Är antiEU-partiernas nya popularitet i Storbritannien, Frankrike, Grekland och Spanien en baksmälla från kraschen 2007-8, eurokrisen 2010-13 och långa år av pressad levnadsstandard - en protest från dem som känner sig fördrivna i ekonomisk mening?
Eller återspeglar den kraftiga ökningen av UKIP, Front National och Syriza bland annat en djupare känsla av att de konventionella partierna och de konventionella politiska institutionerna inte längre tjänar miljontals människors intressen?
Är det "ekonomin, dum", eller är det "globalisering och ett dysfunktionellt EU, dumt"?
Svaret är viktigt.
Kanske är ekonomin lättare att lösa - men inte nödvändigtvis i euroområdet, som fortfarande saknar den nödvändiga gränsöverskridande politiska solidariteten som skulle göra det möjligt att slå samman den alltför stora skuldbördan, och dess tillväxtdämpande effekter ska mildras.
När det gäller Förenade kungariket är det möjligt att den nuvarande ekonomiska återhämtningen plötsligt kommer att leda till en betydande ökning av levnadsstandarden, som har varit så svårfångad i sex år. Men premiärministern kanske inte bör räkna med det.
En betydande mikrokosmos av både problemet och lösningen är London - där UKIP, betydligt, resonans mindre och presterade mindre bra än någon annanstans.
En del av förklaringen är att globaliseringen - vilket ger många en känsla av att de har liten direkt kontroll över sitt ekonomiska öde - berikar London.
En stor del av resten av Storbritannien ser globaliseringen och dess manifestationer - till exempel invandringen - som att desarmera, utarma och hota. För Londonborna är globaliseringen en ekonomisk konkurrens som de uppenbarligen vinner.
Naturligtvis finns det spänningar inom London som skapas av karaktären av dess framgång - de väst London getton av icke-dom super-rika är inte allas kopp te, och höga och inflationsdrivande fastighetspriser undergräver den sociala sammanhållningen.
Men jag har inte hört många Londonbor beskriva huvudstaden som "den mörka stjärnan i ekonomin", vilket är hur den karakteriserades i mars av den förste ministern i Skottland, Alex Salmond.
Huvudstadens gravitationskraft för det som Salmond kallade "resurser, människor och energi" kommer med olika grad av entusiasm att ses av dem som befinner sig i och utanför Stora Wen.
Alex Salmonds förhoppning var att ett självständigt Skottland skulle kunna göra ett nytt drag för talang och pengar, och ge mer ekonomisk balans på denna ö.
Som vissa skulle säga är ett utmanande argument att göra, eftersom de trender som pumpar upp London är övernationella. I en värld där hinder för flödet av pengar, tjänster, människor, varor och data successivt har avlägsnats dras stora flöden av pengar, tjänster, människor, varor och data dit de hittar sin älg.
Eller för att uttrycka det på ett annat sätt, är uppgången i London ökningen av en av världens megastäder, de urbana centrum som frodas semi-oberoende av de länder där de är belägna.
Enligt konsultföretaget McKinsey sker omkring 70 procent av all global ekonomisk verksamhet i världens 600 största städer. Och de viktigaste städerna är, enligt analysen, de som är mest sammankopplade genom att bli nav eller waypoints för kvalificerade människor, för varor, för tjänster, för kapital och för data.
London är enligt denna uppfattning en av bara sex städer med verklig anknytning till varandra, tillsammans med New York, Dubai, Hongkong, Singapore och Tokyo. London har relativt dåligt resultat bara för varutrafiken.
Vad som är slående med denna halvdussin av de globala elit metropolerna är att tre av dem, Dubai, Hong Kong och Singapore, är stadsstater.
Så det är inte förvånande att London ses av vissa, inklusive till synes borgmästare Johnson periodiskt, som extra Storbritannien, nästan en stadsstat.
En av de stora politiska och ekonomiska frågorna i vår tid är därför oundvikligen om de nationella regeringarna bör uppmuntra eller försöka kväva dessa stora städers uppgång och uppgång - eftersom de inte bara kan ses som ekonomiskt övermäktiga utan också politiskt.
Den brittiska regeringen ser London som en stor tillgång att vårda - slå över sin vikt i fråga om skattegenerering och hjälpa till att sälja Storbritannien till resten av världen.
Så den kommer förmodligen att se den senaste prognosen från CEBR om Londons tillväxt som en anledning till att vara glad. CEBR anser att London står för nästan en tredjedel av Storbritanniens totala tillväxt under de kommande fem åren.
CEBR förväntar sig att Londons ekonomi kommer att expandera med 15,4 % fram till 2019, snabbare än andra brittiska regioner, och jämfört med 10,7 % för Storbritannien som helhet.
Vilket innebär att Londons andel av den totala brittiska ekonomin kommer att fortsätta att växa. Enligt officiella uppgifter var Londons produktion eller bruttoförädlingsvärde 21 % av Storbritanniens produktion 2007. Det hade stigit till 22 % 2011, och om CEBR har rätt, London kommer att nacka en fjärdedel av hela den brittiska ekonomin 2019.
Om man ser på det sättet, är det ganska svårt att se hur London skulle kunna läggas tillbaka i sin låda, även om regeringen ville göra detta, utan att allvarligt skada nationens finanser och välstånd.
Om Londons tillväxt skulle bromsa avsevärt, skulle också intäktsgenereringen för regeringen och skapandet av sysselsättning för landet bromsas - förmodligen skadligt.
Så för dem som vill ha en mer regionalt balanserad brittisk ekonomi är tricket förmodligen att stimulera snabbare tillväxt utanför London.
Men det har varit så många regeringars ambition under så lång tid. Och har utan tvekan blivit ännu svårare i en värld där kapitalet tycks alltmer dras till huvudstäder (mycket dålig ordlek, ledsen).
Eller för att uttrycka det på ett annat sätt, problemet är inte London. Problemet (om det finns ett sådant) är att globaliseringen handlar om hur pengar, data och kompetenta människor gör vad de vill och går dit de vill.
Vilket innebär regeringens uppgift är att utnyttja och tämja kapitalets kärlek till metropoler på ett sådant sätt att London och dess kamrater ses som motorer för nationell rikedom skapande, och leverantörer av nationella resurser som annars inte skulle vara överkomlig.
Om globaliseringen innebär att ökningen av London och andra utåtriktade megastäder är omöjlig att stoppa, är det dock svårt att se hur den ekonomiska klyftan mellan kapital och provinser kan göra allt annat än att fortsätta att vidgas.
Och om en omfördelning av välståndet från stadskärnan till resten av landet kommer att dämpa den berättigade rädslan hos många utanför megastäderna att den globala ekonomin inte drivs för dem, ja det är stökigt.
Hur mycket av ökningen av de europeiska höger- och vänsterfientliga partierna är cyklisk och hur mycket är långsiktigt och sekulariserat?