– Jag återhämtade mig från anorexi, blev bulimisk och kämpade med självskada och depression och fick diagnosen bipolär efter det, säger Ruby, som nu är 22 år.
Illustratören och författaren, nu Ruby etc, befann sig i en cykel av sjukhusvistelse från 14 års ålder och hon fann varje återkomst till klassrummet smärtsamt stressig.
"Jag var för dålig för skolan en hel del av tiden och hatade formella konstklasser i synnerhet", säger hon, och nattskolan var också en icke-startare.
Ruby bygger nu upp en framgångsrik karriär inom konst och har fått ett publiceringsavtal.
När hon var 17 år slutade hon skolan och började rita varje dag. På den tiden var det en av de enda saker hon kunde engagera sig i och det blev en viktig mekanism för att hantera problemet.
"När jag ritade var det en lättnad. Det var katharsis, säger hon.
Hennes skisser började alltid med post-it-stort papper i syfte att få sig själv att skratta. Den "bizarra" naturen av det mentala hälsosystemet gav massor av inspiration - från terapeuterna till stämning stabilisatorerna, som hon tänkte på som cykel stabilisatorer som krävde henne att "göra piddeln".
"Ofta när jag känner mig riktigt nere ska jag rita väldigt fåniga saker för att få mig att glömma allt. Andra gånger kanske jag mår bra, men vill fokusera på något lite djupare eller allvarligare, säger hon.
Efter uppmuntran från en vän började Elliot publicera sina bilder på nätet. Under de kommande tre åren samlade hon 200.000 prenumeranter till sin Tumblr blogg, 31.000 fans på Facebook och 28.000 Instagram följare.
"Jag var så dålig och isolerad men att kunna sätta saker på internet och kommunicera med andra människor är något jag kunde göra inifrån huset när jag inte kunde lämna på grund av paranoia."
Elliot tar nu sin skissplatta vart hon än går och ser den som sin "säkerhetsfilt". Hon gör inte utkastversioner av sitt arbete, hon går bara direkt till det i pennan - vanligtvis i svart bläck.
Att vara deprimerad för mig känns som om jag blivit ångvältad av en yttre kraft som gör mig till en grottig icke-mänsklig pannkak av sorg. Jag blir så mättad och överväldigad av känslor av värdelöshet och hopplöshet att det enklaste av saker blir en enorm ansträngning - det kan ta mig en vecka eller mer att övertyga mig själv att krypa in i duschen. Den efterföljande skam och förlägenhet om att inte kunna göra något är isen på kakan verkligen. Jag blir märkbart långsammare. Jag sover mer. Det är ett läskigt ställe att vara på.
Den andra sidan - mani - eller hypomani (mani men utan psykotiska symptom) är som en strömbrytare snärtar inom mig och jag har plötsligt massor av energi; jag sover mindre, jag gör mer. Jag kan verka ganska lycklig och "bra". Men jag kommer att ha en ganska konstant ström av rusande tankar som jag försöker hantera, och även om de kan vara spännande, när jag får sova berövad jag blir upprörd. Det kan komma till en punkt där jag inte kan stänga av och det blir ganska farligt och destruktivt.
I början var hon tvungen att ta itu med att vara "hyperkritisk" av sig själv och beskriver hennes skissblock som ett av de enda ställena hon inte dömde sig själv på och sade: "Det är som ett separat mentalt utrymme."
Konstens helande kraft har nu formellt erkänts. National Institute for Clinical Excellence rekommenderar konstterapi som ett kostnadseffektivt sätt att hjälpa personer med depression.
Cal Strode från Mental Health Foundation säger att det erbjuder "uttryck när de känslomässiga problem vi upplever är för förvirrande eller beklämmande för att kommunicera med ord".
Han säger att fokusering på en aktivitet lugnar sinnet, "upptager och håller det i nuet där det inte kan uppehålla sig vid det förflutna eller oroa sig för framtiden".
Hans far, Liverpoolkonstnären Steve Strode, säger att han också har bevittnat konstens kraft när han arbetade med en annan grupp som ofta befinner sig isolerade - interner i ett fängelse.
"Även om människor inte öppet talade om känslor eller känslor för att hålla en front, ofta dessa saker skulle komma igenom i sin konst", säger han. "Människor i mina klasser brukade sitta och meditativt måla från foton av familjemedlemmar i timmar.
"Det var deras flykt."
För Elliot har denna frihet kulminerat i en bokdeal som orsakade ett femvägs budgivningskrig, för en samling teckningar och personliga essäer om hennes erfarenheter.
"Det var känslomässigt att gräva upp saker och känna dem igen, och slåss med 'Jag är inte tillräckligt bra' samtidigt som man försöker sätta ihop denna sak och ta hand om min hälsa på samma gång. Men lyckligtvis kan jag sitta hemma och rita saker vid mitt skrivbord om jag inte vill gå ut. Det har varit stressigt men väldigt spännande."
Elliot säger att hon ville skriva och rita om psykisk hälsa i sammanhanget av personen snarare än "sakerna" som hör ihop med det. – Jag är ganska intresserad av att överbrygga den polariserande klyftan mellan sjukdom och välbefinnande - det är frågan om grad och omfattning, säger hon.
Hennes bok It's All Absolute Fine är en vanvördig titt på mentala hälsoproblem från ångest till ätstörningar och alienation.
Att engagera sig i bokprojektet var en praxis för att hantera sitt eget tillstånd och hon var strikt på att ge sig själv tid ut. Ibland arbetade hon ett par timmar, andra dagar bara 10 minuter, och hon var också medveten om hur mycket sociala medier påverkade hennes produktivitet och motivation.
"Jag lärde mig att jag inte behövde lägga upp allt och jag tenderar att hålla mig borta från en hel del av det negativa, men det positiva svaret är en riktigt bra drivkraft", säger hon. "Jag har aldrig gjort det till min förmån att hjälpa människor, men jag är rörd och ödmjuk när folk säger att det har hjälpt dem."
Elliot som arbetar vid "ett otroligt stökigt skrivbord" vid sina föräldrars hus i London eller på kaféer "utan distraherande av datorer" sade balansera hennes fristad mot hennes nyfunna jobb var avgörande när det har varit så avgörande för hennes tillfrisknande.
"Jag kämpar fortfarande med humörepisoder så jag försöker behålla så mycket av njutningen som jag kan med teckning - men det kan vara stressigt att veta att man måste producera arbete", säger hon.
"Det bästa arbetet händer när jag njuter av det; för om du spelar för mycket för publiken, eller oroar dig för hur populärt det kommer att bli, slutar det alltid med att det blir mindre roligt, mindre "du".
Rubys berättelse och bilder kan ses i hennes bok Det är helt okej.
För Ruby Elliot var hennes skissbok hennes enda fristad från ett liv i "konstant krisläge".