Redan i början av 1990-talet, när jag var på väg att ansluta mig till de första brittiska trupperna som skickades för fredsbevarande uppdrag till Bosnien, stannade jag över natten på ett hotell i Wien. I lobbyn fanns det en serie av 1800-talskartor över Hapsburg-imperiet.
Där fanns de, alla de gamla namnen - Bosnien Hercegovina, kroaternas land - namn, som länge förts in i historieböckerna, som nu var valutan för nattliga nyhetsrapporter, och som markerade gränserna för denna senaste tragedi på Balkan.
Senare, när man stod på Sarajevos gamla turkiska marknad, hade man en tydlig känsla av att befinna sig i en historisk gränszon; en gräns mellan Europa och de gamla osmanska länderna i öster.
Det var en påminnelse om att den västerländska diplomatin under en stor del av 1800-talet hade varit besatt av vad som blev känt som "den östliga frågan".
Detta var rädslan för vad som skulle kunna hända när det ottomanska riket - som då betraktades som "Europas sjuke man" - långsamt avstod från sitt grepp om sina olika ägodelar.
Vem kan kliva in i hålet? Ett uppenbart bekymmer var Ryssland. Storbritannien och Frankrike hade redan utkämpat en kampanj för att stärka Turkiet och begränsa Rysslands inflytande i det heliga landet - Krimkriget på 1850-talet.
Ser du ett mönster här? Återigen dessa välkända namn och teman; Krim; ryskt inflytande i Mellanöstern.
Tiderna förändras - men geografi gör det inte, och strategiska intressen har lika mycket att göra med geografi som med något annat.
Europa står nu inför vad som skulle kunna kallas "en ny österländsk fråga".
Det är inte så mycket Turkiets svaghet som är problemet i dag; det är kanske mer en fråga om Ankaras överansträngning.
Turkiet har till synes uppnått det omöjliga.
Jag minns att jag för några år sedan intervjuade den dåvarande turkiske utrikesministern Ahmet Davutoglu. Bokish, en före detta professor, var stolt arkitekt till Turkiets nya utrikespolitik, ett av noll problem med någon av dess grannar.
Mr Davutoglu är premiärminister. Och under de mellanliggande åren verkar Turkiet i stället ha utvecklat problem med nästan alla sina grannar och tidigare regionala partner, vare sig det gäller Syrien, Israel eller nu Ryssland.
Moskva och Ankara befinner sig på olika sidor i den syriska krisen; Moskva stöder Syriens president Bashar al-Assads regering och Turkiet i förtruppen till de länder som är mest angelägna om att se hans avresa.
Ett slags proxykrig har blivit hett, med Ryssland som bombar syriska oppositionsgrupper som backas upp av Turkiet och uppmuntrar kurdiska styrkor att trycka allt närmare den turkiska gränsen.
Turkiets nedskjutning av ett ryskt stridsflygplan i november förra året - ett plan som på bästa sätt hade trängt in i turkiskt luftrum - förvärrade spänningarna.
På senare tid har den rysk-stödda syriska offensiven mot Aleppo sänt nya flyktingvågor mot den turkiska gränsen och förvärrat Ankaras rädsla för kurdisk framgång.
Denna "nya österländska fråga" påverkar Västeuropa på två avgörande sätt. För det första är Turkiet medlem i Nato.
Om den hamnar i ett gräl med ryssarna kan det få dramatiska konsekvenser för alliansen som helhet.
Det märktes vid slutet av förra året att Nato-allieradenas mycket offentliga stöd till Turkiet efter nedskjutningen av det ryska sukhoi-jetplanet dämpades, åtminstone privat, av en hög grad av förvåning och oro över att Turkiet hade valt att uppföra sig så förhastat.
Men det finns också en annan säkerhetsdimension, och det gäller den stora vågen av flyktingar, asylsökande, kalla dem vad ni vill, som slår mot EU:s dörrar.
De kommer naturligtvis inte bara från Syrien. Men krisen där och den fruktansvärda förskjutning som den har lett till är en viktig drivkraft.
Turkiet är en kanal för en del av denna befolkningsrörelse, och detta innebär att EU måste mäta sina förbindelser med Ankara med försiktighet.
Det implicita hotet finns där. Om européerna inte hjälper Turkiet med detta problem kan Ankara helt enkelt öppna portarna och skicka en förstärkt mänsklig våg västerut.
Detta kan vara ett skäl till att Västeuropa till stor del har varit stumt inför den turkiska militärens angrepp mot sina egna kurdiska områden.
Och det kan också vara anledningen till att Turkiets egennyttiga engagemang i Syrien på liknande sätt har kritiserats så lite.
Förutom att öppna några av sina flygbaser för att hjälpa till med den USA-ledda flygkampanjen har Turkiet till stor del agerat för att hantera vad man ser som ett strategiskt hot från kurderna, snarare än att väga in mot den så kallade islamiska staten.
Turkiet gör i stort sett allt för att uppröra Moskva. För bara några dagar sedan besökte Davutoglu Ukrainas huvudstad Kiev för att diskutera "strategiskt samarbete" mellan Turkiet och Ukraina.
Men djärvare turkiska hot att ingripa på fältet i Syrien - ett steg som skulle kunna föra dem i direkt konfrontation med ryssarna - verkar vara just det, hot, åtminstone för tillfället.
Få analytiker ger mycket hopp till den kommande eldupphöret i Syrien, som till synes förmedlas av USA och ryssarna.
Förhoppningen måste vara att den åtminstone kan ge en möjlighet till bistånd för att nå vissa omstridda områden.
Men om striderna fortsätter, om den syriska regeringen och dess allierade fortsätter att vinna mark, kan Turkiet mycket väl komma till en punkt där det anser att landet måste agera.
Den "nya österländska frågan" kan bli försenad, men den kommer inte att försvinna.
Historien har ett märkligt sätt att tränga sig på nuet.