Med sina välbevarade historiska byggnader och en typisk småstadsatmosfär i södra Florida är Krome Avenue ett av de viktigaste landmärkena i staden Homestead.
Den rena och fridfulla gatan påminner inte om hur den såg ut den 25 augusti 1992, några timmar efter orkanen Andrew - en kraftfull kategori fem stormade landfall. När stormen slog till på nattens slut, vållade den oöverträffad förödelse i området.
Andrew ansågs då vara den dyraste tropiska Atlantcyklonen i USA:s historia. Med skador på 25 miljarder dollar (15,8 miljarder pund) lämnade den upp till 250 000 hemlösa och krävde 26 liv, enligt US National Orkan Center.
Tjugo år senare återvänder BBC Mundos Jaime Gonzalez och Thomas Sparrow till Homestead för att ta reda på hur invånarna minns den dagen, och hur de har återhämtat sig från pärsen.
Andrew var förödande. Tiotusen människor har gått de första 30 dagarna.
Mitt hus förstördes till 50 procent och mitt företag fick också en bra träff.
Jag minns morgonen då jag hittade plundrare i mitt lager. De gick ut med generatorn och några andra verktyg och saker.
Kamplagarna infördes. Alla bar vapen. Militären fördes in och utegångsförbud rådde. Du fick inte komma ut efter mörkrets inbrott, och om du var det, blev du arresterad.
Under de tre första månaderna gjorde vi ingenting annat än att gå från hus till hus, stödja vänner för att få tillbaka lite livskvalitet, få vatten ur sina hem och riva upp mattorna.
Jag tycker att Homestead ska bli ihågkommen för sin ihärdighet, sin villighet att hänga på och kämpa för att komma på fötter igen.
Vi är nu mycket bättre förberedda för orkaner. Efter Andrew förändrades byggnormerna enormt. Vi har nu en av de strängaste byggreglerna i landet.
Alla kommer att berätta för dig att en orkan låter som ett tåg som far mot dig och du känner att det kommer att slå när som helst. Och det var så det lät för mig.
Jag hade fyra barnbarn med mig på den tiden och jag fortsatte bara att säga till dem att allt skulle bli bra.
På den tiden var jag en del av kommunfullmäktige, som förvandlades till det största kommunikationscentret. Det viktigaste var att svara på frågor: Var kan jag få bränsle? Var kan jag få tag på is? Is var det dyrbaraste den tiden!
Senare hade vi en av de största utomhusgrillarna någonsin för att laga vår mat. Vi visste redan att vi inte skulle få el tillbaka på ett tag.
Det var som att vara på en ö full av skräp. Det fanns högar vid vägkanten och det var veckor innan det röjdes upp.
Stadsdirektören sa att det kan ta upp till två år att återhämta sig. Kan du föreställa dig det? Så dumma var vi! Vi trodde att allt skulle vara över om två år. Den tanken fick oss verkligen att må bra.
Det var verkligen en bra 10 år. Det fanns så mycket att göra.
Min bror kom över dagen före stormen. Jag var upptagen med att renovera mitt hus, och han frågade varför jag gjorde det när det inte skulle vara där dagen därpå. Han jobbade för South Florida Water Management, så han visste mer än många av oss gjorde.
Det enda jag fick från min mormors arv var ett antikt mahognypiano. Men under orkanen tryckte jag den mot glasdörren [för stöd].
Väggarna börjar röra sig. Min båt slog mot väggen. Vi flyttade in i det bakre sovrummet. När vi hade stängt dörren, rasade väggarna in i korridoren.
Vi hämtade allt och gick till mitt kontor där vi gjorde ett läger med ritbord.
Men jag hade också lite tur, för två dagar senare när jag åkte hem ringde min telefon. Jag insåg att jag hade en telefon! Jag hade en telefon som fungerade!
Nästa morgon tog en vän med sig en propangenerator, så jag hade luftkonditionering, belysning och telefoner.
Jag var uppe och jobbade, men jag hade inga klienter. Så jag bad en designer att göra en skylt att sätta på mitt tak. Folk började komma in genom dörren och jag hade mer arbete inom några veckor än jag någonsin kunnat föreställa mig.
Jag tror att Andrew var en själsrenande upplevelse. Vi omdefinierar fortfarande vilka vi är.
Under orkanen skakade vårt tvåvåningshus och vatten strömmade in, så vi bestämde oss för att gå ner. Min fru, två unga döttrar, två hundar och två katter och jag hukade mig under trappan. Det var ett av de mest skrämmande ögonblicken i mitt liv.
När orkanen passerade gick vi ut och det var som att vara med i en vetenskapsfilm. Varje landmärke som du hade känt - träd, telegrafstolpar, gatuskyltar, hus - slogs platt.
En av mina största bekymmer var maten vi hade på vår restaurang. Vi hade precis en leverans och vi visste inte hur lång tid det skulle ta att få tillbaka strömförsörjningen. Vi hade ingen generator, så vi kunde inte behålla den så länge.
Så efter en dag eller så, satt vi bara framför och gav maten till den som ville ha den. Vi gav bort revben, biffar och kalvar. Vi blev populära snabbt.
Det tog oss ungefär en dag att bli av med allt förgängligt. Vi öppnade restaurangen inom 30 dagar.
Efter orkanen förändrades kundbasen totalt. Många lämnade området. Jag har aldrig tänkt på att ge mig av. Jag älskar det här och jag har alltid känt mig en del av samhället. Jag ville bygga upp den igen.
Det var mycket hårt arbete och sömnlösa nätter. Det är en livsförändrande upplevelse.
Är jag glad att jag gick igenom det? Inte nödvändigtvis, men jag är stolt över vad jag har gjort.
Tjugo år efter orkanen Andrew minns invånarna i Homestead i Florida den storm som förändrade deras liv.