Andra skyddar sig mot det varma middagssolen och sitter under det halmtäckta taket i en lerhydda nära sjön.
Denna lugna fiskeby har varit här längre än någon av dess invånare har varit vid liv.
Ingen verkar veta när det först fastställdes.
Dess framtid är dock mycket mer osäker, eftersom olja har upptäckts under Albertsjön, den stora vattenförekomst som korsar gränsen mellan Uganda och Demokratiska republiken Kongo.
Prospekteringsarbetet har redan ägt rum och fullskalig borrning kommer att påbörjas inom några månader.
– Saker och ting ser inte så bra ut för oss, fiskesamhället, säger Gideon Kaiza, en av fiskarna.
"En man kom hit och sa att de skulle flytta oss till ett annat ställe på grund av oljeaffären."
"De vill bara att några få ska stanna", säger han.
Männen vet inte exakt vem som sa åt dem att gå, men insisterar på att de och deras familjer inte vill gå.
Inledningsvis trodde de inte att de skulle behöva, som en oljefirma, Heritage Oil & Gas, bygga en helt ny skola längst bort i byn.
– Vi visste att den som hade ett hus här skulle få pengar om regeringen valde att flytta dem, så att de började ett nytt, bättre liv med sina familjer, säger Kaiza.
"I Buliisa, när utforskningen började, fick alla betalt", tillägger han.
"Men här har det inte funnits något, och ändå fruktar vi att bli vräkta."
Medan han talar ligger kor och getter i skuggan av ett stort träd mitt i byn.
Barn, främst klädda i gamla kläder fulla av hål, sitter vid vattenbrynet.
En och en halv timmes promenad bort, uppför en brant kulle och sedan längs en ojämn grusväg, är den närmaste lilla staden, Weragaza.
Ljudet från en film som visas i den lokala videohallen kan höras på huvudgatan.
Vissa pojkar spelar pool på ett bord, under en rickety ser canopy gjord av palmblad.
I stadens bar, den valda ordföranden i distriktet, Omuhereza Rwemera Mazirane, säger ingen kommer att tvingas bort från sina hem.
"Marken tillhör folket", säger han.
"Allt som kommer att göras, kommer att göras i godo; vi kommer att sitta runt bordet."
"De kan inte flyttas utan kompensation."
Weragaza är omgiven av skog, som är hem för apor och babianer.
En del av den närbelägna marken används för att odla grödor.
Mazirane säger att stadsborna bör använda detta mer för att öka sina inkomster när oljeborrningen väl har börjat.
"Vi uppmuntrar alltid vårt folk att plantera fler grödor, att producera fler djur för framtida konsumtion av de människor som ska arbeta inom oljeindustrin."
Han verkar mindre övertygad om att det kommer att finnas många arbetstillfällen i oljebolagen själva, även om han säger att en handfull människor han känner redan har jobb som vaktar oljeanläggningar.
En tre timmars bilresa bort i Hoima, det finns en mycket större känsla av att människor kommer att gynnas.
Detta är den närmaste stora staden till oljefälten, och dess befolkning växer i snabb takt.
I utkanten av Hoima har ett nytt pensionat just öppnats.
Dess ägare, Trisa Kabaganda, ber om ursäkt för att hon inte kan visa oss något av sina rum.
Hon förklarar att de alla är ockuperade av män från Turkiet, som bygger en väg mot oljefälten.
"Det här är det bästa stället att öppna ett företag."
"Hoimafolket har mer av en fördel eftersom det är den närmaste staden till oljeindustrin", säger hon.
"Vi pratar på kvällen och plötsligt störtas i mörker när strömmen går.
"Det händer varje dag", säger Kabaganda, och tillägger att ett närliggande vattenkraftsprojekt är på väg att komma online, tack vare närvaron av oljebolag.
"Vi är glada över det. Låt oss hoppas att allt kommer att förändras."
Kabaganda äger också en restaurang i Hoimas centrum.
Planen för alla hennes företag är att rikta oljearbetare för att se till att hon får något för sig själv ur oljerikedomen.
– Jag tror att jag inom fem år eller så borde vara miljardär i Ugandas shilling, säger hon förhoppningsvis.
När vattnet vid sjön Albert ligger på stranden av byn Bugoma, håller en del fiskare på att fixa sina nät.