Först och främst till slutet av det strypgrepp om brittisk politik som de två stora brittiska partierna har haft under så lång tid. Den brittiska politiken är nu en nationell tävling mellan minst fyra partier - konservativa, labour, liberala demokrater och UKIP - och utan tvekan fem eller fler om ni lägger till De gröna (som röstar och Lib Dems), SNP (som hotar Labours många tidigare Labourfästen) för att inte nämna Plaid Cymru och Respekt.
Inte sedan SDP uppstod i början av 1980-talet - efter att Roy Jenkins, Shirley Williams, David Owen, Bill Rodgers och andra bröt sig loss från Labourpartiet - har politiken sett så flytande och oförutsägbar ut.
Men det vi ser nu skiljer sig i grunden från det vi såg då. UKIP:s uppgång handlar inte - inte minst ännu - om en allmän önskan att skapa ett alternativt regeringsparti.
Deras uppgång har drivits mer av en ilska med "allt det ovanstående", med "Westminster partys" eller vad UKIP-anhängare vill kalla "Libbacon". I det avseendet - även om det inte finns någon annan - finns det paralleller mellan ökningen av Nigel Farage och Alex Salmond.
På morgonen efter hans seger och nära seger tidigare talade Nigel Farage om att hålla maktbalansen efter nästa val, att bli Europas minister efter att ha vunnit fler Tory platser i söder och Labour platser i norr. Hur realistiskt är det?
Innan jag talar om skälen till varför jag tror att herr Farage kanske överdriver saker och ting är det värt att vänta med att säga att hans modiga tal och giddiga optimism hittills har visat sig vara mycket mer rätt än någon av hans kritiker eller, faktiskt, ordvitsarna.
De sa att UKIP var extremister som bara ett fåtal skulle rösta på...
De sa att UKIP bara kunde vinna val som hölls under Proportional Representation...
De sa att UKIP aldrig skulle toppa 30 % i en opinionsundersökning...
De sa att Farages parti bara kunde vädja till arga, tidigare Tory blazer bär överste i söder...
De hade fel.
UKIP har nu visat att de kan samla en enorm koalition av proteströster från höger, vänster och centrum som kombinerar människor som är arga över ekonomins tillstånd och politikens tillstånd, inte bara invandring och Europa.
Forskarna Robert Ford och Matthew Goodwin har studerat de långsiktiga drivkrafterna för stöd till UKIP i sin bok "Revolt on the Right". De identifierade tre vredesutbrott mot Europa, ilska över invandringen och det politiska systemet som helhet. En femtedel av alla väljare delade alla tre farhågorna. Ungefär en tredjedel delade två av de tre. De drar därför slutsatsen att UKIP:s basstöd kan uppgå till mellan 20 % och de låga 30-talen.
Kom ihåg att UKIP:s första plats i valet till Europaparlamentet i maj var första gången något annat parti än de konservativa eller Labour hade vunnit ett nationellt val på 100 år, och tvärtemot förslagen att de är ett parti i den engelska södern, vann de en plats i alla regioner såväl som i Wales och, ja, Skottland.
Om de nu kan vinna nästa val i Rochester & Strood - orsakas av avhopp av en andra Tory MP Mark Reckless - är det lätt att se några fler Tory MPs följer kostym i ett försök att rädda sina skinn innan väljarna får sitt säga nästa maj. UKIP kommer att tala om för dem att de inte behöver riskera ett val så nära ett allmänt val.
Det är Nigel Farages drömscenario - ett par by-selections segrar, några fler avhopp och en hel del momentum.
Varför kan det inte bli så?
Tories gav upp om Clacton och trodde att det var ovinnligt. Men de kastar diskbänken på att vinna Rochester - spendera tiotusentals pounds betala för en öppen primär där varje väljare i valkretsen uppmanas att hjälpa till att välja sin by-val kandidat. Douglas Carswell var en ihärdig och populär parlamentsledamot som betraktades som en principfast man som riskerade allt för att hoppa över skeppet.
Tory HQ porträtterar Rochesters tidigare Tory MP Mark Reckless som en lögnaktig opportunist som har ätit upp sina ord och dumpat sina principer för att se till att han, med David Camerons ord, kan hålla "hans feta arsle på de gröna bänkarna" av Commons. Om de konservativa vinner där kommer det att fördröja UKIP bandwagon och kan övertala andra Tory parlamentsledamöter att inte ta risken.
David Cameron räknar också med att övertyga väljarna om att det verkliga valet att komma till det allmänna valet är han i nummer 10 som har åtagit sig att hålla en EU-omröstning eller Ed Miliband istället, som inte har åtagit sig att hålla en. Senior Tories är övertygade om att denna "David v Ed" klämma kommer att fungera. När allt kommer omkring fick UKIP 16,5 % i 2009 års val till Europaparlamentet, men fick bara 3 % av rösterna vid 2010 års allmänna val precis som De gröna fick 14,5 % 1989, men valde inte en parlamentsledamot förrän 2010.
UKIP har alltid protesterat mot att de utgör lika mycket som ett hot mot Labour som mot Tories. Efter gårdagens nära rakning i Heywood och Middleton by-val kan många Labour parlamentsledamöter hålla med Frank Fields bedömning att det nu inte finns några säkra platser någonstans.
Men bakom kulisserna har Ed Miliband och hans team alltid ansett att ökningen av UKIP var bra för Labour - några på partiets HQ berättade för min kollega Iain Watson att Northern Tories villighet att byta till UKIP kunde hjälpa dem att vinna 14 fler platser enbart i regionen.
Om de har rätt kommer Labour att kunna vinna nästa val med en nationell röst på inte mycket mer än 35% och kommer inte att behöva Mr Farages stöd för att flytta in på Downing Street.
Det finns ett annat problem som UKIP står inför - det första tidigare valsystemet som används för val till Westminster är mycket grymt mot partier som samlar en förfärlig massa röster på en fruktansvärd massa platser som kommer en mycket bra andra eller tredje på många platser men först på mycket få.
Det var Lib Dems öde under en mycket lång tid, men de har lärt sig hur man spelar systemet.  Vid det senaste allmänna valet fick De gröna en parlamentsledamot vald i Brighton med 1% av rösterna nationellt medan UKIP fick ingen med tre gånger så många röster.
Vid nästa val UKIP kunde slå Lib Dems i den nationella röstandelen men få en bråkdel av antalet parlamentsledamöter.
Fram till nyligen talade optimisterna i UKIP om att de valde en handfull parlamentsledamöter - Farage säkert, kanske Carswell igen plus en eller två fler. Med den stödnivån är det osannolikt att de håller maktbalansen. Farage kommer inte att bli minister för Europa. Den självutformade folkarmén skulle inte bryta maktmurarna.
Kanske, men Mr Farages till synes fortsatta uppgång kommer, som han länge förutspått, att fortsätta framåt.
Det är ett genombrott, okej, men ett genombrott till vad?