.
דוד אזולאי: לצד זה, דרך אגב, יש לי תוכנית נוספת, לתעסוקה לאנשי צד"ל שגרים במטולה – יש לי 17 משפחות, ועוד משפחות שגרות בקרית שמונה סמוך למטולה – להקים מקום קטן למסחר לתיירות.
דוד אזולאי: אני מדבר על מקום מאוד מאוד קטן, שהצעתי אותו למשרד ראש הממשלה, ולצערי הוא נדחה, שהוא יהיה פטור ממע"מ בדיוק כמו באילת, והוא יופעל רק על ידי אנשי צד"ל.
דוד אזולאי: לדעתי, זה פתרון של תעסוקה שאני יכול לתת למשפחות שגרות אצלי ובקרית שמונה, וזה משהו קטן שעולה פרוטות למדינת ישראל.
דוד אזולאי: ואני אומר: זו הזדמנות להרים פה את הכפפה ולראות איך אנחנו עושים את זה.
דוד אזולאי: תודה רבה.
אבי דיכטר: תודה רבה, דוד אזולאי.
אבי דיכטר: הלן נצר.
קריאה: נסר.
קריאה: ניצחון.
אבי דיכטר: שמע, בתור אחד שגדל על המשפט הלא טוב של ניצחון - - -
אבי דיכטר: הלן נסר, בבקשה.
הלן נסר אסעד: שלום לכולם, שמי הלן אסעד נסר ואני תושבת חיפה.
הלן נסר אסעד: אני בארץ משנת 1992, אבל המשפחה שלי והשורשים שלי בדרום לבנון.
הלן נסר אסעד: נולדתי בכפר עישייה למשפחת נאסר.
הלן נסר אסעד: הרבה ישראלים מכירים את המשפחה שלי.
הלן נסר אסעד: לצערי הרב, הודבק לנו הכינוי ״שושלת המוות".
הלן נסר אסעד: אני בת שכולה ואחות שכולה.
הלן נסר אסעד: אבי וארבעה מאחיי נהרגו במלחמה בדרום לבנון.
הלן נסר אסעד: שלושת אחיי הגדולים נהרגו כשהם לובשים את מדי צד״ל.
הלן נסר אסעד: לצערי הרב, גם במשפחה המורחבת יש קורבנות, אחיינים שלי, הבנים של אסעד.
הלן נסר אסעד: אני פה בשמם.
הלן נסר אסעד: אבא שלי, שנהרג בטבח בכפר עישייה, אח שלי טוני גם נרצח.
הלן נסר אסעד: אני פה בשביל האחים שלי מרון, נביל ואסעד – קצינים בצבא דרום לבנון שנפלו בקרבות.
הלן נסר אסעד: ממש עכשיו אני כותבת ספר זיכרונות שיגולל את סיפורה של המשפחה שלי.
הלן נסר אסעד: אני מספרת לכם את זה, כי אני חושבת שזה חשוב שהישראלים ידעו יותר על הברית בין שני העמיס, על הרעות בין הלוחמים ועל השכול המשותף.
הלן נסר אסעד: כן, אנחנו חולקים את אותו השכול.
הלן נסר אסעד: אני פה כדי להזכיר שהמשפחה שלי שילמה את המחיר היקר ביותר במלחמה על הארץ שלנו.
הלן נסר אסעד: ואת המלחמה הזו נלחמנו יחד איתכם.
הלן נסר אסעד: בני ברית – בשבילי למילה הזאת יש עדיין משמעות, גם אם המלחמה נגמרה.
הלן נסר אסעד: ולכן אני פה, בשביל כל קהילת צד״ל ואנשי צד"ל.
הלן נסר אסעד: כולנו שילמנו מחיר.
הלן נסר אסעד: מי כמוכם, אחיי היהודים, שהתגעגעו לארץ שלהם, שנותקו מהשורשים שלהם, מי כמוכם יכול להבין מה שעובר עלינו היום.
הלן נסר אסעד: הארץ שלנו סגורה בפנינו.
הלן נסר אסעד: נאלצנו לנטוש את הבתים שלנו, את המשפחות שלנו, את הכפרים שלנו, והערים גם כן, ואת הכנסיות שלנו, את הקהילות שלנו, את הארץ שלנו.
הלן נסר אסעד: השארנו הכול והגענו בלי כלום.
הלן נסר אסעד: גורל נורא ואיום חיכה למי שנשאר מאחור, אחרי שנסגר השער.
הלן נסר אסעד: לא צריך לפרט, אתם יודעים כמה אכזרי האויב המשותף שלנו מסוגל להיות כשהוא צמא לנקמה ולדם, והוא תמיד צמא.
הלן נסר אסעד: אז נטשנו לא מרצון אלא מאונס.
הלן נסר אסעד: היינו חייבים להימלט כדי לשמור על החיים שלנו ועל המשפחות שלנו.
הלן נסר אסעד: וברגע אחד אנחנו בלי כלום – ממש ככה – בלי כלום, בלי הארץ שלנו.
הלן נסר אסעד: היא קרובה, מעבר לגדר.
הלן נסר אסעד: הידיעה שהיא כל כך קרובה, אבל כל כך בלתי מושגת מענה אותנו יום יום.
