Pastyskatten blev synonym med George Osbornes så kallade Omnishambles budget 2012. Kanslern tvingades backa upp flera föreslagna skattehöjningar - inklusive 20 procent moms på ändringar av historiska byggnader och statiska husvagnar - under veckorna efter sitt uttalande.
Men det var planen att ta ut 20 procent moms på varm smakrik mat som orsakade Osborne mest matsmältningsbesvär.
Han hade föreslagit att all mat som säljs "över omgivningstemperaturen" - inklusive bakverk, pajer och korvrullar - skulle inkludera moms för att stänga ett kryphål i beskattningen.
Det kunde ha sett oskyldigt ut på papperet, men idén orsakade ett skrik bland företag upp och ner i landet, som hävdade att det skulle drabba handel och arbetstillfällen.
Kanslern och premiärminister David Cameron ställdes också inför påståenden om att de inte hade kontakt med de pastiga massorna.
Åtgärden upphörde slutligen i slutet av maj, ungefär två månader efter det att den först tillkännagavs.
Mot slutet av sin tid som kansler, gjorde George Osborne en annan skrikande U-sväng, denna gång över nedskärningar till skattelättnader för låginkomstfamiljer i arbete.
Det var en del av en nedskärning på 12 miljarder pund till välfärdspropositionen som de konservativa hade lovat före valet 2015, men som hade gett mycket lite detaljer om före valet.
I en "nödläge" Junibudget efter David Camerons valseger, meddelade kanslern att utgifterna för skattekrediter hade ökat sedan 1997 och han planerade att sänka inkomsttröskeln från 6 420 £ till 3 850 £ och begränsa skattekrediter och Universal Credit till de två första barnen.
Labour, som då deltog i en ledartävling, var något trögt att svara, men snart galvaniserade sig oppositionen mot förslaget, som också kritiserades av Tory backbenchers och välgörenhetsorganisationer, som sade att det skulle kosta många familjer 1000 pund i veckan.
Regeringen drabbades av ett förödande nederlag i överhuset, där kamrater stödde Labours krav på att skjuta upp planerna. Osborne medgav slutligen nederlag i novembers höstanförande när han sade att planerna helt enkelt inte skulle genomföras.
Gordon Brown älskade att felfota oppositionen genom att överraska i slutet av sina budgettal - men det var hans egen sida som var i uppror när han klippte 2 p från grundskattesatsen för inkomstskatt i sin 10: e och sista budget i mars 2007.
Han meddelade att starträntan på 10 procentenheter skulle skrotas samtidigt - och vägrade inledningsvis att acceptera att det skulle finnas några förlorare av denna åtgärd.
Den dåvarande kanslern hävdade att de som tjänar mindre än 17.000 pund inte skulle missgynnas på grund av en motsvarande ökning av skatteavdragen för arbete, men Labour parlamentsledamöter var inte imponerade, anklagar kanslern för att knuffa de fattiga för att finansiera en sänkning av medelinkomsten.
Ändringen skulle inte träda i kraft förrän i maj 2008 och Brown hade gott om tid att hitta en väg ut. Han tvingades slutligen att komma överens om ett kompensationspaket på 2,7 miljarder pund för dem som skulle förlora, genom att höja inkomstskatten.
Vid den tidpunkten hade Brown naturligtvis efterträtt Tony Blair som premiärminister, och den sjudande raden fick inte hjälp av de parlamentsledamöter från labourpartiet som redan var missnöjda med hans ledarskap.
Även om detta var helt en partiell U-sväng - 10p-hastigheten var aldrig återställd - drog episoden på sig för mycket av hans främsta. Kansler Alistair Darling tvingades göra ytterligare eftergifter under 2009 när Labour MP Frank Field ledde en revolt mot rättvisan i de korrigerande åtgärderna.
£2.7 miljarder paket för att hjälpa 10p skatteoffer
Detta kan mycket väl vara moder till alla skatteförseningar, eftersom det ledde till en premiärministers undergång.
De konservativa hade länge betraktat inhemska priser, baserade på fastigheternas hyresvärde, som orättvisa och föråldrade.
Det system som Margaret Thatcher utformade efter valet 1987 för att ersätta dem - en enda schablonavgift per capita för varje vuxen, fastställd av lokala myndigheter - döptes till gemenskapsavgift av hennes regering. Men alla andra kallade det "Polisskatten".
Det introducerades först i Skottland i slutet av 1989 och rullade ut i England och Wales i början av 1990. Det visade sig vara enormt impopulärt och utlöste stora protester och kulminerade i upplopp i London och andra städer våren 1990.
De sociala oroligheterna, som då fördömdes av politikerna, underblåste intrycket av en regering som var djupt orörlig efter 11 år och innan året var ute hade Thatcher blivit utkastad.
Efter att ha tagit över som Tory ledare och premiärminister, John Major dumpade opinionsundersökning skatt och återvände till ett system som bygger på fastighetsvärden i form av rådets skatt 1992. Till skillnad från sin föregångare tog kommunalskatten hänsyn till betalningsförmågan.
Kansler Philip Hammond kan ha slagit rekord genom att skrota en planerad ökning av den nationella försäkringen för egenföretagare mindre än en vecka efter att ha tillkännagett det - här är några andra utmanare för den snabbaste politiska u-svängen under den senaste tiden.