Mediauppspelning stöds inte på den här enheten
Att utöka sin körning till 19 på Irland nästa helg skulle säkra Eddie Jones sida mot rygg Grand Slams, en annan bedrift bortom deras legendariska föregångare.
Men de kommer att behöva vinna en egen VM för att gå med i 2003 laget i pantheon av engelska sidor.
Nästa lördag, den nuvarande laget har chansen att göra något som undvek Woodward sida i 2001 när, efter att ha slagit Skottland med 40 poäng, de misslyckades i sitt skott på en Grand Slam som de förlorade i Dublin.
De är ännu inte den färdiga artikeln - och har en viss väg att gå för att matcha uppnåendet av VM-vinnarna - men hur jämför de människan med människan med de stora 2003?
Medan Josh Lewsey kan växla mellan de två positionerna, Mike Brown är definitivt en full-back, inte en ytter.
Han är den klassiska high-ball krigare, njuter av flygstrid som är en så stor del av det moderna spelet. Irlands Rob Kearney, Wales Dan Biggar och Nya Zeelands Ben Smith är bland de bästa i världen på fält ping-pong sparka utbyten, men ingen är bättre än Brown.
Lewsey är en bättre allroundare. Han överskuggar Brown i attack med sin hastighet, och var stenfast i försvar.
Hans rib-brytande träff på Australiens Mat Rogers sommaren innan VM-finalen lämnade sitt motsatta nummer oförmögen att surfa som ligger på brädet var alltför obekväm.
Stackars Jack Nowell. Varje flygel i världen skulle lida av denna jämförelse eftersom Jason Robinson hade unika attacker färdigheter.
Han kombinerade det bästa steg jag någonsin sett med hisnande acceleration som skulle lämna försvarare kvävda av damm.
Nowell har gränslös energi och vill alltid få tag på bollen och ta på oppositionen. Fortfarande bara 23, den attityden har drivit hans förbättring med varje spel.
Vilken kontrast. Jonathan Joseph och Mike Tindall är två helt olika typer av spelare, men var och en passade perfekt sina epoker. Tindall var direkt, konfrontationell och stark, men han hade också ett öga för passet och förmågan att leverera det.
Han var kompromisslös i angrepp och försvar, njuter av kollisionen med eller utan bollen.
Josephs mest iögonfallande kvalitet är hans tempo och förmåga att välja en försvars-piercing linje. Vi såg den perfekta demonstrationen av detta i hans hat-trick-föreställning mot Skottland på lördag.
Hans försvar är mer subtilt än Tindalls krasch-bang stil, men det är lika effektivt.
Även om det fanns skillnader utanför centrum, de två sidornas inre centra ger liknande tillgångar till tabellen.
Will Greenwood var både en playmaker och try-scorer för 2003 sidan. Han var bedrägligt snabb, plocka smarta linjer och trassla upp varven med sina långa steg. Han har en fantastisk rugbyhjärna och gjorde tid och plats för andra såväl som att hitta hål för att utnyttja sig själv.
Farrell har kanske förbättrats mer än någon annan spelare under ledning av England coach Eddie Jones. Hans löpning med bollen i handen är nu ett verkligt hot mot defensiva linjen, han vet hur man sätter fällor för angripare och sedan kan leverera en avgörande poäng pass. Lägg till i mixen hans metronomiska mål-kicking och han håller på att bli världsklass.
Anthony Watson, med bara 23 år och 24 tester under bältet, är fortfarande relativt rå. Han har elektrifierande tempo och stora fötter dock och avslutar sina chanser väl. Lägg till den större medvetenhet som bör komma med erfarenhet och han kommer att vara mycket bra.
Cohen hade mer kroppslighet, men offrade inte mycket snabbhet för det. Han hade ett exceptionellt steg och tempo för en stor man.
George Ford har en underbar skicklighet-set - hans vision, passerar och sparkar från hand är i allmänhet exceptionella. Men han saknade sitt bästa 2016 då osäkerheten om hans framtid på Bath drog vidare. Nu när hans återkomst till Leicester har sorterats vill jag se 23-åringen visa sin takt med bollen i hand och göra varv för sitt lag.
Vad kan du säga om Jonny Wilkinson? Han skulle leverera precis vad hans tränare ville ha av honom. Han förstod Englands plan inifrån och ut och utförde allt på sitt metodiska och smarta sätt.
Defensivt satte han nya standarder för positionen med rysande hits och, avgörande i VM-finalen, han var ett straff-kickande geni.
Ben Youngs har sublima matcher, bra matcher och några fattiga. Hans bästa - såsom man-of-the-matchen display i December 37-21 seger över Australien - är världsklass. Han behöver bara lite mer konsekvens.
Matt Dawson var en annan smart spelare. Han hade ett öga för gapet, ett steg som skulle skicka kameramän på fel sätt, och han tog på sig ansvaret i den största av matcher.
Hans halvbryt i fasen innan gjorde Jonny Wilkinsons avgörande drop-goal som mycket lättare i VM-finalen och hans försök i den första brittiska och irländska Lions Test i Sydafrika var typisk impudent opportunism.
Loose-head Trevor Woodman var förmodligen den osungna hjälten av 2003. Han var en gammaldags rekvisita med tekniska färdigheter som inte alltid var lätta att identifiera, men som definitivt fanns där.