הלן נסר אסעד: גם אם נרצה טיפה לשכוח או להתנתק – אי אפשר .
הלן נסר אסעד: אני אומנם חיה בארץ עם המשפחה שלי מאז 1992.
הלן נסר אסעד: אני נשואה, עובדת במוסד חינוכי לילדים עם צרכים מיוחדים.
הלן נסר אסעד: אני גרה בחיפה ואוהבת את העיר הזאת מאד.
הלן נסר אסעד: גידלתי בה את שלושת ילדיי, וחינכתי אותם לפטריוטיות, אהבת הארץ, נאמנות למדינה, שירות צבאי.
הלן נסר אסעד: בני הבכור סיים שרות חובה לפני כשנה, והיום בני הצעיר משרת כיום בחיל האוויר בחצור.
הלן נסר אסעד: אף פעם לא ביקשתי הנחות.
הלן נסר אסעד: אבל כמו האחים שלי מקהילת צד״ל, גם אני סובלת מהניתוק.
הלן נסר אסעד: אפילו שהגעתי לארץ מספר שנים לפני הנסיגה – שתפסה אותנו, את בעלי הברית שלכם, לא מוכנים – זה לא משנה, גם בשבילי השער סגור, וגם אני מנותקת מהבית, מהמשפחה, מהקהילה, מהקברים של אבא שלי ושל האחים שלי ושל כל אנשי צד"ל.
הלן נסר אסעד: אתם בוודאי יודעים מה זה אומר להתחיל הכול מהתחלה, לבנות מחדש הכול, רק הפעם, כשאתה מנותק מכל מה שיקר לך, ואתה בארץ אחרת, עם שפה אחרת, תרבות אחרת.
הלן נסר אסעד: וזה לא קל.
הלן נסר אסעד: אנחנו, בני הברית שלכם, שנטשנו את החיים שלנו מאחור, אנחנו לא רוצים להרגיש נטושים.
הלן נסר אסעד: אנחנו רוצים לדעת שהברית הקדושה בינינו שווה משהו גם אצלכם .
הלן נסר אסעד: ידברו על זה פה הרבה.
הלן נסר אסעד: יש לנו צרכים בוערים.
הלן נסר אסעד: לפני שנה וחצי עשינו צעד נוסף, הקמנו יחד, קצינים ישראלים ולוחמי צד״ל, את ההתארגנות ״צדק לצד״ל״.
הלן נסר אסעד: בנוסף, לאחר שנים רבות הונחה אבן הפינה לאנדרטה, אתר הנצחה לחללי צד"ל.
הלן נסר אסעד: כשהוא יושלם, יהיה לנו מקום שאליו נוכל להגיע, כדי להתייחד עם החללים שלנו, כדי שנוכל להתאבל.
הלן נסר אסעד: זה לקח יותר מ־18 שנה – לא יודעת אם ייקח עוד 20 שנה – אבל זה אולי יקרה, וזה מעודד.
הלן נסר אסעד: אבל יש לנו גם צרכים קיומיים, כמו דיור למשל.
הלן נסר אסעד: אני בטוחה שידברו גם על זה.
הלן נסר אסעד: אם לישראלים, שנולדו, למדו ועבדו פה, ודיברו עברית, קשה לפעמים להשיג דיור, תארו לכם עד כמה זה קשה למי שצריך, בנוסף לכול, גם להסתגל לתרבות חדשה.
הלן נסר אסעד: יש תחושה לא נעימה בקרב רבים מאיתנו.
הלן נסר אסעד: יש הרגשה שבתחום הדיור, המדינה נתנה סיוע רק למי ששווים יותר; שהעזרה הוגשה קודם כל לקצינים ולבכירים, אבל שאר הלוחמים ננטשו.
הלן נסר אסעד: האפליה הזאת חייבת להיפסק.
הלן נסר אסעד: בצבא יש דרגות, אבל זו לא אריסטוקרטיה.
הלן נסר אסעד: אין זכויות יתר רק בגלל הדרגות.
הלן נסר אסעד: ככה חונכנו.
הלן נסר אסעד: מטירונים ועד קצינים, כולם נפצעים אותו דבר, נהרגים אותו דבר, נקרעים מהבית שלהם אותו דבר.
הלן נסר אסעד: לכולם יש אותם קשיים כשהם צריכים לבנות את החיים שלהם מחדש.
הלן נסר אסעד: ואנחנו רוצים לבנות את החיים שלנו מחדש כאן, איתכם.
הלן נסר אסעד: והסיוע שלכם – וכן שתתקנו את האפליה הזועקת לשמיים, שהביאה להחלטת ממשלה מספר 720 מ-16 בספטמבר 2001, שהפכה אותנו לשווים יותר ושווים פחות, ופגעה קשות בכבודנו ובמרקם החיים בינינו; הביאה לסכסוכים ומאבקים בין הקצינים הבכירים, שקיבלו מהמדינה בתים, משכורות, סיוע בתעסוקה, חינוך, רווחה ועוד, לעומת מרבית לוחמי צד״ל, שכל העזרה מסתכמת בסיוע מזערי בשכר דירה.
הלן נסר אסעד: אני מודה לכם, רבותיי וכל הקהל הנכבד שנמצא פה, מודה לכם על ההקשבה, ומקווה שהקשר הטוב בינינו יביא לקץ האפליה.
