Premiärminister Theresa May har sagt att hon så långt som möjligt vill bevara den hinderfria handeln mellan Storbritannien och EU.
Ett alternativ som har utflyttats, om de två sidorna inte kan komma överens om ett omfattande frihandelsavtal, är sektorsvisa avtal. De kan till exempel omfatta bilar eller kanske finansiella tjänster.
Men det finns ett problem med detta synsätt: Världshandelsorganisationens regler.
Den kanske mest grundläggande idén bakom WTO:s regelbok är icke-diskriminering.
Det går under namnet "den mest gynnade nationen" som är ganska förvirrande.
Det är artikel 1 i WTO:s viktigaste rättsliga överenskommelse. Det innebär att ni måste ge samma grad av tillträde till er hemmamarknad som ni ger till den mest gynnade nationen till alla WTO-medlemmar. En tjänst för en bör ges till alla.
Du bör inte diskriminera någon WTO-medlem för eller mot honom.
Det finns några situationer där reglerna tillåter länder att avvika från denna princip - den som är relevant här är för frihandelsområden och tullunioner (de två har viktiga likheter, men är inte desamma).
I WTO:s regelbok sägs det att medlemsstaterna "erkänner det önskvärda i att öka handelsfriheten genom att genom frivilliga avtal utveckla en närmare integration mellan ekonomierna i de länder som är parter i sådana avtal".
Ett handelsavtal mellan Förenade kungariket och EU skulle alltså tillåtas enligt WTO:s regler, i själva verket välkomnas, även om det är något som i sig är diskriminerande. Det skulle innebära att EU och Storbritannien diskriminerar varandra gentemot tredjeländer.
Självfallet har EU samma effekt och ger EU-medlemmarna bättre tillgång till varandras marknader än vad som till exempel Kina eller Förenta staterna har tillgång till.
Men det finns en hake. Enligt WTO:s regler bör sådana avtal omfatta "alltså all handel" mellan medlemmarna i tullunionen eller frihandelsområdet.
Vad betyder "substantiellt sett alla"? Det finns en del rättspraxis som berörde detta. En tvist mellan Turkiet (som har ett tullunionsavtal med EU) och Indien gick till WTO:s överklagandeorgan, som i sin rapport sade: "Det står dock klart att " väsentligen all handel" inte är densamma som all handel, och även att " väsentligen all handel" är något betydligt mer än bara en del av handeln."
Inte så skuren och uttorkad som man kan hoppas, men alla branschexperter jag har talat med säger att ett avtal som täcker bara några få sektorer inte skulle kvalificera sig.
Detta verkar förstärkas av vad en WTO-tvistenämnd sade i ett annat fall. Detta avtal, som det hände, handlade om bilar, ett avtal mellan USA och Kanada på 1960-talet som kallas Autopakten.
Det finns en linje i panelens utslag som är särskilt relevant här: " Autopakten är dock ett rent sektorsavtal som inte uppfyller kraven i artikel XXIV:8" - det är den bestämmelse som anger kravet på "alltså all handel".
Så en sådan snäv sektorsöverenskommelse kan mycket väl vara sårbar för utmaningar inom WTO.
Men skulle det verkligen hända?
Det verkar finnas en hel del motvilja mot att ifrågasätta dessa avtal. (Tvisterna mellan Indien och Turkiet och Autopakten handlade inte i grunden om de bredare handelsavtalen, utan om mycket specifika restriktioner som det klagande landet ansåg stred mot reglerna.)
Mer än 600 av dem har anmälts till WTO eller dess föregångare, Allmänna tull- och handelsavtalet.
Många tros tänja på trovärdigheten hos "substantiellt all handel", genom att få olika sektorer avslöjade.
Men det gör länder ovilliga att utmana andra, av rädsla för att lysa ett ovälkommet ljus över sina egna avtal. Som en högre tjänsteman uttryckte det: "Det är en glashus-grej."
Så ett sektorsavtal mellan Storbritannien och EU kan ifrågasättas, men det skulle bero på om något land ville göra det.
Tänk på bilar.  Det finns en annan faktor som kan göra en utmaning mindre sannolik. Japan och Förenta staterna har bilindustrier som har en närvaro i Europa och som mycket väl kan dra nytta av ett avtal mellan EU och Storbritannien.
Så vi kanske kan komma undan med ett snävt handelsavtal. Trots detta skulle osäkerheten vara ovälkommen för den berörda industrin.
Det finns också en möjlighet att helt enkelt ignorera alla ovälkomna WTO-beslut. WTO har inga verkliga kontrollbefogenheter. Den kan tillåta den andra sidan att hämnas, men den kan inte arrestera handelsministern.
Å andra sidan verkar den brittiska regeringen vara angelägen om det regelbaserade systemet för internationell handel och skulle förmodligen vara mycket obekväm med att trotsa ett utslag.
Desto större anledning, om Storbritannien och EU ska få ett handelsavtal, att få så många sektorer som möjligt täckta, att minska chanserna för en WTO-utmaning.
Så Storbritannien verkar vara på väg ut ur Europeiska unionens inre marknad, kanske också ut ur tullunionen.