Mako är en prototypspelare som är före sin tid. Hans förmåga att bära boll ger England en annan möjlighet i det lösa och hans skickliga handhavande färdigheter tror på hans storlek.
Steve Thompson var en hora som borstade av aggression i allt han gjorde. Inget ovanligt där kanske, men han var också en av de bästa bollbärande horor som har spelat spelet, kombinerar tempo och en kolv-liknande hand-off.
Hartley leder det nuvarande England laget med exempel, helhjärtade och obevekligt konkurrenskraftiga. Han är mer av en set-piece specialist dock och det har varit märkbart i senaste Tests att han har ersatts av den mer rörliga Jamie George tidigt i andra halvan när matchen öppnar upp.
Tight-heads tenderar att vara ensamma vargar, som lever för klumpighet och chansen att orsaka motståndsfronten smärta. Phil 'Raging Bull' Vickery men flyttade ut ur den komfort zonen och bar i löst till stor effekt. Det var hans mening med skillnaden.
Det nuvarande England laget utvecklas till en allround fotbollssida där en till 15 kan köra med bollen effektivt, men Dan Cole passar inte den modellen. Förutom sin främsta roll att hålla klungan fast, är han främst en nedbrytning renare och är mycket mer effektiv där än som en löpare.
Martin Johnson var den kompletta andra raden, som under hela sin tioåriga internationella karriär på ett strålande sätt anpassade sig till förändrade tider i rugby. Han hade en maratonlöpares hållbarhet, en tungviktsboxares förmåga att slåss och en gladiators överlevnadsinstinkt. Lägg i hans vildsinthet i tight, svävande språng i line-out och tyst auktoritet på planen och du har en av de bästa spelarna någonsin.
Joe Launchbury är en arbetsnarkoman, få om hans defensiva uppgifter, göra de hårda varven från första mottagaren och dekorera sina föreställningar med slick hantering färdigheter.
Ben Kay fick det smutsiga arbetet gjort för 2003 England laget. Han var en smart spelare på planen, vet var man ska sätta sig själv för maximal effekt. Han kan ha överskuggats av andra större namn i allmänhetens fantasi, men han var lika viktig som någon av dem på planen.
Courtney Lawes muskulösa runt planen innebär att han är osannolikt att bli förbisedd på liknande sätt. Han har utvecklat sitt spel under det senaste året. Monstret raka till showreel träffar är fortfarande kvar, men nu har han blivit en mer framträdande bollbärare också. Den ytterligare dimensionen är något som han behöver för att hålla sin skjorta i en mycket konkurrenskraftig position på 2017-sidan.
Enligt min åsikt var Richard Hill Englands bästa spelare i ett antal år. Han hade tempo och intelligens av en öppen flanker och krigarens instinkt av en blind flanker. Han var verkligen världsklass.
Det är svårt att tro att Maro Itoje bara är 22 år gammal. Hans unika säljande punkt är hans rugby intelligens. Han gör en veterans beslut om huruvida gå in i sammanbrottet, sticker ut för att göra en tackling i utkanten eller springa ut bred för att täppa till en lucka i defensiva linjen. Han är prototypen modern back-fem framåt.
Två helt olika spelare med olika skill-set och olika karaktärer utanför fältet också, om du bedömer efter deras sociala medier skrmish i kölvattnet av den senaste VM.
Neil Back var den försöks-scoring tackling schakal på öppen sida flanker, länka spel, täcka varje blad av gräs och sällan göra ett misstag. Han kompletterade också resten av raden 2003 perfekt. Eddie Jones, som identifierade Englands brist på en ut-och-ut-plockare som Back som en av deras svagheter innan han tog över, söker fortfarande efter den perfekta balansen i det området.
Tillbaka fick ofta höra att han var för liten för att klara sig i internationell rugby innan han bevisade att hans kritiker hade fel. Det är aldrig en anklagelse som skulle kunna riktas mot den fysiskt påtvingande Haskell. Nyligen har han kommit upp mot de bästa spelarna i världen i sin position och höll sin grund, mest märkbart upphäva Australiens Michael Hooper och David Pocock i två tester i sommar.
Föreställ dig att de här två springer på varandra. De är båda stora krigare. Lawrence Dallaglio allierade rå atletism från hans tidiga dagar på sjuor krets till en envis tävlingsmentalitet.
Han vägrade bara att låta sitt motsatta tal få övertaget över honom. Det kommer att se till att han var en spelare i världsklass snarare än bara en utmärkt.
Vunipola verkar ha fört en del av det ståliga fokus till sitt spel efter att ha utmanats att etablera sig som den bästa nummer åtta i världen. Han har börjat dominera spel och motstånd.
Han har en enorm mängd naturlig förmåga och, vid 24, kommer en hel del att komma ner till om han kan fortsätta att klättra den branta inlärningskurva han är på.
Jeremy Guscott pratade med BBC Sports Mike Henson
Seger mot Skottland på lördagen var en världsrekord-jämförande 18: e i rad för det nuvarande England laget, som redan var på en längre vinnande strimma än Sir Clive Woodwards 2003 världsmästare - deras bästa var 14.