Demonstranterna verkar omedvetna om den brännande hettan, trots att de är klädda i tunga svarta jackor - en uniform som ges till dem av deras fackliga ledare.
Atmosfären är nästan festlig ibland - en traditionell arbetarsång blare från talare, och några dussin medlemmar av publiken börjar sjunga och dansa.
Protester som dessa med arbetstagare som kräver en högre minimilön är nu en regelbunden händelse i stora städer i Indonesien, som äger rum nästan varje vecka.
Allteftersom ekonomin har vuxit vill arbetarna, som oroar sig för att de blir kvar, ha en större bit av pajen.
Sagda Iqbal, chef för Indonesiens förbund av fackföreningar och mannen bakom många av protesterna, har blivit en slags hjälte för Indonesiens arbetare.
Märkt aggressiv och kompromisslös av industrichefer, har han bidragit till att säkra en 40-procentig ökning av minimilönen i vissa delar av Indonesien - främst genom en kombination av att organisera massiva protester och hota att stänga fabriker.
Men trots det vill han fortsätta kämpa.
"Vad jag inte förstår är hur en indonesisk arbetare kan arbeta i årtionden och fortfarande vara fattig, medan de rika blir rikare", säger han.
"Vi slutar inte protestera förrän det finns rättvisa och välstånd för alla."
Men indonesiska chefer säger att fackföreningsledare som Iqbal är orealistiska.
De klagar ekonomin har börjat sakta ner, Indonesiens rykte har skadats utomlands på grund av arbetarprotester, och högre löner skulle se dem förlora ut till andra tillverkning rivaler.
"Problemet är att vi konkurrerar inte bara mot oss själva - indonesiska företag - vi konkurrerar med Vietnam, Kina och de nya tillväxtmarknaderna som Kambodja - och snart kommer till och med Burma att öppna sig och konkurrera med oss", säger Harijanto, ordförande för Footwear Association i den indonesiska handelskammaren.
Han säger att regeringens beslut att höja minimilönen med 40 procent i år, skulle kunna utgöra ett farligt prejudikat och innebära att arbetstagarna förväntar sig betydande löneökningar varje år.
2011: 1,27 miljoner indonesiska rupiah
2012: 1,68 miljoner indonesiska rupiah
2013: 2,2 miljoner indonesiska rupiah
Källa: KADIN, Indonesisk handelskammare
Enligt honom kunde inkonsekvensen i regeringens politik och de högre kostnaderna se vissa företag gå i konkurs.
"Alla förlorar i denna situation - arbetsgivarna, företagen, regeringen och arbetarna", säger han.
"Om vi stänger ner, då ingen har jobb. Men vi kan inte fortsätta att arbeta med dessa högre löner eftersom vi inte är konkurrenskraftiga i jämförelse med andra nationer."
Harijanto säger att 900 000 arbetstillfällen kommer att gå förlorade inom arbetsintensiva industrier under nästa år om löneökningarna fortsätter i samma takt som de har gått, och varnar för att miljontals fler skulle kunna påverkas under de kommande åren.
Minimilönen i Indonesien varierar från provins till provins och beror på levnadsstandarden i varje område. Till exempel i Jakarta är minimilönen nu 2,2 miljoner indonesiska rupiah i månaden (226, 150 pund) men i västra Java är det bara 1,25 miljoner rupiah, upp från 850.000 rupiah förra året.
Harijanto säger att löneökningen innebär att lönerna nu ligger på samma nivå som Kina, eller ännu högre på platser som Jakarta.
Många fabriker känner redan av effekterna av att behöva betala mer till sina arbetare.
I Västjava tillverkar en knutpunkt för klädesplagg, och de flesta av de omkring 900 fabrikerna i staden Sukabumi tillverkar kläder. Mer än 100.000 människor är sysselsatta i fabriker i området.
PT Insan Sari Semesta, ett av de företag som har varit tvungna att höja lönerna med 40% sysselsätter 170 personer för att göra damernas blusar för den indonesiska och utländska marknaden.
Ägaren Ratih Andrianti säger: " Vi har förlorat 40% av vår vinst sedan vi började betala de högre lönerna. Men vi har inte sett någon produktivitetsökning. Om det fortsätter, är det inte vettigt för mig att göra det här. Var är förmånen i det för mig?"
Företaget säger att det försökte fördröja lönehöjningen men dess grund avvisades eftersom det skickade pappersarbetet till fel myndighet.
En arbetare som är nöjd med löneförhöjningen är Utih, en packare och den främsta familjeförsörjaren för sin familj på åtta.
Hon förlitar sig på detta arbete för att ta hand om sina barn och vill inte att fabriken ska stängas - men hon behöver också högre löner för att tillgodose grundläggande behov.
Hennes liv är allt annat än lyxigt. Hennes familj bor i ett litet skjul. Badrummet är dubbelt så stort som köket. Och hon har inte råd att laga mat med bensin, utan gör i stället sina måltider brinnande ved och kväver sitt hem med svart putridrök.
Nu när mer pengar kommer in varje månad, känner hon att hon har en chans att flytta upp i livet, men tillägger företaget och arbetarna båda behöver göra sin del om löneplanen ska bli framgångsrik.
"Jag har hört att fabriken måste stängas", säger hon. Cheferna fortsätter att viska om det, och vi hör skvaller då och då.
"Jag tycker att det är vettigt för arbetarna att försöka arbeta hårdare, för att uppnå ett högre mål för företaget, så att det kan överleva."
Hundratals fabriksarbetare har samlats framför den indonesiska högsta domstolens byggnad i centrala Jakarta, deras armar upp i ilska.