När vi slår på ljusbrytaren eller vattenkokaren, konsumeras uråldriga växt - och djurmaterial, som bildades för hundratals miljoner år sedan, på ett ögonblick.
Det gamla geologiska förflutnat driver på nuet, men hur länge till?
Hur ironiskt är det inte att vår moderna värld är så hopplöst gift med ett ämne som började livet för tiotals miljoner år sedan.
Och ändå är det befrielsen av denna fossila solenergi tiotals miljoner år senare som förvandlade planeten och omdefinierade oss som en art.
Det är den omvandlingen som jag fascineras av och varför jag ville göra denna tredelade serie om vårt råa beroende och hjälpa mig att svara på en grundläggande fråga.
När blev planeten jorden planetolja?
Det är en serie som också har varit en personlig resa.
Min barndom och tonår var omedvetna om de fantastiska framsteg inom oljevetenskap och teknik som utvecklades rasande för att utnyttja den begravda bonanza utanför våra stränder.
Jag föddes i november 1964.
Ett enormt gasfält hade upptäckts utanför Hollands kust några år tidigare och geologerna kom snart fram till att samma kolvätebärande bergarter sprang hela vägen till den brittiska kusten.
I december 1964 var loppet på gång för att hitta olja och gas i den brittiska sektorn i Nordsjön.
Den borrade brunnen som vintern var torr. Men året därpå träffade Sea Gem borrplattformen betala smuts, eller snarare naturgas.
Euforin var kortlivad efter att katastrofen inträffade på Boxing Day 1965, med 14 män som förlorade sina liv.
Det var en oklanderlig start på vad som skulle bli en teknisk revolution som vände Storbritanniens energi förmögenheter runt.
När jag började i grundskolan hade uppmärksamheten flyttats till de djupare vattnen nordost om Aberdeen och de första oljefälten hade hittats - Brent och Forties - så kallade "jätte" fält som konkurrerade med dem i Mellanöstern.
Mina skoldagar avbröts av kvällsnyheterna om den senaste plattformen som släpades ut ur varvet och ut i vildmarken i Nordsjön.
Som en ljusögd och buskig 20-årig geologistudent, verkade mitt ämne alltid vara på nyheterna.
I början av 80-talet var Margaret Thatcher i krig med kol, eller snarare med brittiska gruvarbetare.
Thatcher hade lovat Förenade kungarikets kolförsörjning skulle aldrig mer hållas till lösen av National Union of Mineworkers och jag kommer ihåg att det var som att titta på en kamp till döden.
Brittiska regeringar hade varit här tidigare, under 1970-talet, men denna gång hade maktbalansen förändrats.
Storbritannien var inte längre beroende av Brittiska kolet eller de arbetare som minerade det.
Thatchers löfte att bygga fler olje- och gaseldade kraftverk bidrog till att sätta stopp för både strejken och många av de gruvor som hade matat Storbritanniens omättliga längtan efter kol i mer än ett århundrade.
Och premiärministerns löfte gavs i vetskapen Storbritannien var för första gången på årtionden, energitrygg - eftersom Storbritannien nu tillhörde en mycket exklusiv klubb.
Nordsjön producerade så mycket råolja. Vi hade blivit nettoexportör och den rikedom den genererade strömmade in i den brittiska statskassan.
Britannien var full av oljepengar.
Ekonomin blomstrade.
Så mycket, att i mitten av 80-talet, de flesta av de studenter jag delade min geologi kurs vid universitetet med omedelbart rekryterades till de växande leden av offshore energiindustrin.
Jag valde en annan väg, efter en akademisk karriär som nu finner mig utbilda studenter för geo-vetenskap karriärer, av vilka många kommer att gå in i branschen.
Men i alla andra avseenden är jag en produkt av vår hemväxta kolväteålder - tupperware part - polyester och nya material - gödningsmedel - jag är Hydrokol Man.
Som vi visar i denna serie är råolja ett bränsle som har kommit att dominera både vårt dagliga liv och den moderna världen.
Den har också använts som ett kraftfullt vapen i internationell politik.
Under en stor del av 1900-talet har den globala historien och miljön formats av nationalstater vars acquisitiva och aggressiva utrikespolitik bestämdes av ohållbar ekonomisk tillväxt och energiförbrukning.