הלן נסר אסעד: תודה לכם.
אבי דיכטר: תודה רבה, הלן.
אבי דיכטר: אנחנו מבקשים מחברת הכנסת ענת ברקו להתייחס.
אבי דיכטר: אנחנו נגביל את השיחות עכשיו לשלוש דקות, כדי להספיק ולאפשר לכל האנשים שעוד רשומים לדבר.
אבי דיכטר: חברת הכנסת ברקו, שלוש דקות לרשותך.
ענת ברקו: תודה רבה, אדוני היושב-ראש.
ענת ברקו: אני קודם כול רוצה להודות לכל אחת ואחד מכם באופן אישי, על התרומה שלכם למדינת ישראל, ועל יוצאי כוחות הביטחון הבכירים שיושבים כאן, שלא נטשו חברים לנשק.
ענת ברקו: זה מאוד חשוב לראות את זה, ואני חושבת שזה מאוד מחמם את הלב שכמו שנלחמתם ביחד אתם גם הולכים ביחד היום.
ענת ברקו: אני חושבת שיש לנו חוב מוסרי, אנחנו לא עושים טובה לצד"ל.
ענת ברקו: יש לנו חוב מוסרי, ולא בגישה של איפה ואיפה.
ענת ברקו: צריך לעזור לאנשים, שיהיה להם את הדבר המינימלי ביותר, וזה דיור.
ענת ברקו: קודם כול דיור, כי הדיור במדינת ישראל הפך להיות בעיה מאוד קשה, זה לא היה ככה פעם.
ענת ברקו: אבל היום גם הצעירים שלנו, שאנחנו רואים צעירים שמסיימים שירות צבאי גם מתקשים למצוא את עצמם ולממן לעצמם דיור.
ענת ברקו: על אחת כמה וכמה משפחות שאיבדו את המשפחה ואת התמיכה של המשפחה המורחבת שלהם, את הסיוע, את הקהילה שלהם, את השפה שלהם, התרבות שלהם, הדת שלהם, המרכזיות של המקום שהם חיו לאורך מאות שנים.
ענת ברקו: והם קשרו את גורלם איתנו ואנחנו קשרנו את גורלנו איתם.
ענת ברקו: ולכן יש לנו חוב מוסרי לעשות את זה.
ענת ברקו: הקטע של זכויות אדם, כפי שנדמה לי אמרת, צחי – בכל מה שנוגע למדינת ישראל אין זכויות אדם.
ענת ברקו: תדע, מה שנוגע לנו באופן אישי או קשור אלינו באופן אישי, הנושא של זכויות אדם לא תופס בהסתכלות החיצונית.
ענת ברקו: אבל ברור שזכויות האדם כאן חייבות להיות ברמה הכי בסיסית של קיום בכבוד, של דיור, של השכלה לילדים, של שילוב בחברה.
ענת ברקו: ואני רואה, כפי שכאן ג'ורג' ייצג את הקבוצה ועושה חיל, הוא גאווה למדינת ישראל, קצין לתפארת מדינת ישראל עם רקורד מרשים.
ענת ברקו: אנדרטה – יש לה משמעות מעבר להנצחה.
ענת ברקו: לאנדרטה יש משמעות כאל מקום שאנחנו באים אליו כל שנה ופוגשים את כולם, מקום שמתייחדים עם הכאב.
ענת ברקו: באותה מידה הנושא של הטיפול בפצועים הוא גם נושא מאוד חשוב, וצריך למצוא את הדרך איך מערך השיקום של משרד הביטחון, שאגב לא עושה עבודה מופלאה בלשון המעטה עם נכי צה"ל – גם כאן יש לי הרבה ביקורת כראש השדולה למען נכי צה"ל – מנסה באמת לסייע גם לאנשים מצד"ל.
ענת ברקו: ואם לא, לתת איזושהי פונקציה שתיתן גם שיקום וליווי לפצועים ולמשפחות השכולות, כפי שמקובל בצה"ל.
ענת ברקו: כי מדובר בחיילים, כי מדובר בבני ברית, וכי מדובר באנשים שיש לנו חוב מוסרי כלפיהם; ולהם גם חוב מוסרי כלפינו, כי אנחנו בסך הכול לחמנו ביחד נגד אותו אויב שסיכן גם את מדינת ישראל וגם את התושבים בדרום לבנון.
ענת ברקו: אני מקווה שהיום הזה ייהפך להיות, אדוני היושב-ראש, איזושהי מסורת בכנסת.
ענת ברקו: ונוכל לעקוב אחר ההתפתחות של הטיפול ביוצאי צד"ל ונעמוד על הדברים האלה.
ענת ברקו: ואיפה שאנחנו נוכל לסייע, אני באופן אישי, גם כקצינה ששירתה בצה"ל וגם כקצינה שישבה באוגדה סדירה במלחמת לבנון הראשונה, ושהאוגדה שלי ברובה ישבה בראשיה בגזרה המזרחית, בהחלט גם מכירה את התרומה באופן אישי.
ענת ברקו: ואני מקווה שאנחנו נצליח לעשות יותר ממה שנעשה עד כה.
