Men det här var ingen vanlig campingsemester.
I stället var Binks, från Colwyn Bay i Conwy, på ett uppdrag att besöka varje samväldestjänares grav och kvinna som dödades i dessa länder under första världskriget - alla 750.000 av dem.
"Vi ville göra något för att fira det stora krigets jubileum, något som ingen annan skulle tänka på att göra", säger Steve, 58, en guide som har en livslång passion för första världskriget.
"Först tänkte vi bara gå och besöka varje kyrkogård på västra fronten, men jag tyckte det lät lite som tågspotting - bara gå in, ta bilder för att säga att vi har varit och sedan gå iväg.
"Vi ville göra något mer inspirerande så jag tänkte, varför inte stanna vid varje gravsten, läsa den och säga tack till soldaten."
Med knappt 2 000 gravplatser utspridda över hela Frankrike och Belgien är projektet ett gigantiskt företag.
Fyra år senare har Steve och Nancy, 56 år, besökt 766 kyrkogårdar och sagt "tack" 461,012 gånger.
Förutom att de läser varje gravsten, reciterar de också namnen på minnesmärkena på de saknade; de tusentals soldater vars slutliga viloplatser är okända.
"De flesta människor förstår inte riktigt nivån på detaljer och arbete som är inblandade", säger Steve.
"Några av de större kyrkogårdarna tog sex och en halv dagar bara för att gå på gravstenarna eftersom jag ser till att jag stannar, vänder mig om och läser var och en av dem.
"Den stora minnesstunden för Somme saknas i Thiepval har varit vår största utmaning hittills.
"Den rena skalan av att försöka läsa 72 500 namn med nacken sträckt bakåt, i en båge, med en kall vind blåser - det var omöjligt att göra det på en vecka eller två.
"Vi var tvungna att fortsätta att återvända till den under en sexmånadersperiod och fortsätta flisa bort och säga tack till varje soldat."
Nancy, som har multipel skleros (MS), kan inte gå varje väg på varje kyrkogård.
"Jag gillar att sitta ner och läsa kyrkogårdsregistret", sade hon. "Jag väljer ut bröderna, jag får reda på männens ålder och om de fick några medaljer. Det är så intressant att läsa."
Paret, som delade sin tid mellan norra Wales och kontinenten, arbetar kronologiskt - hittills har de besökt de flesta begravningsplatser som innehåller offer från krigets tre första år.
"Vi har fortfarande 450 kyrkogårdar att besöka för 1917 - inklusive de flesta av de stora somme gravplatser", säger Steve.
"Det kommer att ta oss minst 18 månader till två år.
"Då har vi 800-uddade kyrkogårdar för 1918 begravningar och under det sista året var förlusterna de högsta för hela kriget och eftersom det då var ett rörelsekrig är dessa kyrkogårdar ganska fragmenterade så resan kommer att bli ganska logistiskt svår."
De för också noggranna register över sina resor.
"Vi har 10 volymer tidskrifter från dag ett", tillade Steve. "Vi skriver ner våra tankar och känslor om resorna, om några av de soldater vi har snubblat över och om några av de kyrkogårdar som ingen har varit till från en mycket lång tid.
"Vi fotograferar allt som finns kvar på en gravsten och där det finns ett foto på en soldat på en gravsten fotograferar vi det också.
"Vi var i en av Somme kyrkogårdar från 1915 och det fanns ett brev och ett par strumpor kvar på en grav.
"Det var soldatens sista brev hem och han hade bett om ett par strumpor så någon hade lämnat några åt honom."
Det är kanske oundvikligt att vissa soldaters gravar kommer att väcka mer intresse än andra - i Lijssenthoek i Belgien är till exempel den mest "populära" graven Nellie Spindler, en sjuksköterska.
Men i Steves och Nancys ögon är alla män och kvinnor jämlika.
"Vi försöker att inte höja någon över någon annan, även mina egna släktingar", säger Steve, som förlorade två stora farbröder i kriget.
"En kapten eller en privat - för oss, det är irrelevant.
"Alla förtjänar att bli ihågkomna och alla förtjänar att tackas."
Förvånansvärt nog lämnar pilgrimsfärden - som Steve och Nancy har döpt till "Någon Kind Hand" efter en berömd inskription som förekommer på flera soldaters huvudstenar - dem lite tid för något annat.
"Det är mer än ett intresse", sa Steve. "Det är mer än en passion, till och med.  Just nu är det vårt liv.
"En del människor tycker att vi är lite galna", tillade Nancy.
"Men jag tycker att det är terapeutiskt. När jag är hemma handlar allt om MS, men när jag är i Frankrike eller Belgien blir jag involverad i allt och MS tar en baksäte.
"Jag är hellre där, med soldaterna."
2012 - liksom många brittiska par - bestämde sig Steve och Nancy Binks för att köpa en husvagn och ge sig av på en rundtur i Frankrike och Belgien.