Képzeld el, hogy megírsz egy (kéthárom) szócikket (még akkor is, ha „csak” listáról van szó, de ehhez is legalább annyit kell keresgélni, kutatni, és mennyivel többet kell a formai dolgokkal foglalkozni!), ebbe többkevesebb energiát és időt fektetsz, azután időrőlidőre előveszed, farigcsálod, szükség szerint bővíted, szóval odafigyelsz rá, mígnem egyszer csak – teljesen véletlenül (a véletlenül szó itt nagyon hangsúlyos) – azt veszed észre, hogy hiphopp, volt nincs! Szóval a kísérlet végén mit érzel?