אבי דיכטר: תודה רבה, חברת הכנסת ענת ברקו.
אבי דיכטר: מר אורי גנני, מתנדב בנושא של אנשי צד"ל.
אורי גנני: האווירה כל כך טובה וכל כך שקטה.
אורי גנני: אני אולי אתחיל מהסוף.
אורי גנני: אני ב-2010 הגעתי לגליל העליון מירושלים.
אורי גנני: נתקלתי בכתבות על המצב של אנשי צד"ל, והחלטתי להתנדב ולארגן חברים, לסייע וללוות אנשי צד"ל.
אורי גנני: המסקנה שלי בסופו של דבר, אמרתי את זה, אם אני היום הייתי צריך לסייע ולשתף פעולה עם מדינה כמו מדינת ישראל, אני אישית לא הייתי עושה את זה.
אורי גנני: אחרי שראיתי את המצב של אנשי צד"ל, איך התייחסו אליהם.
אורי גנני: העוזר של יוסי פלד היה מעביר אליי כל מיני מקרים, ואנחנו היינו מנסים לעזור להם בנושאים שונים.
אורי גנני: וכמובן קודם כול הנושא החשוב היה נושא הדיור, שאנשים יצאו לרחוב בגלל שלא יכלו לשלם את שהר הדירה בדירות פרטיות.
אורי גנני: אף אחד לא טיפל בהם כמו שצריך.
אורי גנני: כשרצינו לשתף פעולה עם העוזר של יוסי פלד, אחרי שקבענו איתו פגישה הוא לא רצה לבוא.
אורי גנני: הוא אמר: מה, אני לא העובד שלכם, אני לא חייב לכם שום דבר.
אורי גנני: ופונים אליי עד היום אנשים מצד"ל.
אורי גנני: יושב פה נימר סקר, שבמקרה היה באד"ל ולא בצד"ל, וכל הזמן מוציאים לו את הנשמה, הבירוקרטיה שלנו – תבוא, תלך.
אורי גנני: על תעודה, על רישיון נהיגה, על כל דבר מוציאים לו את הנשמה.
אורי גנני: וכל שנה הנושא הזה חוזר.
אורי גנני: אני לא מדבר על אפליה – כמובן, דיברו על זה – בין הקצינים לבין האנשים בשטח.
אורי גנני: דבר נורא.
אורי גנני: איש צד"ל בשם פואז, שגר בקרית שמונה והיה צריך לצאת לרחוב.
אורי גנני: אני דאגתי לו לאוהל, וגר בחורף בקרית שמונה ברחוב.
אורי גנני: אחרים, גם ממעלות וגם ממקומות אחרים, שגם כן היו להם בעיות כאלה.
אורי גנני: ואף אחד לא טיפל בהם כמו שהיה צריך.
אורי גנני: זו לא כמות גדולה כזאת של אנשים, שהיה צריך להפוך את המדינה בשביל זה.
אורי גנני: אני עבדתי חמש שנים עם עולי אתיופיה אחרי "מבצע שלמה", המדינה ידעה לתת להם כספים בשביל לרכוש דירות, בשביל לטפל בהם; טיפלה בהם הרבה הרבה יותר טוב.
אורי גנני: כאן עשו הפרד ומשול בין הקצינים לבין החיילים, וזרקו אותם ואף אחד לא טיפל בהם כמו שצריך.
אורי גנני: אני עומד על זה: לא מבחינה מוסרית ולא מבחינות אחרות, מדינת ישראל נמצאת, כולכם יודעים, באזור משוגע.
אורי גנני: אנחנו צריכים אנשים שיעזרו לנו, ואבי דיכטר יודע את זה גם מהצד השני.
אורי גנני: מי שרואה איך שמדינת ישראל מטפלת באנשים שאוהבים אותה, שנלחמו איתה, הוא לא ישתף איתנו פעולה.
אבי דיכטר: תודה רבה, אורי גנני.
אבי דיכטר: ג'ונתן חורי, בבקשה.
ג'ונתן חורי: צהריים טובים, ג'ונתן חורי, כפי שחבר הכנסת אבי דיכטר אמר, אני בן לקצין צד"ל.
ג'ונתן חורי: היום אני מנהל את פרויקט המיעוטים בעמותה שקוראים לה "מילואימניקים בחזית", ומוביל מסעות הסברה בעולם.
ג'ונתן חורי: מחר בלילה אני טס לארצות הברית שוב, כדי לדבר על ישראל ולהציג את תמונתה של ישראל באור החיובי ולא בשלילי, כפי שהיא מוצגת היום.
ג'ונתן חורי: אבל אחת הבעיות שאני תמיד נתקל בה בתור בן לקצין צד"ל זה מה קורה עם אנשי צד"ל היום בארץ, כי גם בעולם שמעו לא מעט על מה שקרה בשנת 2000, על איך פתאום מצאנו את עצמנו לבד, איך פתאום הגענו לארץ בלי שום כלים, בעיקר שפה.
ג'ונתן חורי: אתם רואים נגיד שג'ורג' ואני מדברים עברית על בוריה, אבל יש פה את הורינו, שרובם הגדול הגיעו לכאן בגילאי 30, 40, 50, כשאין להם את היכולות האלה.
