Men han tyckte det skulle vara kul att träffa några gamla vänner och han kunde ta med sig sin femåriga son Gavin också.
Hans fästmö Jen Regan övertalade honom att ta en öl och Gavin borde inte missa förskolan. Han gick med på det. Det var den sista turen den dagen.
När den första bomben exploderade rusade mr Fucarile och hans vänner ut på gatan. Den andra explosionen låg ungefär fyra meter bort (1,2 meter) från dem.
Han hittade sig själv på ryggen, ett ben i brand. Han försökte ta av sig byxorna, men fick brännskador på händerna efter att ha rört vid bältesspännet.
Hans högra ben hade blåst av. Folk började hjälpa till. De sa åt honom att inte försöka sätta sig upp. Han visste att det inte var bra.
Han hjälpte en kille i en bilolycka och sa åt honom att inte röra sig för att han såg så dålig ut.
Först en ambulans och sedan en annan gick förbi. De var för fulla.
Till slut tog en polis honom till sjukhus. Han tänkte på sin son. Han var tvungen att överleva för Gavins skull.
Tvångsdörrarna till sjukhuset öppnades: han rullades igenom och sedan slocknade han. Han låg i koma i flera dagar.
Någon ringde ms Regan. Personen sa åt henne att snabbt ta sjukhuset.
Först trodde hon att det var en av hans vänner som spelade ett sjukt skämt, men sedan insåg hon att detta var allvarligt.
Hon följde med hans bror, en polis. Han skulle få henne förbi alla vakter. När en läkare ringde för att säga att mr Fucarile hade förlorat benet, kastade hon telefonen och slog på lastbilen.
Hon sa att mannen i sjukhussängen inte liknade honom.
De är ett ganska fantastiskt par. Tillsammans sedan skolan, älsklingar i barndomen.
Han var takläggare, hon är sjuksköterska, båda Boston Irish-italienare.
En lång släktlinje inom polisen, militären och brandkåren. Han är en vanlig kille, en charmör, en joker och en retas.
Hon är tuff och vacker, och säger att hon klarar sig för att man måste när man har familj.
Men hennes leende är tunt och hon är närmare kanten än du är glad för.
De säger att de är vanliga amerikaner, men de går igenom nåt extraordinärt och hemskt och håller ihop det.
De namn-kontrollerar alla människor som hjälpt dem, som de har kommit nära, vars handlingar försäkrar dem styrka och godhet kan formas av formlös skräck. En insamling på nätet har kostat mer än 190.000 kronor.
Regan säger att bombplanen misslyckades; terroristerna förlorade på grund av detta, eftersom Boston är starkt, som sloganen går.
"Du tror att du kan knäcka alla och de lyckades inte, du vet? Det gjorde de verkligen inte."
Mycket av vad de säger kan låta bittert i kallt tryck - men det sägs inte med bitterhet utan avgång.
De sörjer uppenbarligen ett liv de en gång hade som aldrig kommer att återvända.
De hoppas på det som Regan kallar "ett nytt normalt" som bara är dåligt, snarare än hemskt.
Mr Fucarile har genomgått en ändlös operation. Hans vänstra fot måste byggas om, bit för bit, en artär tas ut ur benet.
Benspetsen som en gång var hans häl mejslades ner tills den passade hans nygjorda fot. Den sista operationen var i januari. Det kommer förmodligen att finnas fler.
Hans brända vänstra ben gör ont hela tiden. Han väcker ms Regan och skriker på natten. Han måste bestämma sig för om han vill behålla den eller amputera den också.
Och sen är det splittret i hans hjärta. Ännu en operation. Hans pappa säger att öppen hjärtkirurgi är väldigt smärtsamt.
När man ser mr Fucarile med sin sexårige son Gavin, är det tydligt hur mycket pojken älskar honom, som klampar i knät för att titta tillsammans på bilder på en laptop.
Men båda säger att det är effekten på Gavin som är den värsta av en lista över mycket dåliga saker.
"Det svåraste för mig är nog att Gavin blev rånad på en stor del av sin barndom. Marc får inte gå ut med honom och kasta en boll som han brukade. Eller, du vet, att bygga en snögubbe - vi gjorde ingenting med honom i vinter. Det är hemskt, sa Regan.
"Jag tror att varje liten pojke vet att det finns skurkar där ute men de tror att det är som en tecknad film," tillade hon. "Och nu [Gavin] vet att det finns riktigt elaka människor där ute och det är hemskt. Det har varit det svåraste för mig."
Det måste vara svårt för mr Fucarile att höra, men han håller inte med.
"Det svåraste har varit min son, precis när han gör kommentarer som, "Det var roligare, pappa, när du hade två ben", sade han.
Folk på en närliggande gård "spelade ut i snön och han var som, "Låt oss gå ut och spela i snön", och jag var som, "Pappa kan inte".
De håller med den federala regeringen om att den som anklagas för bombningarna ska avrättas.
Mr Fucarile säger att alla som inte tycker det är knäppt.
"Jag hoppas att någon bränner honom och skakar av honom benen", sa Regan.
Vid ett tillfälle avbryter Fucarile intervjun - hans nya protesben är agnande, och han börjar få blåsor. Han måste ta av den.
När han kommer tillbaka och fortsätter prata, rullar Regan sina ögon.
"Du bara fortsätter och om och om igen", sa hon.
Han sträcker sig över för att ta henne. De skrattar. De skämtar om hur han jagar henne i rullstolen och hur oljudet ger henne rysningar.
De ska gifta sig om några dagar - det är ett bröllop länge uppskjutet och de säger att det för alltid kommer att sätta en glad spinn på årsdagen av den mest fruktansvärda veckan i deras liv.
Men det här är kärlek mitt i ruinerna. Vad är svårt? Herr Fucarile läser upp en lista.
Hoppar in i bilen. Jag sätter Gavin i bilen. Klär på dig. Hoppar i duschen. Faller ner i duschen. Jag går på toaletten. Fru Regan får inte hjälp med disken, soporna och allt annat han brukade göra.
När han får frågan vad som är värst, pausar han, en värld av smärta i ansiktet.
Regan har svaret.
"Vad är svårast? Allting. Allting."
Marc Fucarile ville inte titta på Boston Marathon förra året - han hade aldrig varit förut och är inte intresserad av folkmassor.