Frågan som rasar runt Washington DC som rullande åska de senaste 48 timmarna är om i kölvattnet av den avskyvärdhet i Paris, presidenten av små inkrementella steg är beredd att bli president som kastar allt på problemet.
Det kommer att finnas böcker skrivna, jag känner mig säker, som kommer att kartlägga utvecklingen av hans politik mot IS (en bok om hans framgångar i kampen ser ut som om det kan vara en ganska smal volym, boken om bristerna ganska fetare) - men jag kommer att göra den snabba precis av det.
Och vi kommer att gå snabbt:
Låt oss göra vår utgångspunkt augusti 2014 när det var bekännelsen från presidenten att "vi inte har en strategi ännu" för att hantera IS.
Strategin kom några veckor senare. Uppdraget skulle vara att "förstöra och slutligen förstöra" IS.
Keen studenter av textanalys skulle senare märka en efterföljande subtil övergång till "förnedring och nederlag".
Det skulle inte finnas några amerikanska stövlar på marken.
I stället skulle amerikanerna utbilda rebellgrupper att leda kampen - en politik som har misslyckats i glömska.
Kan ni föreställa er förödmjukelsen för general Lloyd Austin, chef för US Central Command, när han var tvungen att berätta för en kongresskommitté att $ 500m (330m) programmet bara hade resulterat i en handfull kämpar slåss mot jihadisterna.
"Vi pratar om fyra eller fem", sa han till väpnade kommittén.
Men sedan kom ett annat ändringsförslag om att kanske några amerikanska trupper skulle vara på plats och träna specifikt.
Nu ska de stärkas med omkring 50 amerikanska specialstyrkor som ska sättas in i Syrien för att hjälpa rebellerna.
Men låt oss uppehålla oss lite längre vid något som presidenten sade i februari, när han uppmanade människor att inte överdriva betydelsen av IS genom att "överdriva deras betydelse".
Och han sa att det var fel att föreslå "på något sätt att de är ett existentiellt hot mot USA".
Existentiellt hot. Jag är säker på att det amerikanska bandet The Eagles of Death Metal, inte skulle hålla med om att ha skrajat för sina liv när skyttarna öppnade eld i Bataclan Theatre i Paris 11: e distrikt, döda dussintals konsertbesökare.
För att säga det uppenbara är det som Paris brutalt betonade att IS nu utgör ett allvarligt hot långt utanför Syriens och Iraks gränser.
Och det kanske inte är det existentiella hotet om ömsesidigt säkrad förstörelse från kalla krigets dagar när interkontinentala ballistiska robotar hotade att platta till hela städer.
Men det är ett existentiellt hot från 2000-talet. Det är ett hot mot människors liv.
Angriparna kunde planera flera, samtidiga attacker. Så frågan är: om detta inte är en spelväxlare, vad är det då?
I helgen talade jag med människor i Washington nära administrationen, och jag har hört två olika scenarier framskridna.
Den första är att trycket på presidenten att visa att han menar allvar med att sätta IS i konkurs kommer att öka kraftigt.
Inte nog med att fransmännen vill intensifiera kampanjen mot IS, ni har samma politiska nödvändighet i Moskva där president Putin inte kommer att vilja verka svag efter nedfallet av det ryska jetplanet över Sinai.
Vad detta kommer att innebära, säger några från presidenten-has-to-släp skolan, är att det kommer att bli mer än bara flyganfall, det kommer att finnas ett åtagande att återta Raqqa, de facto IS-huvudstad - och, ja, det skulle kunna inbegripa västerländska marktrupper som kämpar tillsammans med kurdiska Peshmerga och andra anti-IS-styrkor.
Och sedan finns det det andra scenariot från dem som har arbetat med Barack Obama och vet hans tänkesätt: att en försiktig president kommer bara flytta ratten en motvillig notch.
Med tanke på tidigare form måste detta anses vara mer sannolikt.
Men vi bör lära oss under de kommande dagarna om mannen med de mäktigaste väpnade styrkorna i världen tror att efter Paris, spelet har förändrats.
Det skulle vara att överdriva det att säga att Barack Obama har släpats sparkar och skriker mot engagemang i att besegra den så kallade islamiska staten (IS) - men allt om administrationens politik och kroppsspråk har föreslagit en vaksamhet mot kampen och en trötthet för dem som kräver något mer.