Tusentals och åter tusentals fullmäktigejobb ser ut som att få yxan på grund av utgiftspressen, men 270 arbetstillfällen rullande stål plattor få en arbetsgrupp, alla händer är på däck för att hitta en köpare, medan oppositionen kräver nationalisering.
Det är inte svårt att förstå varför. Nostalgi är en del av det, dessa är resterna av en gång stor och ädel industri, runt vilken stora delar av Lanarkshire byggdes.
Det beror delvis på att Clydebridge och Dalzell är symboliska för globaliseringens effekter, vilket tvingar arbetstagare och samhällen att gå över på lokal nivå som priset för att berika den bredare ekonomin.
Andra delar av Storbritannien och Europa känner påfrestningen av invandrade människor. I Morwell och Cambuslang handlar det om utvandrade jobb.
Men det beror också på att det finns obehag att den nya ekonomin och den nya arbetsmarknaden är oplanerade och slumpartade, buffrade av marknadskrafterna och brist på säkerhet för stora anläggningar med jobb-för-liv.
Det är inte alltid lätt att inse att Storbritannien har vuxit ganska framgångsrikt under de senaste åren genom att dra sig tillbaka från att göra saker och ting.
Tjänstesektorn utgör 75 % av ekonomin, och även om den sträcker sig från högvärdiga finans- och yrkesroller till burgare-flipping och vårdhem, saknar den den ädla kvalitet med vilken de gamla tunga (och smutsiga) industrierna ses i efterhand.
Det råder bred enighet om att Storbritannien måste tänka om när det gäller tillverkning. På den friare marknaden myntade George Osborne den suggestiva ambitionen att det skulle finnas en "makarmark".
Retoriken har inte alltid motsvarat de politiska resultaten. Industripolitiken i Westminster består nu av en satsning på en mer tekniskt utbildad arbetskraft, och incitament riktade till 11 utvalda sektorer, som sträcker sig över flyg- och fordonsindustrin till kärnkraft och vindkraft, biovetenskap och professionella tjänster och företagstjänster.
Det finns också "katapultcenter" för att driva idéer mot marknaden för robotik, syntetisk biologi och bättre batterier.
Om du vill se hur brittisk tillverkning ser ut dessa dagar (under tysk ledning och med en hel del robotar), skulle jag starkt rekommendera "Byggande bilar Live" på BBC iPlayer för två veckor till. Vi skulle kunna göra värre saker än att göra det nödvändigt för alla gymnasieelever, särskilt de som har dålig erfarenhet av praktik.
Samtidigt pekar Jeremy Corbyns senaste framgång med att vinna Labours ledarskap på en önskan om en mer interventionistisk regering, villig att ta kontroll över strategiska industrier för att tjäna ett socialt syfte utöver aktieägaren.
Så är det dags att tänka på en industripolitik igen? Till och med den brittiska industrins konfederation, som var nära i linje med de senaste regeringarnas fria marknadsorientering, vill se mycket mer ingripande.
Utan den kanske mr Osborne upptäcker att tillverkarna marscherar bakåt. Wood Mackenzie, det ekonomiska konsultföretaget i Edinburgh, publicerade denna vecka sin prognos för framtida tillverkningssektorer i Europa.
Till stor del på grund av att olja och gas är på nedgång visade den Storbritannien som ett av bara två länder, med Italien, där produktionen är på väg att minska.
På 1960- och 1970-talen gick industri- och regionalpolitiken hand i hand och fick ett dåligt rykte. På sextiotalet valde Harold Wilsons labourregering industrier och platser för dem som hade mer att göra med stigande arbetslöshet och politik än ekonomisk livskraft.
Ravenscraig hade redan valts till hjärtat av stålindustrin i Skottland. Det hade funnits tydliga råd för att lokalisera ett nytt, integrerat stålverk nära en djupvattenhamn, för import av järnmalm och export av stål.
Colvilles, firman som dominerade Lanarkshires ståltillverkning före nationaliseringen, tänkte annorlunda.  Det gjorde regeringen också. Eftersom stålarbetare redan var i Lanarkshire krävdes det att de nya stålverken skulle vara där stålsamhällena fanns. Järnmalmen skulle komma till dem, vilket fram till 1978 innebar att små fartyg lossade vid en järnvägsterminal i centrala Glasgow.
Regeringen ville ha en strippfabrik för att försörja de industrier som den ville se utvecklas i Skottland. Det beslutade att planen för ett integrerat bandbruk skulle delas mellan Skottland och södra Wales.