אבי דיכטר: הלן דיברה פה ספרדית?
ג'ונתן חורי: הלן נמצאת כאן כבר משנת 1992.
אבי דיכטר: הלוואי עלינו עברית כזאת.
ג'ונתן חורי: היא השתלבה פה בחברה הישראלית הרבה יותר בקלילות, למרות שיש עדיין את הבעיות הקיימות.
ג'ונתן חורי: אבל יש פה משפחות שכן הצליחו להתאקלם יותר, ורובן הגדול הצליחו פחות.
ג'ונתן חורי: באתי לפה עם קצת יותר הסתכלות רחבה ואופטימית על היום הזה, אבל האמת שממה ששמעתי פה ממשרד האוצר, אפילו מפרסלר על הנושא הזה, פתאום אני חושש – רגע, מה קורה עם המספרים?
ג'ונתן חורי: כל אחד אומר מספר שונה.
ג'ונתן חורי: משרד הביטחון יודע את המספרים שלו – נכון, מדובר ב-200 משפחות שהיום מטופלות על ידי משרד הביטחון, אבל פתאום אנשי משרד הקליטה, שאמורים לקבל סיוע הרבה יותר רחב היום ממשרד הביטחון, כי בין 700 ל-1,100 בשכר דירה בחודש, עם כל הכבוד במצב השכירות היום, למי שגר בחיפה, נהריה, קרית שמונה, מדובר בגרושים.
ג'ונתן חורי: מדובר גם בשני הורים עובדים, שחלקם הגדול לא יכולים לעלות מקו העוני.
ג'ונתן חורי: מדובר פה במשפחות קשות יום – לא יכולות.
ג'ונתן חורי: אין להן השכלה, אין להן תעודות שקיבלו בלבנון, כי כולם היו אנשי צבא עד היום.
ג'ונתן חורי: הנשים ברובן הגדול לא עבדו בלבנון, ולכן גם אין להן שום כלים על מנת להצליח ולהתחבר פה בחברה הישראלית.
ג'ונתן חורי: וכל שנה אומרים לנו: השנה אנחנו נטפל בכם.
ג'ונתן חורי: אותו דבר עם נושא האנדרטה, כבר משנת 2001 אמרו שתהיה אנדרטה לאנשי צד"ל.
ג'ונתן חורי: אנחנו בשנת 2018, בפתחה של שנת 2019 – עדיין אין לנו אנדרטה.
ג'ונתן חורי: היה טקס בשנה שעברה במאי להנחת אבן פינה לאנדרטה, שום דבר לא התקדם עד היום.
ג'ונתן חורי: בהקשר למה שאני עושה היום – אני מרגיש גם שהחבר'ה הצעירים בגילאים שלי לא מכירים את אנשי צד"ל.
ג'ונתן חורי: חבר הכנסת דיכטר, אתה דיברת, ונכון, רוב האוכלוסייה הישראלית בגילאים שמעל לגיל 30, כן שמעו וכן מכירים את אוכלוסיית צד"ל.
ג'ונתן חורי: אבל אנחנו מרגישים שאנחנו לאט לאט עם שנים כבר הופכים להיות בדפים האחוריים של ההיסטוריה של מדינת ישראל, ואנחנו לא יכולים גם להרשות לעצמנו שדבר כזה יקרה.
ג'ונתן חורי: לכן קודם כול אני רוצה להודות על קיומו של היום הזה בכנסת.
ג'ונתן חורי: אני חושב שזה אחד הימים החשובים גם לנו וגם לכם, כדי כן לשמור על ברית האחים, שכבר התחלנו משנות ה-80, ואפילו חלקה משנות ה-70.
ג'ונתן חורי: לסיום אני אגיד, שבאמת אני מקווה שבסופו של דבר אנחנו נצא מפה עם בשורות הרבה יותר טובות מאשר הכתבה שפורסמה על הדיור, כי מבחינתי הכתבה הזאת היא רק הצהרה, לא מדובר פה בשום דבר ודאי.
ג'ונתן חורי: אנחנו עדיין מרגישים שאנחנו תלויים באוויר.
ג'ונתן חורי: הגיע הזמן, אחרי 18 שנה, שיהיו לנו תוצאות, שאנחנו נראה איזשהו פתרון לנושא הזה.
ג'ונתן חורי: תנו להורים שלנו לחיות את שארית חייהם בכבוד.
ג'ונתן חורי: זו הדרישה שלנו.
ג'ונתן חורי: דיור היא אחת הבעיות המרכזיות שאנחנו מבקשים לטפל בה.
ג'ונתן חורי: תודה.
אבי דיכטר: תודה, ג'ונתן.
אבי דיכטר: נציג משרד הביטחון, בבקשה.
יצחק וכטל: אני יכול רק לומר: חלק פה מכירים את הפעולות שאנחנו עושים כן איתם, כי בניגוד לאמור, מי שהיה נכה צה"ל או משפחות שכולות מקבלים טיפול מאגף השיקום.
ענת ברקו: מקבלים מאגף השיקום?
יצחק וכטל: כן, אותו דבר.
יצחק וכטל: באותה מידה כמו שמשפחות שכולות וכל נכי צה"ל.
ענת ברקו: באותה מידה גרועה שכל נכי צה"ל מקבלים?
