Mediauppspelning stöds inte på den här enheten
En dag, för Storbritannien? På en timme, runt en liten oval spår i östra London, vann brittiska idrottare tre guld i en sådan svindlande, drömlik följd att allt sammanhang och prejudikat försvann ut i den mörka Londonhimlen.
Du försökte ta en skivbok innan de kastades på brasan. I de 16 olympiska spelen från 1928 till 1996 vann bara en gång Storbritannien mer än fem guld i ett helt spel. Inte sedan 1908 hade GB vunnit fem på en dag, och det var en händelse så oigenkännlig det inkluderade bogserbåt-of-war och riktig tennis.
Den största enda timmen, den bästa natten, utan tvekan, i Storbritanniens långa historia. Den bästa dagen i brittisk sport? Det låter som hyperbole, så tillämpa vilken logik du har kvar.
Lördagens medaljräkning, som togs av sig själv, skulle utgöra Storbritanniens nionde mest framgångsrika olympiska spel på 118 år av konkurrens.
I tre olika sporter, av män och kvinnor, på vatten och på torr mark, fortsatte guldet att rulla in, rytandes av partisaner på arenor över hela staden och dess inlandet och av miljoner på TV, radio och electronica.
Från Eton Dorney till velodromen i norra änden av Stratfords olympiska park till inom rostigt avstånd från själva den olympiska lågan fanns samma uttryck på brittiska ansikten: Jag kan inte tro att jag är här, jag kan inte fatta att jag tittar på detta.
Vad har du att jämföra med? Englands VM-seger 1966 var just Englands. Det var Jonny Wilkinsons ikoniska mål i Sydney för nio år sen.
Mediauppspelning stöds inte på den här enheten
Den här tillhörde verkligen Storbritannien - ett kollektivt leende av nationell njutning, en domino-kedja av idrottsframgång som fick dig att klappa och jubla nya hjältar som du hade älskat dem hela deras liv.
Rodarna hade startat firandet med guld i herrarnas fyra och kvinnornas lätta dubbelskuller innan loppets kvinnliga lagföljare lade till spårcykling guld.
Det var ganska bra nog. Men de lyckliga nog att vara bland de 80 000 på friidrotten var på väg att slå jackpotten på ett helt nytt sätt.
Vi visste efter morgonens långa hopp och spjut att Jess Ennis skulle, utan farsoter och gräshoppor, krönas till OS-heptathlonmästare. Vi hoppades att Mo Farah skulle kunna göra vad ingen brittisk man någonsin hade gjort och vinna en global 10.000m titel. Några klumpade till och med ihop lite pengar på Greg Rutherford för att vinna det långa hoppet, även om en chansning var precis som det kändes.
Att alla tre gick av på 46 minuter lämnade dig skrattandes med misstro på galenskapen i allt.
När Storbritannien misslyckades med att vinna ett enda spår och fält titel. Efter att ha väntat 104 år på ett sportguld kom tre till staden i så snabb följd att vågorna av buller knappt slutade rulla.
När du tittade upp vid ett tillfälle och såg kvinnornas 100m var på väg att börja, blev det en verklig överraskning. När du känner något av en anti-climax, du vet att du har sett något helt sällsynt.
För sju långa år sedan, när spelen 2012 tilldelades Storbritannien, kunde idrott i värdlandet inte ha varit på ett lägre ebb.
Det brittiska laget återvände från sommarens VM i Helsingfors med en beklaglig drag av ett guld och två brons, och hamnade nedgrävd vid 16:e plats i medaljbordet bakom sådana ban- och fältkraftverk som Estland, Bahrain och Vitryssland.
Att ha förutspått då den typ av giddy scener vi bevittnade i London på lördag kväll skulle ha varit att bjuda in förakt och tvångströja.
Att det hände Ennis, Rutherford och Farah hade en snygg symmetri och glad resonans.
För fyra år sedan i Peking, alla tre uthärdade den typ av eländiga sportslig nedgång som får dig att vilja sparka av den och göra något mindre nyckfullt i stället: Rutherford, ingenstans och obemärkt i 10: e; Farah, borta i hettan; Ennis, titta på allt hemma i Sheffield med hennes brutna höger fot innesluten i gips.
Mediauppspelning stöds inte på den här enheten
Här, insvept i en atmosfär de knappt kunde ha drömt om då och kommer aldrig att uppleva igen, de rörde höjderna.
The Sydney Olympics av 2000 berömda proklamerade det Magic måndagen dagen Cathy Freeman vann 400m guld. Londons Super Lördag hade tre Freemans i tiden det tar dig att gå över Olympic Park.
Alla tre, insvepta i unionsflaggor, talade vältaligt om vad de just hade upplevt.
"Jag intalade mig själv i början", sade Ennis, "att jag bara kommer att ha ett ögonblick att göra detta inför en publik i London. Jag ville bara ge dem en bra show."
"Detta är vad jag har drömt om hela mitt liv", sade Rutherford. "Att göra det i London är helt otroligt. Jag kanske vaknar om en minut."
Farahs blåsiga sista varv var crescendot till allt. När han gick över mållinjen sprang den olympiske store Kenenisa Bekele i sin kölvatten, hans fru Tania och styvdotter Rihanna på för att träffa honom.
Tania är gravid i åtta och en halv månad med parets tvillingar. Inte nu, tänkte du - snälla inte nu.
För åtta dagar sedan erbjöds en vision av det moderna Storbritannien som samtidigt kändes nytt och bekant för var och en av oss.
Dessa idrottsmän gör det köttsligt, precis som erfarenheten av att titta på dem ger nationen en rad ömsesidiga minnen att fira och vårda.
En blandrasflicka från Sheffield, en pojke vars farfarsfar spelade fotboll för England för över hundra år sedan, och en pojke som kom till västra London åtta år från Östafrika för att göra huvudstaden till sitt hem.
"Skulle du ha varit stoltare över att ha gjort det för Somalia?" Någon clown frågade Farah på sin mediekonferens. Den rabida Arsenal-fan var indignerad. "Inte alls, kompis! Det här är mitt land!"
De gamla vise är alltid överens om två saker: ett spel behöver en hem medalj i sin huvudstadion för att verkligen komma till liv, och det behöver en definitiv natt för alla att komma ihåg det genom.
När du tittade runt på Olympiastadion på lördag kväll, Paul McCartney dirigerar publiken från sin plats som de sjöng, "All You Need Is Love", precis som han hade velodromen till "Hej Jude" några timmar tidigare, insåg du: detta är det.
Det här är ögonblicket. Detta är den slutliga natten, och dag, och timme.
Det fanns en punkt i Olympiastadion på lördag kväll, vid omkring 21.20 pm, när du ville sätta världen på paus och bara frossa i allt för en stund innan nästa underbara sak fångade dig runt chops.