Datumet var den 23 februari 1957, en era som nu är dyster i minnet.
Harold MacMillan hade precis blivit premiärminister efter Suez-krisen. Pastorn Martin Luther King av Montgomery, Alabama, prydde omslaget till veckotidningen Time för första gången.
I Coatbridge den helgen, var vädret dåligt, med en snöstorm blåser in, men när hon klev ut på gatan, Moira var inlindad väl, i sin flotta skolrock och en stickad hatt.
Hon var en liten, söt flicka med vackert hår och blå ögon, något av en Tomboy, som njöt av att simma och spela marmor.
Co-op i Laird Street var ett kort avstånd från Moiras mormors hus i Muiryhall Street, men det finns inga bevis för att Moira någonsin kommit till butiken.
Allteftersom timmarna och dagarna gick, blev folket i Coatbridge förskräckta över den saknade flickans mysterium, sökte och sökte, men inte ett spår hittades någonsin.
Moiras familj såg henne aldrig mer och under många år verkade det troligt att ingen skulle få veta vad som hade hänt henne.
Townsfolk kritiserade polisens ansträngningar och i avsaknad av hårda bevis föll misstankarna orättvist på Moiras familj.
I själva verket hade officerare ett viktigt ledarvittne sett Moira gå ombord på en lokal Baxters buss. Men detektiver verkar ha misslyckats med att följa upp det ordentligt.
Om de hade gjort det, skulle de ha upptäckt att busschauffören var Alexander Gartshore, som var mot borgen vid den tidpunkten åtalad för att ha våldtagit sina barns barnvakt.
Gartshore, en frimurare i en loge där många lokala poliser också sades vara medlemmar, hade länge misstänkts vara en "flasher" i lokala parker.
Den 23 januari 1957 hade han anklagats för "att ha köttslig kunskap om en underårig och andra sexuella brott".
I februari försvann Moira.
I april dömdes Gartshore och dömdes till 18 månaders fängelse.
Men det var först när hans dotter, Sandra Brown, upptäckte denna hemska familjehemlighet som sökandet efter sanningen verkligen började. Även då tog det många år att hitta den.
Fru Brown erinrar sig händelser i sin bok "Där det finns ondska", och beskriver hur hon 1992 konfronterade Gartshore om hans misslyckanden som far.
Till hennes förvåning, skriver hon, sa han till henne att hans egen far "inte skulle förlåta mig för Moira Anderson".
"Farfar var alltid övertygad om att jag hade gjort det", sa han till sin dotter. "Han sa till mig Tae berätta för polisen var jag skulle sätta wee lassie.
"...jag var busschauffören dagen hon försvann. Jag sa till morfar att jag inte ens kände henne, men hon klev på min buss, i all snö. Jag var den sista tae tala tae henne. Jag var den sista tae ser henne..."
Mrs Brown blev förskräckt över samtalet och misstänkte att hon nu kände mördaren. Hon inledde en lång kampanj för att ställa sin egen far inför rätta.
När han intervjuades av polisen 1992, hävdade Gartshore att Moira hade gått ombord på sin buss för att köpa ett överraskningskort till sin mor på Woolworth's.
Uppenbarelsen var spännande. Det var verkligen Maisie Andersons 40-årsdag dagen efter hennes dotter försvann men hur skulle Gartshore ha vetat att om han inte hade talat med Moira?
Det var trovärdigt att sätta Moira på bussen och antydde att hon kände föraren, trots hans förnekelse.
Trots detta drog de slutsatsen att det inte fanns tillräckligt med bevis för att åtala Gartshore, och han dog 2006.
Förra året fick fallet ny kraft som polis och åklagare från Skottlands kalla fallenhet grävde upp en grav i Old Monkland Cemetery där en vän till Gartshore hade begravts vid tiden för Moiras försvinnande.
Teorin var att Gartshore hade använt begravningen för att flytta Moira från ett dike och gömma henne där ingen skulle tänka på att leta - på en kyrkogård.
Moiras kvarlevor fanns inte med i handlingen, men fallet fick omfattande mediebevakning och två nya vittnen trädde fram.
Enligt kronkontoret, Skottlands dömande myndighet, hade båda vittnena trovärdiga skäl till att inte ha gjort det tidigare.
Det första vittnet påminde sig hur Gartshore, som liten flicka i Coatbridge, hade utsatt sig för henne och Moira Anderson i en lokal park sommaren 1956 och hade kallat Moira vid namn.
Ännu viktigare var att det andra vittnet uppgav att han sent på eftermiddagen den 23 februari 1957, nära Carnbroebussen Terminus, hade sett en man "drabba en ung flicka med armarna".
Vittnet sa att flickan såg ut som Moira Anderson. Han identifierade också mannen som Gartshore.
Med andra indicier hade vittnesmålen varit tillräckliga för en mordrättegång.
Bortsett från det uppenbara - varför? - och det praktiska - hur och var? - Många frågor återstår.
Var någon annan inblandad i mordet?
Var det inkompetens eller till och med korruption som hämmade den ursprungliga polisutredningen?
Och var är Moiras kropp?
Men åtminstone en fråga som har hemsökt Coatbridge i mer än ett halvt sekel verkar ha besvarats: det verkar som om Alexander Gartshore mördade Moira Anderson.
Det var en bitter, snöig lördagskväll när Moira Anderson lämnade sin mormors hus i Coatbridge för att köpa lite smör.