יצחק וכטל: אם יש לך טענות על הטיפול - - -
אורן אסף חזן: באותה מידה זו לא מחמאה.
ענת ברקו: לא הייתי - - -
אורן אסף חזן: בדיוק.
אורן אסף חזן: היה עדיף שלא - - -
אבי דיכטר: כן, רשות הדיבור לנציג משרד הביטחון.
אבי דיכטר: ענת.
ענת ברקו: כדאי להבהיר את זה.
יצחק וכטל: הם מקבלים באותה מידה.
יצחק וכטל: כשמדברים על למה הם הוכרו כעולים – אז זה עזר להם היסטורית להיות מוכרים עם מחלות עבר, כי מי שהופך להיות אזרח ישראלי והוא לא עולה חדש, לא מוכרות לו מחלות עבר.
יצחק וכטל: הם הגיעו לא צעירים וזה היתרון שהיה.
יצחק וכטל: ואותה טעות שכולם טוענים – זה הציל אותם, כי הם יכולים להיות מוכרי ביטוח לאומי ואחרים על מחלות עבר, מה שהיום לא.
יצחק וכטל: זה היסטורית, כי אני מכיר את זה מהעבר.
יצחק וכטל: בוא נאמר ככה: יש הצעת החלטה שמוכנה.
יצחק וכטל: משרד הביטחון התחייב לתת שליש מהמימון לנושא הדיור.
יצחק וכטל: כתוב לי כאן – קיבלתי את זה, פשוט אני ממלא מקום של מי שמטפל כיום – משרד הביטחון נותן לי שליש.
יצחק וכטל: כתוב לי כאן שהאוצר – אני לא יודע אם הוא באמת עומד מאחורי מה שכתוב.
יצחק וכטל: חסר השליש האחרון, שזה כתוב לי ריק.
יצחק וכטל: משרד ראש הממשלה, משרד השיכון, משרד הקליטה חייבים להשלים.
יצחק וכטל: אבל יש הצעת החלטה שמחכים לסיום של התקציב.
מרדכי יוגב: לוחות זמנים?
יצחק וכטל: הוא נעלם.
יצחק וכטל: הוא המשלים.
יצחק וכטל: אז בצדק אמרתם שאתם רוצים ממנו תשובה.
יצחק וכטל: אנחנו כבר נתנו הצעת החלטה, מבחינתנו אפשר לקדם את זה.
יצחק וכטל: יש לנו בעיה עם זה שנעלם.
אבי דיכטר: זהו, וכטל?
יצחק וכטל: כן, כי פה כולם מכירים את מה שעשינו עם השנים.
יצחק וכטל: עבדתי עם יוסי, עבדתי עם כולם.
הלן נסר אסעד: אני יכולה לשאול שאלה?
אבי דיכטר: הלן מראה לך את הפרסום בעיתון.
הלן נסר אסעד: היום שמתם לנו על השולחן.
יצחק וכטל: אני לא שמתי את זה, אני לא יודע מי שם את זה.
שמואל לטקו: זה היה בעיתון אתמול.
יצחק וכטל: לא קראתי, אז אני לא יודע.
הלן נסר אסעד: לא משנה.
הלן נסר אסעד: מה זה מבטיח לאנשי צד"ל שנמצאים כאן?
אורן אסף חזן: לא, גם למה זה פורסם במקרה רק אתמול?
אורן אסף חזן: זו השאלה.
אורן אסף חזן: במקרה.
צחי ברקת: המחירים של הדיור כבר קפצו במטולה ובקרית שמונה בעקבות הכתבה.
יצחק וכטל: ברגע שתהיה החלטה הם יקפצו עוד פעם.
ענת ברקו: חמש שנים, שש שנים טיפול בהכרה, אני רואה כאן מסמכים.
ענת ברקו: ומתנצלים על העיכוב, אבל חמש שנים זה כבר לא עיכוב.
הלן נסר אסעד: לא, גם מעניין למה היום?
הלן נסר אסעד: למה אתמול פתאום זה צץ בעיתון?
יצחק וכטל: מאחר שאני לא מייצג את הממשלה, אז אני לא אגיד למה לא היו החלטות בעבר.
יצחק וכטל: אני במקרה הייתי בוועדות בהן כן החליטו, בסוף החליט מי שהחליט לא לקבל את ההחלטות.
יצחק וכטל: אז אני לא יכול להגיד היום על מה שהיה אחרת.
יצחק וכטל: אנחנו מטפלים היום קדימה.
יצחק וכטל: מה שהיה בעבר, מאחר שאני ליוויתי את כל הוועדות שהיו בעבר, אז היו המלצות שבעבר המלצנו, החליט מי שהחליט בממשלה שלא לקבל.
יצחק וכטל: הוא איננו כאן כרגע.
יצחק וכטל: אז אני לא יכול להגיד לכם למה כן קיבלו או לא קיבלו - - -
הלן נסר אסעד: אפשר מילה אחת?
הלן נסר אסעד: אני חושבת שלא צריך לחשוב הרבה ולא צריך הרבה ועדות, ולא צריך הרבה אנשים שיכירו באנשים מצד"ל.
הלן נסר אסעד: יש אנשים שהיה לכם כסף לתת להם – אז נתתם.
