Jag kallade det en cirkusföreställning, en freakshow. Jag sa att det hade all den konstiga fascinationen av en av de viktorianska Odditorierna med Wang den mänskliga enhörningen och Ella den ökända Camel Girl. Attraktionskraften av en Old Firm derby är inte så mycket fotbollen utan den grinighet som omger fotbollen.
Det är säljbarheten av det här spelet - roten. Det är inte känt som en av de mest omtalade derbies i världsfotboll på grund av kvaliteten på verksamheten på fältet. Kanske var det tillbaka på dagen - utan tvekan var det - men så har det inte varit på länge nu.
De som dras till den gör det på grund av dess grundläggande galenskap, dess toxicitet, dess gift. Det är ett obekvämt erkännande med tanke på karaktären av några av de saker som pågår runt denna match - trångsynthet, våld, ondska och hysteri i sociala medier. Men det är sant.
Det är fotbollens motsvarighet till Jim Rose Circus. Och, älskar det eller avskyr det, för de kommande tre månaderna, kommer det att finnas lite flykt från det.
Det är tillbaka - eller snart kommer att vara. Det var oundvikligt. Många har missat det. Många andra har inte gjort det.  Det är möjligt att fira sin återkomst samtidigt som man har en akut rädsla. Det kan verka som en motsägelse, men i den märkliga världen av det gamla Firm, det är något slags mening.
När den väl är klar har det gått nästan tre år sedan de två klubbarna träffades tidigare. Förvänta dig att återspeglas i acreage av tidnings-och radiotimmar som kommer att spenderas på denna skotska League Cup semi-final.
Före ett tidigare möte tillbringade jag veckan med att räkna det antal tidningssidor som gavs över till fixturen, från måndagen före till måndagen efteråt. Jag gav upp halvvägs igenom när greven hade skjutit i höjden till över 100. En titel hade 27 sidor tillägnad spelet på en dag ensam. Efter tre års klyfta glappar sinnet i fråga om vad som ligger framför oss i fråga om nedräkning.
Om du stoppar din stoppur vid den punkt när det var uppenbart att de skulle dras tillsammans, det förmodligen tog en bråkdel av en millisekund för de första tweets att landa, som slag mot käken av sina rivaler.
Mediauppspelning stöds inte på den här enheten
En del av det keltiska stödet är orubbliga i sin tro att en unik händelse kommer att äga rum nästa år - det första mötet mellan sidorna.
Något liknande till virtuell spontan förbränning hände på sociala medier. Som kommentatorer sprang genom gamut av saker Vi kan inte säga (TWCS), det fanns en förutsägbar och riklig respons.  "Tidigare möten" - det har inte varit några. "Riveri" existerar inte. "Rangers" - ingen sådan klubb.
Denna coterie av Celtic fans säger att de ser denna League Cup semi-final som en match utan historia. Vi måste anta, i förlängningen, att de tror att den keltiska publiken på Hampden för semifinalen inte kommer att vara mer passionerad och inte mer desperat efter framgång än, låt oss säga, en publik på en Celtic v Dundee United semi; att seger, om det kommer, kommer att smaka inte sötare än om det var Aberdeen de spelade.
Bara en semifinal till? Verkligen? Verkligen?
Att lyssna på reaktionen från Celtic Park skulle inte ha gjort något för dem som håller fast vid tron att nästa års möte kommer att bli det första i sitt slag. Med all respekt håller just de människor som står i centrum för sin egen klubb inte med.
I de omedelbara efterverkningarna av dragningen talade Ronny Deila, den keltiska chefen, om förnyelsen av den gamla Firm derbyn. Stefan Johansens kommentarer var kommentarer från en man som tror att detta är en fortsättning snarare än en början.
De är inte ensamma. Från styrelserummet till omklädningsrummet har keltiska människor talat under den senaste tiden (ibland utanför rekordet av rädsla för att ådra sig ilskan hos vissa av stödet) om Rangers inte som en ny enhet men som en klubb de såg fram emot att spela mot igen - om bara för de ekonomiska fördelarna som kommer med att ha sin grund full och deras media partners salivation på nytt på minst fyra Celtic v Rangers matcher varje säsong.
I den verkliga världen, den gamla Firm rivalitet lever vidare och vi kommer att se det i all sin tvivelaktiga ära den 31 januari eller 1 februari. Det kommer att se likadant ut, det kommer att låta likadant. Seger och nederlag kommer att skapa samma respons som den alltid har - glädje och förtvivlan i industriell skala.
Deila sa något annat när han blev tillfrågad om sin reaktion när han hörde dragningen. Han sade att spelet var tre månader bort och som ett resultat "det är lite tidigt att prata om det."
Gud välsigne honom i hans oskuld. Rangers manager Ally McCoist vet bara alltför väl vad som kommer och det är en media virvelvind som Deila aldrig har sett tidigare i sitt fotbollsliv. Om han tycker att hans tid på Celtic har varit intensiv då är det på väg att bygga till en svindlande hög.
Deila måste spänna fast sig. Det är turbulens framför oss.
För några år sedan, i dagarna före den tidigare ägaren Craig Whyte någonsin mörknat Rangers dörr och i en tid när Charles Green sålde sin bombast någon annanstans, skrev jag en kolumn om arten av Old Firm derby som jag såg det.