När kommunistregimerna kollapsade över hela världen, höll Castro den röda flaggan på tröskeln till sin största fiende, Förenta staterna.
En splittrande figur hyllade hans anhängare honom som en förkämpe för socialismen, den soldatpolitiker som hade gett Kuba tillbaka till folket.
Men han ställdes inför anklagelser om brutalt undertryckande av oppositionen och bedrivande av en politik som lamslog den kubanska ekonomin.
Fidel Alejandro Castro Ruz föddes den 13 augusti 1926, son till en förmögen bonde, Angel Marâa Bautista Castro y Argiz, som hade emigrerat till Kuba från Spanien.
Hans mor, Lina Ruz GonzÃlez, var en gårdstjänare som blev hans fars älskarinna, och senare, efter Fidels födelse, hans hustru.
Castro gick i katolska skolor i Santiago innan han gick vidare till den jesuitdrivna El Colegio de Belen i Havanna.
Men han klarade inte av att vara akademisk och föredrog att ägna sin tid åt idrottsaktiviteter.
Det var när han studerade juridik vid universitetet i Havanna i mitten av 1940-talet som han blev politisk aktivist och finslipade sina färdigheter som en passionerad offentlig talare.
Hans mål var bland annat den kubanska regeringen, som leddes av president Ramon Grau, som var inblandad i anklagelser om korruption.
Våldsamma protester blev ordningen för dagen och Castro fann sig själv måltavla av polisen.
Han blev också en del av en sammansvärjning för att störta Rafael Trujillo, Dominikanska republikens högra ledare, men försöket omintetgjordes efter USA:s ingripande.
1948 gifte sig Castro med Mirta Diaz-Balart, dotter till en rik kubansk politiker. Långt ifrån att uppmuntra honom att ansluta sig till landets elit vände han sig alltmer till marxismen.
Han ansåg att Kubas ekonomiska problem var ett resultat av en ohämmad kapitalism som bara kunde lösas genom ett folks revolution.
Efter examen Castro inrätta en juridisk praxis men det misslyckades att blomstra och han var ständigt i skuld. Han förblev politisk aktivist och deltog i en rad ofta våldsamma demonstrationer.
1952 inledde Fulgencio Batista en militärkupp som störtade regeringen av den kubanska presidenten, Carlos PrÃ på.
Batistas politik med närmare förbindelser med Förenta staterna och undertryckandet av socialistiska organisationer stred mot Castros grundläggande politiska övertygelse.
Efter att rättsliga utmaningar hade misslyckats bildade Castro en organisation som hette The Movement, som arbetade under jord i ett försök att störta Batistaregimen.
Kuba hade blivit en fristad för playboy rika, och drevs till stor del av organiserade brott syndikat. Prostitution, spel och narkotikahandel var endemiska.
I juli 1953 planerade Castro en attack mot Moncada-armén i närheten av Santiago för att beslagta vapen för användning i ett väpnat uppror.
Anfallet misslyckades och många revolutionärer dödades eller tillfångatogs. Castro var en av flera fångar som ställdes inför rätta i september 1953.
Castro använde sitt rättsutseende för att avslöja grymheter som begicks av armén och som ytterligare höjde hans profil, särskilt bland medlemmar av den utländska pressen som tilläts delta i utfrågningen.
Han dömdes till 15 års fängelse. I händelse av att han släpptes i en allmän amnesti i maj 1955 hade tjänat bara 19 månader under relativt bekväma förhållanden.
Under sin korta tid i fängelset skilde han sig från sin hustru och fördjupade sig i marxistiska texter.
När Batista fortsatte att slå ner på sina motståndare, flydde Castro till Mexiko för att undvika att bli arresterad. Där träffade han en ung revolutionär vid namn Ernesto "Che" Guevara.
I november 1956 återvände Castro till Kuba med 81 beväpnade följeslagare ombord på en läckande kabinkryssare avsedd att bära bara 12 personer.
Partiet tog sin tillflykt till Sierra Maestra bergen. Från denna bas startade Castro en tvåårig gerillakampanj mot regimen i Havanna.
Den 2 januari 1959 gick rebellarmén in i den kubanska huvudstaden och Batista flydde.
Hundratals av Batistas tidigare anhängare avrättades efter rättegångar som många utländska observatörer ansåg vara mindre än rättvisa.
Castro svarade genom att insistera på att "revolutionär rättvisa inte bygger på rättsliga föreskrifter, utan på moralisk övertygelse".
Den nya kubanska regeringen lovade att ge tillbaka landet till folket och försvara de fattigas rättigheter.
Men regeringen införde snabbt ett enpartisystem. Hundratals människor skickades till fängelse och arbetsläger som politiska fångar. Tusentals kubaner i främst medelklassen flydde i exil.
Castro insisterade på att hans ideologi först och främst var kubansk.
"Det finns inte kommunism eller marxism, utan representativ demokrati och social rättvisa i en välplanerad ekonomi", sade han då.
År 1960 nationaliserade Fidel Castro alla amerikanska företag på ön. Som svar satte Washington Kuba under ett handelsembargo som skulle pågå in i 2000-talet.
Castro hävdade att han drevs in i armarna på Sovjetunionen och dess ledare, Nikita Chrusjtjov, även om vissa kommentatorer säger att han gick med i Sovjetunionens omfamning villigt.
Vad motivet än var, blev det tropiska Kuba ett slagfält under kalla kriget.
I april 1961 försökte USA störta Castros regering genom att rekrytera en privat armé av kubanska exiler för att invadera ön.