הלן נסר אסעד: ומה על גורלם של אנשים שנמצאים ברחוב כמעט?
הלן נסר אסעד: יש הרבה אנשים ברחוב, יש הרבה אנשים שהתאבדו.
הלן נסר אסעד: מה איתם?
הלן נסר אסעד: למה צריך כל כך הרבה שנים בשביל לקחת - בזמן שאתם מחכים – אני לא רוצה להגיד לכם לאן הולך כסף, אבל אנחנו יודעים ומודעים לכול, ואנחנו לומדים גם פוליטיקה.
הלן נסר אסעד: במקום שהאנשים האלה שנלחמו כתף אל כתף - - -
אורי גנני: בירוקרטיה, בירוקרטיה.
אבי דיכטר: סליחה, אורי גנני.
אורן אסף חזן: זה גם סדרי עדיפויות.
הלן נסר אסעד: אנחנו מכבדים את מדינת ישראל.
הלן נסר אסעד: אנחנו לא עוברים על החוק, אנחנו נאמנים למדינה הזאת כמו כל הישראלים שנמצאים פה.
הלן נסר אסעד: זאת זכות של מדינת ישראל לתת לנו כבוד ראוי, לכל אנשי צד"ל – מי שמשרת בצה"ל ומי שלא משרת ומי ששירת בצד"ל, גם למשפחות שכולות – מדינת ישראל חייבת להם.
הלן נסר אסעד: בבקשה לעזור להם, כי הזמן שלהם הולך ואוזל.
הלן נסר אסעד: אין להם בתים, אין להם מאיפה לקבל עזרה.
הלן נסר אסעד: למי ילכו?
הלן נסר אסעד: יכלו לערפאת, לקבר שם?
הלן נסר אסעד: למי ילכו, למדינת פלסטין, לשטחים?
הלן נסר אסעד: מאיפה יבקשו עזרה?
קריאה: ממדינת לבנון.
הלן נסר אסעד: מדינת לבנון?
הלן נסר אסעד: מחיזבאללה שמה בגדר?
הלן נסר אסעד: בבקשה, קצת כבוד.
הלן נסר אסעד: תודה.
אבי דיכטר: תודה, הלן.
אבי דיכטר: חבר הכנסת אורן חזן בבקשה, שלוש דקות לרשותך.
אורן אסף חזן: אני נמצא פה עם שתי בנות צעירות בשם תהילה ואמילי מ"חינוך לפסגות" שמתלוות אליי היום.
אורן אסף חזן: אני רואה שגם לחברת הכנסת ברקו מתלווה אביבית.
מרדכי יוגב: גם לנו.
אורן אסף חזן: כן, אני מניח, גם למוטי ולאחרים.
אורן אסף חזן: ומבין מרבית הדיונים שמתקיימים, כשדיברתי ועברתי איתן על סדר-היום הן רצו לבוא לכאן, כדי להבין באמת את הסיפור.
אורן אסף חזן: ואני מתחבר למה שאמרת, כי הדור הצעיר באמת לא מכיר מה זה צד"ל.
אורן אסף חזן: עכשיו, יש פה שני נושאים שאני אגיד אותם בקצרה: אחד, יש מין תחושה שהצד"לניק עשה את שלו, הצד"לניק יכול ללכת.
אורן אסף חזן: הוא היה טוב, הוא היה נחמד, הוא היה בסדר כשהיינו אותו לשמור על ביטחון המדינה, אבל בחייו, ולצערי גם במותו, אנחנו לא רואים אותו ממטר.
אורן אסף חזן: על השולחן שלי יש פניות גם לעניין הקבורה, אמרנו, לא רק לעניין החיים.
אורן אסף חזן: והפניות נערמות פעם אחר פעם, ויש מין תחושה שזה נוח להתעלם ולטאטא כי בסדרי העדיפויות זה לא תופס כותרות, אף אחד לא צועק, אין לוביסטים משומנים היטב שיכולים להרים פה את המערכת מבוקר עד הלילה.
אורן אסף חזן: אני רוצה לברך את יושב-ראש הוועדה גם על היום כולו וגם על הדיון.
אורן אסף חזן: ואני רוצה לפנות אליכם, לנסות לעצור לרגע, הנציגים שאמורים לקבל אותם, ולא רק לשמש להם אוזן קשבת אלא להביא להם בשורה, ולהבין שהשיטה הזאת שמתקיימת במדינת ישראל – לא רק בנושא צד"ל, היא קורית לנו גם עם ניצולי שואה, היא קורית לנו עם קשישים, עם עוד כל מיני אוכלוסיות חלשות – שאנחנו בעצם מתעלמים, מתעלמים, מתעלמים, עד שאותם אנשים פשוט נעלמים מן העולם.
אורן אסף חזן: בשפה פשוטה: עד שהם מתים.
אורן אסף חזן: חבר'ה, זה לא דרך.
אורן אסף חזן: וזו לא הנחת עבודה שאני מסוגל לקבל אותה כחבר כנסת וכנציג ציבור.
אורן אסף חזן: ונאמר פה קודם: בסוף העולם גם מסתכל, ואחרים שירצו לעזור בעתיד, יכול מאוד שלא ירצו בגלל היחס.
