Det kommer inte att finnas mycket utrymme för det civila samhället, ingen demokrati i västerländsk stil och ingen lyssnar på "välfödda utlänningar som inte har något bättre att göra än att läxa upp oss".
I stället är Plenums budskap att president Xi vill ha ett regelbaserat system där en upprensad och kompetent parti-statsbyråkrati fortsätter att tjäna "massorna" obestridda.
Kleptokratiska diktaturer som kallar sig demokratiska är därmed inte demokratiska. Detsamma gäller för politiska partier som kallar sig kommunister.
Det kinesiska kommunistpartiet är ett förskansat härskande parti vars ledande ideologi inte är marxismen utan nationell "föryngring" och vars ledare nu oförfärat sträcker sig tillbaka till sina kejserliga förfäders språk för att förena sina 1,3 miljarder medborgare.
Det skulle vara lättare för världen att förstå om det kinesiska kommunistpartiet skulle döpa om sig till det kinesiska nationalistpartiet, men pinsamt nog är det det gäng kommunisterna svepte från makten för 65 år sedan, så namnet är för evigt förbjudet.
Men gör inga misstag. Xi Jinping är en nationalistisk ledare med en nationalistisk credo.
Vid makten i två år har han åtta kvar.
Om han kan reformera Kinas ekonomi och hålla ihop sin politik, kan hans era se Kina gå om USA som världens största ekonomi i absoluta termer (det har bara gått om USA på den åtgärd som tar hänsyn till skillnader i levnadskostnader).
Och när han lämnar kontoret 2022, Kina kan ha byggt sin egen rymdstation och samlat militär makt för att konfrontera USA: s strategiska beslutsamhet i Asien.
Detta är exakt vad Xi Jinping menar med "den stora föryngringen av den kinesiska nationen".
Men för att Kinas "stora föryngring" ska lyckas beror det nu på framgången med enormt utmanande ekonomiska reformer, och det beror i sin tur på politikens motståndskraft och flexibilitet.
Så vad är Xi Jinpings politik?
President Xi anser att Kina är speciellt och annorlunda. Som han uttrycker det: "För flera tusen år sedan trampade den kinesiska nationen på en väg som skilde sig från andra nationer."
Två år in i hans ledarskap, det starka hopp som vissa dissidenter och västerländska observatörer hyser om att han skulle kunna vara en garderobsliberal har fullständigt krossats.
Sedan Förenta staterna och Kina återupprättade förbindelserna 1979 har på varandra följande amerikanska regeringar hävdat att exponering för kapitalism och globalisering så småningom skulle binda Kina till den nuvarande världsordningen och främja de politiska friheter som ligger till grund för den.
Men Xi Jinping har gjort det klart att han inte har tid för det heller. Istället är han fast besluten att få Kinas inrikespolitik att passa för en helt annan världsordning.
Och han är en mer säker och målmedveten ledare än Kina har sett på toppen sedan Mao Zedong eller Deng Xiaoping.
Bevisen tyder på att Xi Jinping helt enkelt inte tror på liberal demokrati i västerländsk stil för Kina.
Liksom många av hans generation av kinesiska ledare blev han bestört över det kommunistiska styrets sammanbrott i Moskva.
Han uppges ha sagt att Sovjetunionen föll sönder 1991 eftersom "ingen hade stake nog att stå upp för det".
Observatörer lägger ofta ner detta tänkesätt hos den kinesiska politiska eliten på egenintresse.
Ett hot mot ett kommunistparti någonstans är ett hot mot oövervinnelighetens luft som hjälper det kinesiska kommunistpartiet att behålla makten.
Men även om man tillåter egenintresse verkar kinesiska ledare tro att ett obestridt styrande parti är nödvändigt för det nationella intresset.
De anser att Rysslands postkommunistiska politik endast har gett negativa lärdomar.
När man tittar på färgrevolutionerna i f.d. Sovjetunionen (rosa i Georgien, orange i Ukraina och tulpan i Kirgizistan) eller undersöker efterverkningarna av den arabiska vårens störtande av diktaturer i Nordafrika, eller de valexperiment som följde på amerikanska ingripanden i Irak och Afghanistan, ser man ingen övertygande modell för Kina att följa.
De hävdar också att de under de senaste 35 årens reformtid har gjort bättre ifrån sig när det gäller att tillgodose behoven hos sina 1,3 miljarder medborgare än världens största demokrati, Indien.
Och den globala finanskrisen 2008 och skådespelet av partisan gridlock i Washington har bara ökat förtroendet för Kinas varumärke blandning av auktoritära och nationalism.