När kolenergikällor blev ändliga och de oljeproducerande nationerna kämpade för att ta tillbaka kontrollen över sin egen olja från västerländska energibolag, olje- och gasfälten i Mellanöstern blev ett fokus för statskupp och militära konflikter.
När 70-talet kom, var det därför insatserna var så höga.
På grund av energikriserna i Mellanöstern blev det en kamp mot tiden för att hitta alternativa förnödenheter i Nordsjöns grunda men turbulenta vatten.
Genom utvecklingen av djuphavsborrningsteknik blev oljereserverna plötsligt otillgängliga och ogenomträngliga.
Det var det ögonblick då Västeuropa och USA slutligen drog sig ur sin 20-talet energitrygghet mardröm.
År 2015 kommer oljeindustrin i Nordsjön att vara 50 år gammal.
Sanningen är att vår bakgård nu har blivit vad industrin kallar "mogna".
Mycket av infrastrukturen där ute har nått slutet av sitt arbetsliv.
Många av oljefälten är på tillbakagång. Men medan den tidigare energiguldgruvan snabbt håller på att bli en kyrkogård för fossila bränslen, är Storbritannien nu redo att ta ledningen i utvecklingen av avvecklingsteknik och anläggningar för demontering och bortskaffande av åldrande rör och plattformar som en gång levererade vår energi guldålder.
Även om avvecklingen saknar glamour av de blomstrande 80-talet, Storbritannien också visar vägen i förbättrad oljeåtervinning teknik eller EOR för kort.
EOR betyder i grund och botten att suga Planet Oil torr.
Åldern på vad vi kallar "lätt" olja är över.
Tiden för att upptäcka stora nya reserver som Nordsjön har passerat, så vi är nu kvar med olja som är svårare - och dyrare - att utvinna från befintliga reserver.
Och det beror på att brunnarnas ålder, de fyller med vatten snarare än olja, så att utvinna den återstående oljan börjar bli mycket komplicerat.
I mångas ögon i branschen är Nordsjön en av testbäddarna - en bevisad mark - för dessa nya supersmarta sätt att dränera botten av naturens tunna.
Med ny teknik som förlänger livslängden för konventionella brunnar, och "okonventionella" alternativa bränslen som skiffergas och olja som utvinns i många delar av världen, verkar det som om Kolväteåldern kommer att sträcka sig långt in i 2000-talet.
Men dilemmat vi står inför är att även om det finns gott om fossila bränslen kvar i marken, kan vi verkligen ha råd att bränna det som finns kvar?
Det är ganska tydligt för alla som tittar på vetenskapen att en stor del av de återstående olje- och gasreserverna måste stanna precis där de är, om vi ska kunna avvärja de skenande effekterna av farliga klimatförändringar.
Som framgår av den senaste rapporten från den internationella panelen för klimatförändringar (IPCC) måste ett viktigt verktyg i vår strategi för att minska koldioxidutsläppen inbegripa avskiljning av koldioxid och andra växthusgaser och deras permanenta lagring under jord - avskiljning av koldioxid (CCS).
Och det är här Nordsjön mycket väl kan spela en annan viktig och slutgiltig roll.
Tanken är något bedrägligt enkelt.
Koldioxidutsläpp från Storbritanniens kraftverk skulle fångas upp, och befintliga rör i Nordsjön skulle användas för att transportera det till avvecklade och omkonfigurerade plattformar, där avfallsutsläppen skulle pumpas ner i de tomma reservoarer som en gång gav oss naturgas.
Den stora visionen är att denna teknik kan tillämpas i vilket land som helst och inom ett antal branscher och så småningom skulle spridas ut över hela världen.
CCS verkar ge oss chansen att fortsätta att bränna fossila bränslen. Men det finns frågor om dess genomförbarhet.
En del fruktar att den lagrade koldioxiden skulle kunna läcka, och andra påpekar att genomförandet av detta i industriell skala möjligen är flera årtionden bort.
Men det faktum att brittiska energiföretag ligger i framkant när det gäller att utveckla CCS-teknik innebär att den extraordinära berättelsen om Nordsjön är långt ifrån över.
Planet Oil visas på BBC Two Scotland klockan 21:00 tisdagen den 10 februari.
Sanningen är att de flesta människor inte har någon aning om världen som ligger under deras fötter, eller varifrån huvuddelen av deras nuvarande energifix kommer.