Vittnesbörden inkluderar ett från en RAF-officer som deltog i den stora flykten 1944 och dottern till motståndshjältinna, Violetta Szabo.
Omkring 4 000 personer ansökte till Storbritanniens utrikesdepartement 1964-65 om hjälp från en fond på 1 miljon pund som betalades av Västtyskland.
En fjärdedel av fordringarna var framgångsrika.
Många avvisades därför att även om kärandena hade lidit under nazisterna som krigsfångar eller civila interner, hade deras fängelse inte varit olagligt. Andra avvisades därför att de inte var brittiska medborgare.
Arkiven innehåller ofta brutala redogörelser för lidande och förföljelse samt svar från utrikesbyråkrater som ansvarar för förvaltningen av fonden.
Pengarna var främst avsedda för överlevande från koncentrationslägret som inte hade fått ersättning enligt ett separat tyskt system som inrättades 1953.
Bland dem som avvisade sina påståenden var Jimmy James, som deltog i den stora flykten från Stalag Luft 3 år 1944 - berömd i filmen med samma namn. Femtio av rymlingarna blev skjutna.
Jimmy James sändes tillsammans med andra till ett straffläger som kallas Sonderlager A i koncentrationslägret Sachsenhausen, norr om Berlin.
År 1964 visade hans akt att han arbetade för utrikesdepartementet som visumtjänsteman på den brittiska ambassaden i Prag.
I akten ingår hans handskrivna redogörelse för sina år i nazistisk fångenskap, inklusive hans fängslande med 18 andra - sex av dem brittiska - i Sachsenhausen - och en period som tillbringades i isolering inne i huvudlägret när han återigen grävde sig ut, bara för att återfödas.
Han erkände att de förhållanden han hölls under inte var lika hårda som de i Sachsenhausen korrekt, och att han inte kunde göra anspråk på någon permanent funktionsnedsättning, innan han lakoniskt lade till "även om detta naturligtvis är en erfarenhet som jag skulle ha föredragit att ha undvikit".
Hans påstående avvisades med motiveringen att han som krigsfånge inte var offer för "nazistisk förföljelse".
Men det fanns en uppföljare.
Några av hans kollega "Great Escapees" gick till tidningarna för att klaga och utrikesministern satte upp en utredning som beslutade om utbetalningar till Sachsenhausen-offren trots allt.
Alla var officerare och två bar namnet Churchill.  1968 fick James en check på 192 pund och 15 shilling.
Detta fick andra att understryka sina egna påståenden.
En annan fil innehåller korrespondens med en anonym före detta soldat i Cameron Highlanders regemente. Namnen på människor i många av filerna har mörklagts, eller redigerats, av dataskyddsskäl.
1964 hade han ansökt om ersättning och beskrivit sig själv som "en oförbätterlig rymling och bråkmakare" som hade "ledd förföljelse i fyra straffläger".
Hans påstående avvisades.
1968 skrev han ett långt och upprörd brev efter Sachsenhausens beslut.
Det upprepade hans fängelseläger, den misshandel han hade lidit och effekterna på hans hälsa, och tillade att han också hade tillbringat tid i Buchenwald.
"Måste jag vädja till överhuset som eliten som fick pengarna?" frågade han.
Utrikesministeriet bad de tyska myndigheterna och Röda korset om bevis för att han hade varit i Buchenwald, men de kunde inte hitta några uppgifter, och när mannen själv ombads att få ytterligare detaljer svarade han aldrig.
Men någon som fick ersättning var Tania Rosandic, dotter till Violette Szabo, agent för Special Operations Executive som dog i koncentrationslägret Ravensbruck. Szabos erfarenhet återspeglades också senare i en film som hette Carve Her Name with Pride.
En vän till Tania Rosandics mor skrev från Irland för att trycka på flickans påstående, som accepterades, men inte innan hennes advokater måste hitta inte bara sin mors franska födelseattest utan också hennes farfars, för att bevisa att hon var brittisk.  Hon fick totalt 2 295 pund och 15 shilling.
Flera av dem som ansökte om ersättning var Kanalöbor som hade arresterats av nazisterna och förts till Tyskland som tvångsarbetare.
Harold Le Druillenec, från Jersey, hamnade i Bergen-Belsen. Han var den enda brittiska överlevande.
"Junglig lag härskade", skrev han om lägret.
"På natten du dödade eller dödades; på dagen kannibalism var rasande."
Han tillbringade sina dagar med att hugga kroppar i massgravar, även om han var för svag för att gräva hålen, och senare vittnade han vid krigsförbrytelserna mot Belsens kommendant och vakter.  Han tilldelades 1835 pund.
Men andra lyckades inte. Ludmila Kokrida tillbringade fem och ett halvt år i nazistiskt förvar, bland annat ett år i koncentrationslägret Ravensbruck.
Hon tvingades arbeta på att röja ett träsk, ofta i kraftigt regn, med bara en bomullsskjorta och leva på en diet av rödbets- eller rödbetsblad och potatisskal.
Men hon och hennes man - en tjeckisk arméöverste som hade kämpat i båda världskrigen och flytt till Storbritannien två gånger för att undkomma både nazisterna och senare kommunisterna - var inte brittiska medborgare.
Deras ansökan avslogs, trots att den liberala partiledaren Jeremy Thorpe hade tagit upp deras fall.
På 1960-talet avslöjades hemska berättelser om nazistisk förföljelse av brittiska offer från National Archives, som visar att de krävde ersättning för sitt lidande.