Under ett besök i Europa tidigare i år konstaterade president Xi: "Konstitutionell monarki, kejserlig restaurering, parlamentarism, ett flerpartisystem och ett presidentsystem, vi betraktade dem, prövade dem, men ingen fungerade."
Han syftade på perioden mellan 1911 års revolution som störtade Kinas sista kejserliga dynasti och 1949 års kommunistiska revolution.
Han förklarade att Kina inte kunde kopiera politiken i andra länder "eftersom det inte skulle passa oss och det skulle till och med kunna leda till katastrofala konsekvenser".
Om inte demokrati, vad händer då?
Den senaste månaden har paraplyrörelsen i Hong Kong på ett spektakulärt sätt tagit upp denna fråga.
Kinas propagandamaskin har arbetat hårt för att stänga ner den igen på det vanliga sättet och skildrat protesten som ett arbete av utländska fientliga krafter som har för avsikt att väcka upp "färgrevolution" på kinesisk mark.
Men till och med Taiwans president Ma Ying-jeou uppmanade Peking att tänka om och hävdade att demokrati inte är ett västerländskt monopol utan ett universellt värde, och varnade för att när Kina blir mer välmående kommer dess folk att vilja ha mer demokrati.
Han sade att Kina borde "låta vissa människor bli demokratiska först".
I många frågor ser Peking president Ma som en vän till Kina, vilket gör det svårt att avfärda honom som bara ännu en "färgrevolutionär".
Men på fastlandet censureras diskussionen om universella värden, tillsammans med det civila samhället, medborgarnas rättigheter, rättsväsendets oberoende och pressfriheten.
Faktum är att ett framträdande drag i Xi Jinpings politik är att stänga ner antalet människor som tillåts diskutera politik.
Under de två år som gått sedan han kom till makten har de röda linjerna för oliktänkande förändrats, utrymmet för alla alternativa diskurser har minskat.
Många advokater och akademiker som en gång tolererades, till och med uppmuntrades, sitter nu i fängelse.
Vid ett forum för författare och konstnärer i oktober gjorde Xi en applåd för en bloggare som är känd för att ha kämpat för "Kinadrömmen" i motsats till den "brutna amerikanska drömmen".
Kinas politik drömmer: en föryngrad auktoritärism.
Xi är fast besluten att göra sitt styrande parti lämpligt att härska.
Han har inlett den djärvaste antikorruptionskampanjen i kommunisthistorien.
Han skäms inte heller för att vara auktoritär.
Med tanke på att det inte finns någon återgång till de revolutionära årens idealism och känsla av gemensamt syfte har han undvikit 1950-talets språk.
I stället sträcker han sig längre tillbaka till en public service-filosofi som har sina rötter i den kejserliga statsförvaltningens mandarinkultur. Xi talar om behovet av att "återfinna nya saker från Kinas historia och kultur så att den får större sammanhållning och större inflytande på det kinesiska folkets sinnen".
I tusentals år har Kinas politiska filosofer dragit lärdom av den rika historien att styra detta vidsträckta och komplexa land.
De tidiga kommunisterna förkastade detta arv i grossistledet.
Men Xi citerar liberalt från Konfucius och de övriga och döljer sig på sina kejserliga förfäders patriarkala språk för att befästa det auktoritära styrets legitimitet.
Han gör anspråk på en bestående och autentisk kinesisk tradition.
"Vi i kommunistpartiet är fasta marxister", har han sagt.
"Samtidigt kan vi inte vara okunniga om vårt eget lands historia, och vi kan inte förringa oss själva.
"Eftersom kineser har mer engagemang i omvärlden, har de ett djupare behov av självbejakande."
Kan ett 2000-tal Kina, en global makt med en mobil och uppkopplad medborgare, finna svaren på framtidens utmaningar genom att stänga ner diskussionen och förena sig kring spelboken från sitt förflutna?
Detta är vad president Xi har för avsikt att göra.
Han arbetar sannerligen hårt på att vara nationens självsäkere fader och utvecklar en bild som är mycket mindre begränsad och teknokratisk än hans närmaste föregångare.
Värt att notera också den senaste publiceringen av en bok om hans politiska filosofi, Xi Jinping: Kinas styre.
Och nästan alla förslag som godkänts för samhällsvetenskaplig forskningsfinansiering i år handlar om tanken på Xi Jinping.
Politiken under Xi-åren: personlighetskult, nationstillhörighet och att gå tillbaka till Kinas förflutna för att forma sin framtid.
Men det receptet botade inte 1900-talets problem, och det 21:a kommer bara att bli mer komplicerat. Xi Jinping kan ännu behöva revideras till sin "regering av Kina".
Vid kommunistpartiets toppmöte i Peking i oktober presenterade president Xi Jinping sin vision för Kinas styre.