Eftersom tyska och italienska trupper ockuperade Grekland flydde tiotusentals människor sjövägen till flyktingläger i Mellanöstern.
I slutet av kriget började de bege sig hemåt. De flesta klarade sig tryggt tillbaka, men för vissa slutade resan i tragedi.
"En sådan här händelse är svår att glömma", säger Eleni Karavelatzi. "Det gör dig besudlad av ärr och gör dig bitter för evigt."
Eleni Karavelatzi var 12 månader gammal, när hennes familj 1942 flydde från den nazistiska ockupationen av Kastelorizo, en grekisk ö 2 kilometer från den turkiska kusten.
De seglade först till Cypern och sedan till ett flyktingläger i Gaza som kallas El Nuseirat. De stannade där till krigets slut.
I september 1945 lämnade ett brittiskt fartyg, SS Empire Patrol, den egyptiska staden Port Said med Elenis familj och 500 andra grekiska flyktingar.
Inom några timmar bröt eld ut ombord. Trettiotre passagerare dog, varav 14 barn.
Från sin trädgård på Kastelorizo kan Eleni nu se EU:s gränsskepp leta efter nya invandrare och minnas vad som hände 1945.
"Mina föräldrar berättade för mig att jag var bunden med ett rep och ner på en flotte. Men när de svek mig, såg min far att den var full och beordrade mig tillbaka. Så fort jag växte upp hoppade en kvinna på dingen. Den kapsejsade och alla barnen drunknade."
Bland offren fanns Elenis tre kusiner, vars namn är snidade på ett monument ett kort avstånd från där hon bor.
Öster om monumentet bor Kastelorizos enda överlevande, Maria Chroni, som bor med sitt barnbarn.
Maria Chroni, som föddes 1937, klängde sig fast för livet på en bit vrak.
"Jag befann mig vid havet och höll fast vid en träplanka."
"Jag minns inte hur det gick till. Jag vet bara att jag var här i tio timmar. Då räddade min far mig och lyfte upp mig i den förkolnade båten."
Från Aleppo till Egypten och vidare
Andra grekiska flyktingar hade flytt från nazistockupationen till Syrien. De var främst från ön Chios, några kilometer utanför Turkiets kust.
"Tyskarna var här och vi var hungriga. Jag var tre då, minns Marianthi Andreadi. "Så vi lämnade Turkiet olagligt och därifrån tog vi tåget till Al Nayrab lägret i Aleppo (Syrien)."
Marianthi minns några av de ansikten som stod ut på hennes resa. "Jag var omgiven av äldre kvinnor. Och det fanns ett ögonblick som stannar hos mig när vi var på den turkiska gränsen och vakten skriker 'Gel Burda! Gelé Burda! " (Kom hit)."
"Vi rymde snabbt. Jag ramlade. Och så småningom lät han oss gå. Men jag glömde aldrig det här."
Grekiska arkiv avslöjar att Al Nayrab-lägret var mindre en permanent bosättning än en mötesplats, säger Iakovos Michailidis, professor i historia vid Aristoteles universitet i Thessaloniki. "Människor fördes hit under korta perioder innan de skickades till olika delar av Mellanöstern, eller till och med till Afrika."
Ioannis Stekas reste först till Mellanöstern och sedan till Afrika.
Han förklarar hur hans far sålde sina fastigheter för att skicka honom och hans bror utomlands med deras mor, Chrisanthi.
"Han planerade att följa oss med min 10-åriga syster. Men kort därefter förbjöd tyskarna migreringen till Turkiet."
I sin dagbok, skriven av Ioannis, skriver hans mor: "Vi åkte till Cesme (i Turkiet) och stannade där i en månad, sedan på väg till Izmir, innan vi reste i tre dagar med tåg till Aleppo." Ioannis äldre bror Kostas var då inkallad i armén av de allierade.
Ioannis, som var sex år, fortsatte med sin mor på sin långa resa via Egypten till Dar es Salaam på Tanzanias kust innan han fortsatte över land till Elisabethville, som nu är Lubumbashi i Demokratiska republiken Kongo.
"Efter 40 dagar lämnade vi Aleppo med tåg och på två dagar anlände vi till Egypten, vid Suezkanalen", säger Ioannis dagbok. "Vi stannade där ett tag i tält."
"Efter Egypten tog vi ett lastfartyg och korsade Röda havet till Aden, en brittisk koloni. Vi stannade två dagar inne i skeppet när de förde med sig mat till resten av resan.
"När vi lämnade Aden fanns det luftballonger för att hindra fiender från att bomba civila. Ingen visste vart de förde oss. Efter en 10-dagars resa anlände vi till Dar Es Salaam."
Stamatis Michaliades, var bara sex år när han flydde hungersnöd under den tyska ockupationen av Chios 1942.
Han gick med sin far och bror medan andra i familjen stannade kvar på ön. Pojkarna och deras far gick över till Turkiet och därifrån till Moses Wells flyktingläger i den egyptiska öknen, där de väntade på att kriget skulle ta slut.
Medan Greklands återvändande flyktingar känner ett band till den nya vågen av fördrivna människor, gör åldern det svårt för dem att mötas.
Men de hör nya historier från grekisk TV och Marianthi Andreadi tror att trots hennes lands ekonomiska problem "vi gör vad vi kan".
Från balkongerna såg de tidigare evakuerade syriska flyktingarna komma av packade fiskebåtar. – Det är som en spegel mot det förflutna, säger Maria Chroni. "Det svåraste är att behöva se barn komma."
Eleni påpekar att de grekiska evakueringarna gjorde det tillbaka hem och livet återgick till det normala. Hon är inte säker på om samma sak kommer att hända Greklands nya flyktingar inom kort.
Tillströmningen av mer än en miljon flyktingar och migranter till de grekiska öarna under det senaste året har väckt svåra minnen för en krympande grupp som följde samma väg under andra världskriget, men tvärtom.