Deras samtycke till att ge Europeiska centralbanken befogenhet att övervaka euroområdets större banker låter fruktansvärt tekniskt och tråkigt. Men det spelar roll när det gäller att hjälpa euroområdet att röra sig lite längre bort från klippan, samtidigt som man kanske kartlägger en framtid för Storbritannien i ett EU som alltmer domineras av valutaunionsmedlemmar som agerar som ett enat block.
Affären kan vara den viktigaste nya överföringen av nationella befogenheter till en institution i euroområdet sedan krisen bröt ut i valutaunionen för tre år sedan - och för många utgör den det första steget mot den typ av centralisering av beslutsfattandet som krävs för att euroområdet ska överleva.
Och den innehåller en möjlig plan för hur Storbritannien skulle kunna undvika att bli alltför marginaliserat som medlem av Europeiska unionen, om euroområdet skulle utvecklas till ett Europas förenta stater inom en bredare, lösare EU-struktur.
Så det ger ett möjligt svar till dem som tror att en konsekvens av att euroområdet gör vad det behöver för att undvika frakturer - för att integreras politiskt i en djup bemärkelse - är att Storbritannien obevekligt kommer att drivas mot EU:s utträde.
Här är den tjusiga detaljen.
ECB kommer att ta ansvar för att övervaka större banker, de med tillgångar (lån och investeringar) på 30 miljarder â ¬ eller vars tillgångar utgör mer än en femtedel av en nations ekonomiska resultat. Det är till en början cirka 200 banker.
Stora mängder franska banker kommer att övervakas av ECB, men få tyska banker (eftersom banksektorn är mer fragmenterad).
Det ser ut som en seger för Angela Merkel, förutom att ECB kommer att ha befogenhet att ingripa mot mindre banker om den ser problem - så att Hollandes värdighet bevaras.
De EU-länder som Storbritannien som inte ingår i euroområdet kan välja att ansluta sig till denna så kallade bankunion. De kan välja att låta sina banker övervakas av ECB.
Storbritannien kommer inte att överlåta sina nationella banktillsynsbefogenheter till ECB, men andra euroområdet "outs" kan (även om Sverige och Tjeckien, som Storbritannien, verkar ha beslutat att hålla sig till sina nationella tillsynsmyndigheter, för närvarande åtminstone).
När det gäller förbundskanslern, George Osborne, hade han motstridiga instinkter i förhandlingarna. Å ena sidan ville han inte blockera bankunionen för resten - eftersom han anser att det ligger i Storbritanniens intresse att bidra till att skapa lugn och stabilitet i euroområdet.
Å andra sidan har han de kommersiella intressena hos de brittiska bankerna och företagen att skydda, och han fruktar att ett mer sammansvetsat euroområde skulle försöka rigga den inre marknaden till nackdel för Storbritannien.
Han uppnådde två former av skydd för den brittiska handeln.
Å ena sidan har Europeiska centralbanken enats om att den inte kommer att diskriminera någon EU-medlemsstat på det sätt som den använder sina tillsynsbefogenheter. Rädslan var att banken, när den fastställde likviditets- eller kapitalregler för bankerna under sitt paraply, på något sätt skulle kunna vända de konkurrensutsatta spelplanerna bort från London.
När det gäller den utrustning som skapar regler för EU:s banker, Europeiska bankmyndigheten, kommer den att införa ett omröstningssystem med "dubbel majoritet" - vars effekt bör vara att bevara en röst för Förenade kungariket när det gäller att utforma bankregler.
Vad detta innebär är att när en ny regel antas måste det finnas en majoritet genom röstviktning av alla EU-medlemmar, plus en enkel oviktad majoritet av euroområdet "ut" och "in".
Eller för att uttrycka det på ett annat sätt, om en majoritet av euroområdet "ut" inte gillar en ny bankregel, kan de blockera den - vilket begränsar röststyrkan hos euroområdets medlemmar som agerar unisont.
Även om detta omröstningssystem med dubbel majoritet för EBA låter tråkigt, kan det visa sig vara mycket betydelsefullt.
Det skulle kunna utgöra en viktig modell för att bevara Storbritanniens röst och tyngd när det gäller den inre marknadens framtid, när och när euroområdet utvecklas till ett ännu mer enat politiskt block. Det innebär att Storbritannien kanske kan samexistera i Europeiska unionen med en valutaunion som blir en politisk union.
Men vi kanske går före oss själva. För även om de första stegen mot en bankunion som man enades om tidigt i morse är viktiga, garanterar de inte euroområdets överlevnad.
Om ECB visar sig vara bra på banktillsyn kan det i framtiden förhindra att euroområdets banker blir lika farligt uppsvällda som bankerna i Irland och Spanien. Det skulle kunna hindra euroområdets stater från att gå till konkurs på grund av deras respektive bankers hänsynslöshet.
Men för att undvika tvivel har euroområdets medlemmar inte slagit samman sina finansiella resurser för att tillhandahålla en enda reserv av pengar för att rädda banker, eller för att försäkra insättare mot förluster.
Tyskarna tillåter inte ens den nya räddningsfonden, den europeiska stabilitetsmekanismen, att placera pengar i spanska banker - till exempel - utan att detta kapital samtidigt blir ett ansvar för den överutvidgade spanska staten.
Eller för att uttrycka det på ett annat sätt, bankunionen kan vara en föregångare till den typ av finans- och balansräkningsunion som allmänt betraktas som en nödvändig förutsättning för euroområdets överlevnad, men som förment vital finansiell union ännu inte har skett. För att uttrycka det på ett annat sätt är Tyskland inte redo - och kanske aldrig redo - att tillhandahålla underförstådda försäkringar och garantier för lån och investeringar som görs av spanska banker, italienska banker eller franska banker.
Och ytterligare ett varningens ord:
Bankunionen har förmodligen övervunnit sitt största hinder, med finansministrarnas samtycke i går kväll. Men det kan inte bli verklighet förrän det har godkänts av Tysklands parlament. Den senaste tidens historia tyder på att det skulle vara idiotiskt att sätta stopp för de tyska parlamentsledamöternas passivitet före detta faktum.
Ungefär klockan 04:45 i Bryssel i morse gjorde Europeiska unionens finansministrar lite av EU:s historia.