Nu, efter nästan två år på posten, är hans fackförening involverad i fyra samtidiga strider med fyra olika järnvägsbolag.
På södra järnvägen och ScotRail, hans medlemmar har iscensatt strejker mot planer av tågbolagen att köra fler tåg på vilka förare, snarare än vakter, driver dörrarna.
ScotRail-tvisten kanske närmar sig en lösning, medan de senaste tågstrejkerna i söder nu har ställts in för samtal.
På senare tid har järnvägsarbetarna vid Virgin East Coast röstat för strejkaktioner, medan RMT:s personal på Eurostar är inställd på att göra två utrymningar denna månad.
Det verkar som om Mr Cash har mycket på sin tallrik just nu. Men hans taktik är fortfarande densamma som de han beskrev för Väktaren i september 2014, kort efter att ha tillträtt ämbetet.
"Vi förhandlar först, vi försöker att få avtal, men om vi inte kan, vi ger våra medlemmar möjlighet att få sin säga," sade han tidningen.
Michael Cash har varit medlem i RMT och dess föregångare National Union of Railwaymen i 35 år.
Han hade stora skor att fylla när han blev fackets generalsekreterare. Den tidigare personen på posten, Bob Crow, hade blivit den mest kända fackföreningsmedlemmen i Storbritannien. Han var en vänsterbogeyman och en bakslag till 1970-talets mer militanta epok.
Däremot blev Michael Cash, som hade varit ställföreträdare för Brian Crow i 12 år, omedelbart stämplad som "måttlig", trots sina påståenden att det inte skulle finnas någon avvikelse från den industriella, politiska och organisatoriska strategi som RMT hade utarbetat under Bobs ledning.
Mr Cash är sedan länge en arbetarsupporter som har tjänstgjort i partiets nationella exekutivkommitté och som kommunalråd. Hans förening med Labour har fortsatt även efter att RMT uteslöts ur partiet 2004, medan facket självt nu är anslutet till fackförenings- och socialistkoalitionen.
Han har aldrig gjort någon hemlighet av sin åsikt att järnvägarna bör åternationaliseras. Han har refererat till järnvägsbolag som "parasiter" och skrivit att "det enda svaret på detta fortsatta järnvägskaos är offentligt ägande".
Men järnvägsindustrins observatörer säger att RMT:s huvudsakliga mål i den nuvarande omgången av tvister inte är något politiskt mål, utan bara en önskan att hålla tillbaka en växande tendens att överlämna fler uppgifter till utbildare och minska vakternas roll.
Detta, för facket, är en säkerhetsfråga. Och med tanke på att passagerarantalet har ökat och tågen har förlängts under de senaste åren, anser vissa analytiker att RMT har ett fall.
Mr Cash är en järnvägsman hela tiden, efter att ha börjat arbeta med British Rail 1978 i signal- och telegrafavdelningen. Han gick med i RMT på heltid 2002.
I den nuvarande vågen av industriella åtgärder har han dykt upp på picketlinjer från Glasgow till Eastbourne, alltid redo att fördöma järnvägschefer för "slitning av säkerhetskulturen på våra järnvägar".
Det är sant att hans offentliga profil fortfarande är självuppoffrande, till skillnad från hans uppseendeväckande föregångare. Men det kanske inte spelar någon roll, eftersom han har hållit fast vid den stora ökningen av antalet medlemmar som skedde under Brian Crows uppsikt.
RMT hade bara 57 000 medlemmar 2002, men det totala antalet uppgår nu till mer än 82 000.
Utan att dra till sig samma uppmärksamhet har Michael Cash tyst följt efter Brian Crow och följt i stort sett samma politik.
"Denna union är i kampform för de strider som vi vet ligger framför oss", sade han när han tillträdde, och vad den resande allmänheten än kan tänka på resultatet, har han säkert mött dessa strider rakt på.
När Mick Cash tog över som generalsekreterare för Rail, Maritime and Transport (RMT) facket, definierade han sitt tillvägagångssätt som "välj dina slagsmål".