Det som är värt att notera är att premiärministern som gjorde tillkännagivandet var Harold Macmillan, konservativ.
Det är också värt en kort paus att undra om "Craig stålverk hade varit belägna i Grangemouth eller Hunterston, kräver arbetskraften att flytta, resten kanske inte har sänts till Skottlands industriella historia.
Andra stora industrianläggningar från 1960-talet kom och gick. Linwood bilfabrik och Bathgate lastbilar och bussar är "inte mer", som Proclaimers låt går, eller åtminstone de är helt förändrad, till en butik park och pendelhus.
I högländerna, Invergordon i påsk Ross, och Corpach, nära Fort William, gick Dounreay som regeringens utsedda industriella nav. Varken aluminium eller papper skulle uppträda som man hoppades vid de två ändarna av den stora Glenn.
Men eftersom den 1 november 2015 är 50-årsjubileet för Highlands and Islands Development Board som inledde sitt arbete är det värt att notera att regeringens svar på avfolkningen och nedgången var utgångspunkten för en mycket framgångsrik renässans av hela regionen, även utan stora industrianläggningar. "Lochaber inte längre"? Inte mer. Och mer om det inom kort.
På 1970-talet kopplades industripolitiken samman med nationaliseringen av gamla förlustbringande industrier, eftersom de förlorade marknader till effektivare konkurrenter långt borta.
Dålig ledning, fruktansvärda arbetsmarknadsrelationer och oduglig politisk inblandning gav intervention och industripolitik ett dåligt namn.
Och det var startplattan för det marknadsdrivna 1980-talet, som ersatte de gamla industrierna med tjänstesektorn, och i synnerhet finansieringen.  De gamla tunga industrierna privatiserades inte bara, utan också de nya. Regeringens andel i (på den tiden) den unga industrin av offshore olja, såldes av.
Jämför det med vår granne i Nordsjön. För allt prat om Norges enorma fond från att hålla intäkterna från Nordsjöolja, det finns lite diskussion nu om hur mycket bättre Norge har gjort genom att hålla på en mycket stor del av det egna kapitalet i sina offshore tillgångar, samt dess skatteuttag från dem. Statoil är allt annat än en skurande nationaliserad dinosaurie.
Andra europeiska länder har gjort betydligt bättre ifrån sig än Storbritannien när det gäller att omvandla gamla industriområden. Det är enligt professor Andrew Cumbers vid Glasgow University, vars forskning om Tyskland, Frankrike och Storbritannien gör obekväm läsning för de ekonomiska avdelningarna i Whitehall.
De valde den strategiska tillverkningsindustri de ville ha, och såg till att de var skyddade och försågs med investeringar.
Detta skedde inte med enkla bidrag till förluster, utan med statligt kontrollerade industriinvesterare som var villiga att inta den långa ståndpunkten med mycket billigare och mer attraktiva lånevillkor än brittiska företag. I Tyskland var dessa banker vanligtvis regionala.
Så både en industri- och regionalpolitik kombinerat för att se till att strategiska industrier överlevde och ofta frodades. Professor Cumbers påpekar att framgångsrika industriländer har behållit sina egna ståltillverkningssektorer, däribland Nederländerna, Belgien och USA.
Den totala produktionen ökade snabbare i Storbritanniens gamla industriregioner, men sysselsättningstillväxten var i tjänstesektorn snarare än att hjälpa tillverkarnas marsch.
Cumbers pekar också på en svaghet i Storbritanniens beroende av utländska investeringar - att när företag avtalar är utländska huvudkontor mer villiga att offra avlägsna växter. Den brittiska stålindustrins öde vilar för närvarande på beslut som fattas i huvudkontoret i Bangkok och Mumbai.
De senaste årtiondena visar att den relativa nedgången i tillverkningsindustrin med tillväxten i tjänstesektorn är ett utbrett fenomen som åtföljer den ekonomiska utvecklingen.
Ekonomisk teori säger att du inte ska behöva göra ditt stål lokalt om det kan produceras mer effektivt någon annanstans och importeras. Storbritannien är ett mycket sällsynt exempel på ett land som verkar vara villigt att sätta den teorin på prov.
Och med tanke på att Clyde behåller sin varvskapacitet för att skydda sina strategiska säkerhetsintressen - genom att kunna bygga krigsfartyg för den kungliga flottan - är det märkligt att man inte också insisterar på skydd för stålindustrin som levererar till varven Govan och Scotstoun.
Den planerade malningen av två stålfabriker i Lanarkshire ger tillbaka 1980-talet som om det vore... för 30 år sen.