Na látjátok,ezért nehéz orgonistának lenni.De én bírom.Amíg nem kezdtem el orgonálni,zongora szakos voltam.Hát igen,azt is már tíz éve tanulom.Több is.De csak fél évvel.De még azt sem hagytam abba.Minden nap újabb és újabb kihívásokkal kell szembenéznem.De én bírom. Még mindig.És anyuék is bírják,ha néha sírva megyek haza.Vagy azért,mert rossz jegyet kaptam,vagy azért mert valami iszonyúan feldühített,vagy azért, mert valaki beszólt,vagy nem is tudom.Néha csak úgy szoktam sírni.És néha azt sem tudom,miért.De jól esik.Mert utána megkönnyebülök,és jobb lesz.Nem tudom,hogy a többi orgonista is ilyene,de én ilyen vagyok.Rendületlenül.És nem változok meg,mert apu szerint ha megváltoznék,akkor nehezebb lenne.Tehát ne változzak meg.Értem.Azt hiszem.És büszke vagyok anyura,meg apura is.Mert ők nagyon jó szülők,és bármit is kérek tőlük,lehet ugyan,hogy kicsit késve,de mindig megkapom.De a szeretetet,amit nap,mint nap kérek,azt mindig megkapom.Nem marad ki egyetlen nap sem.Mert tudják,hogy ez a legelső és legfontosabb dolog,amire szükségem van.És én is szeretem őket.És ők is szeretnek engem.Jogos a kérdés:Honnan tudod,hogy szeretnek?