I Grisbukten avvisade kubanska trupper inkräktarna, dödade många och fångade 1.000. Fidel Castro hade blodiga näsan av en supermakt och det skulle aldrig förlåta honom.
Ett år senare upptäckte amerikanska spaningsflygplan sovjetiska missiler på väg till platser på Kuba. Världen stirrade plötsligt in i avgrunden av det totala kärnvapenkriget.
"En rad offensiva missilplatser håller nu på att förberedas på den fängslade ön. Syftet med dessa baser kan inte vara något annat än att ge en kärnvapenattack kapacitet mot västra halvklotet," varnade president John F Kennedy.
Supermakterna stod öga mot öga, men det var president Chrusjtjov som blinkade först och drog ut sina missiler från Kuba i utbyte mot ett hemligt tillbakadragande av amerikanska vapen från Turkiet.
Men Fidel Castro hade blivit Amerikas fiende nummer ett. CIA försökte mörda honom, mest ökänd med Operation Mongoose. Att få honom att röka en cigarr full med sprängämnen var en idé.
Andra var ännu mer bisarra, bland annat för att få hans skägg att falla ut och göra honom till en figur att förlöjligas.
Sovjetunionen har hällt pengar i Kuba. Den köpte större delen av öns sockerskörd och i gengäld trängde dess fartyg in i hamnen i Havanna och förde in desperat behövliga varor för att slå det amerikanska handelsembargot.
Trots sin tillit till sovjeternas hjälp satte Castro Kuba i spetsen för den nybildade icke-alignerade rörelsen.
Men han tog också parti, särskilt i Afrika, och sände sina trupper för att stödja marxistiska gerillasoldater i Angola och Moçambique.
I mitten av 1980-talet förändrades emellertid den globala geopolitiken. Det var Mikhail Gorbatjovs, glasnosts och perestrojkas tid, och det visade sig vara katastrofalt för Castros revolution.
Moskva drog i själva verket stoppet för den kubanska ekonomin genom att vägra ta sitt socker längre.
Fortfarande under USA:s embargo och med dess sovjetiska livlina avskuren var kronisk brist och tomma hyllor på Kuba oundvikliga. Tempersen blev kortare i takt med att matköerna blev längre.
Landet Fidel Castro kallade den mest avancerade i världen hade faktiskt återvänt till åldern av oxdragna vagnar.
I mitten av 1990-talet hade många kubaner fått nog. Om tidigare exilvågor hade handlat lika mycket om politik som ekonomi, tog nu tusentals till havet i en vattenburen utvandring till Florida och drömmen om ett bättre liv. Många drunknade, men det var ett förkrossande misstroendevotum mot Castro.
Ändå registrerade Kuba några imponerande inhemska landvinningar. God medicinsk vård var fritt tillgänglig för alla, och Kubas spädbarnsdödlighet var gynnsam jämfört med de mest sofistikerade samhällena på jorden.
Under senare år verkade Castro ha lugnat ner sig. 1998 såg ett banbrytande besök av påven Johannes Paulus II, något som skulle ha varit otänkbart även fem år tidigare.
Den dåvarande påven fördömde Kuba för dess kränkningar av de mänskliga rättigheterna och skämde ut Castro inför världens medier.
Fidel Castro hade skapat sitt eget unika varumärke av karibisk kommunism som under sina sista år tvingades anpassa sig och långsamt införa några fria marknadsreformer för att rädda sin revolution.
Den 31 juli 2006, bara några dagar före sin 80-årsdag, överlämnade Castro makten tillfälligt till Raul efter att ha genomgått en akut tarmoperation.
Hans hälsa fortsatte att försämras. I början av 2008 meddelade Castro att han inte skulle acceptera befattningarna som president och chefsbefälhavare vid nästa möte i nationalförsamlingen.
I ett brev som publicerades i en officiell kommunisttidning citerades han som att han sade: "Det skulle förråda mitt samvete att ta upp ett ansvar som kräver rörlighet och total hängivenhet, som jag inte är i ett fysiskt tillstånd att erbjuda."
Han drog sig till stor del tillbaka från det offentliga livet och skrev artiklar publicerade i statsmedia under titeln Kamrat Fidels återspeglingar.
Han återuppstod i juli 2010, han gjorde sitt första offentliga framträdande sedan han blev sjuk, hälsade på arbetare och gav en TV-intervju där han diskuterade amerikanska spänningar med Iran och Nordkorea.
Följande månad höll Castro sitt första tal inför nationalförsamlingen på fyra år och uppmanade USA att inte vidta militära åtgärder mot Iran eller Nordkorea och varnade för en kärnvapenkatastrof om spänningarna ökade.
När kulturminister Abel Prieto tillfrågades om huruvida Castro kan komma tillbaka till regeringen, sade han till BBC: "Jag tror att han alltid har varit i Kubas politiska liv men att han inte tillhör regeringen. Han har varit mycket försiktig med det. Hans stora strid är internationella angelägenheter."
President Obamas tillkännagivande i december 2014 om början på ett slut på USA:s handel och andra sanktioner ledde till en upptining i vad som hade varit ett halvt sekel av fientliga förbindelser mellan de två länderna.
Castro välkomnade förslaget att säga att det var "ett positivt steg för att skapa fred i regionen", men att han misstrodde den amerikanska regeringen.
Medan många kubaner utan tvivel avskydde Castro, älskade andra honom verkligen. De såg honom som en David som kunde stå upp mot Goljat av Amerika, som framgångsrikt spottade i "Yanqui" öga.
För dem var Castro Kuba och Cuba var Castro.
Fidel Castro styrde Kuba som en partistat i nästan ett halvt sekel.