Jag är ett "Macaulays barn" - vanligtvis en nedsättande term för en anglicierad indian - som gick i en engelsk medelhögskola, läste Dickens och Greene och lyssnade på The Beatles and Stones.
Det låter lite bra att tillskriva allt detta till en man som tog sig an orientalisterna och vann argumentet för att göra engelsk språkundervisning till grunden för en "klass som kan vara tolkar mellan oss och de miljoner som vi styr; en klass av personer, indisk i blod och färg, men engelsk i smak, i åsikter, i moral och i intellekt".
Men, som Zareer Masani skriver i biografin, historien har bevisat Macaulay rätt.
Mer än 60 år efter självständigheten har engelska blivit ett pass för uppåtgående rörlighet i den vilt aspirativa före detta kolonin, och fler indianer lär sig språket än någonsin tidigare. Som Masani påpekar, Indien har uthärdat språklig uppdelning av stater och språkupplopp, men engelska medelstora skolor frodas i städer och byar idag.
Masanis beundran för Macaulay, en komplex man med proteiska talanger - historiker, statsman, forskare, poet, essäist, parlamentariker, kolonialadministratör, intellektuell - är uppenbar i denna mycket engagerande bok.
Men han är också noga med att påpeka att Macaulay var rasistisk, hade fördomar om infödda indianer och seder och, trots att han var lingvist, inte försökte behärska något indiskt språk. "Macaulay var notoriskt avfärdande, om inte rent fientligt och föraktfullt, om infödda indianer, och i synnerhet hinduiska, sedvänjor och religiösa vidskepelser", skriver Masani.
Macaulay tillbringade fyra år i Calcutta, den kejserliga huvudstaden som stod i centrum för en intellektuell och kulturell renässans, men mycket lite av detta nämns i hans skrifter.
Han klagade om hettan, offentliga underhållningar i staden - "vile skådespelerska € € en avskyvärdare opera-singingâ € € € och saker som de kallade återföreningar" - och "dull" formella middagar kryddade med "dömlig twaddle". Den livslånga ungkarlen hade också en kvinnofientlig strimma - han fann de advokater och statstjänstemän som han visste i Calcutta hade "misstagliga fruar". Han trodde orubbligt att Indien inte var redo för självstyrande, och vad det verkligen kunde ha "är nästa bästa sak - en fast och opartisk despotism".
Men i vad som var den första kejserliga utbildningspolitiken i det brittiska Indien pressade Macaulay aggressivt på engelska som medium för att så många indianer som möjligt skulle få en västerländsk utbildning.
Masani finner denna vision "mer jämlik och inkluderande" och mindre elitistisk än hans ärkekritiker som ville främja engelska bland en liten elit. Macaulay visade personligt intresse för att driva fem nya engelska medelstora skolor som öppnade i Bengal, ett och ett halvt år efter att reformerna började 1835 - i en enda stad i Bengal, skrev han, 1.400 pojkar lärde sig engelska. Han ogillade ett överdrivet pedagogiskt tillvägagångssätt för att lära ut engelska - "Ge dem Jack the Giant Killer och Tom Thumb", skrev han, "och sedan låta dem ha Robinson Crusoe och Gulliver".
År 1838, när han återvände till Storbritannien, hade Macaulays reformer lett till inrättandet av 40 engelska medelstora skolor i Bengal som var öppna för alla, ganska revolutionära i ett samhälle "där lägre kaster hade varit strängt förbjudna att studera". Senare, 1853, berättade hans far Charles Trevelyan för en parlamentarisk kommitté att några indianer nu talade renare engelska "än vi talar själva". Mer än ett och ett halvt sekel senare kan många av Macaulays barn fortfarande göra samma anspråk, och några av världens främsta skribenter på engelska är indier.
Macaulay: Pionjären för Indiens modernisering av Zareer Masani publiceras av Random House India
– Om du är indier och läser den här boken på engelska är det förmodligen på grund av Thomas Macaulay, säger framsidan sudda på en ny biografi om en man som foisted drottningens språk på Indien.