אורן אסף חזן: אבל אלה לא החשבונות שאני עושה, אני עושה חשבון אחד: ישנם אנשים שלחמו כתף אל כתף בשביל שאנחנו נוכל לקיים כאן שגרת חיים תקינה.
אורן אסף חזן: אתם יודעים את זה טוב ממני, יושבים פה בכירים במערכת הביטחון בעבר, אנשים שהשיער שאצלי מתחיל להלבין אצלם כבר לבן בוהק, והם יודעים בדיוק על מה אני מדבר – או שכבר אין שער – לא רציתי, הייתי עדין.
אורן אסף חזן: אתם יודעים בדיוק על מה אני מדבר.
אורן אסף חזן: והכעס גם לא מופנה אישית לאף אחד; לא אליך, ששנינו אמרנו לך שהם מקבלים את אותו טיפול מקולקל, שמערכת הביטחון נותנת לפצועים ולנכים, כי הטיפול הוא באמת מקולקל, ולא לאף אחד אחר.
אורן אסף חזן: אבל בסוף כמערכת הממסד צריך רגע להשתחרר מהקיבעון הישן שלו ולעשות משהו כדי לפתור את הבעיה.
אורן אסף חזן: אני מסיים ואומר: אני אקח על עצמי דבר אחד שאני יכול לעשות.
אורן אסף חזן: אני עדיין לא נמצא בעמדת מקבל החלטות – הדגש הוא על עדיין – אבל אני כן נמצא במקום שאני יכול להשפיע על השיח.
אורן אסף חזן: אני מבטיח לכם, ואני אשמח לשתף פעולה עם הבחור הצעיר שדיבר פה, שאני אעשה הכול כדי לספר את הסיפור של צד"ל, של האנשים, של הלחימה, של רוח הקרב, של מה שהם עברו אז, כי באמת בסוף ההנצחה היא חלק בלתי נפרד מהניצחון.
אורן אסף חזן: אז זו האחריות שלי ואני אעשה את זה.
אורן אסף חזן: ואני גם מבטיח לכם, אני בטוח שגם חבריי פה – ברקו ומוטי יוגב, דיכטר ואחרים – נעשה הכול כדי ללחוץ על הממשלה ועל הממסד בעצם, כדי לתת לכם לא את מה שאנחנו רוצים כי עושים לכם טובה, אלא את מה שמגיע, במיוחד אחרי כל כך הרבה שנים של הזנחה.
אורן אסף חזן: תודה רבה.
אבי דיכטר: לפני שאני מסכם, זכות דיבור, הערה, יוסי או יגאל, אם אתם רוצים לומר משהו.
יוסף פלד: אני רוצה להגיד משהו.
אבי דיכטר: בבקשה, יוסי.
יוסף פלד: פחות מדקה וחצי.
יוסף פלד: הדיון הזה מאוד מאוד חשוב.
יוסף פלד: והגיעו ב-2000 – כבר אמרתי את זה בתחילת דבריי – זה לא כבוד למדינת ישראל ש-18 שנה אחרי אנחנו מקיימים את הדיון הזה.
יוסף פלד: ועשו, ולא עשו מספיק.
יוסף פלד: אבל, תראה, אני חושב על שני דברים.
יוסף פלד: יש המון נושאים שצריך לטפל בצד"ל, בצדק.
יוסף פלד: חברים, דיור, דיור, דיור, אחרי זה הכול.
יוסף פלד: אם אנחנו עכשיו נתפזר על עוד נושאים, זה סיבה טובה מאוד לברוח מהבעיה.
יוסף פלד: דיור, דיור, דיור – שום דבר אחר לא עכשיו.
יוסף פלד: אם יהיה דיור, נתרכז בזה, רק בזה, וכל המאמץ ילך על זה, אני אומר לכם, כל יתר הבעיות שנפתור הן פחות חשובות.
יוסף פלד: זה הדבר הכי חשוב, כדי שהחיים היום-יומיים שלהם יהיו יותר טובים.
יוסף פלד: ודבר אחרון, אבי.
יוסף פלד: אני שומע כבר את פעמוני הבירוקרטיה מצלצלים.
יוסף פלד: שמעתי קודם מהנציג של משרד האוצר – יש בעיה משפטית לבחון.
יוסף פלד: מה יש לבחון?
יוסף פלד: יש החלטת ממשלה, איך אנשי מנב"ס מקבלים דיור.
יוסף פלד: יש החלטת ממשלה.
יוסף פלד: לקחת את ההחלטה הזאת, להלביש אותה על הקבוצה השנייה as is.
יוסף פלד: הדבר היחידי שצריך לפתור – מקורות.
יוסף פלד: את זה צריך לפתור.
יוסף פלד: אבל אתה מתחיל לבדוק משפטית?
יוסף פלד: אני מכיר את הסיפור – עוד עשר שנים ניפגש עוד פעם.
יוסף פלד: צריך לקחת את ההחלטה שהייתה, להלביש אותה על כולם ולפתור את בעיית המקורות.
יוסף פלד: זה יפתור 80% מהבעיות והתחושות של אנשי צד"ל.
אבי דיכטר: יגאל.
יגאל פרסלר: אני רק שנתיים וחצי בנושא הזה.