De visar att statssekreterare Tom King 1987, som drabbades av ökande förluster och missade deadline, rekommenderade att varvet skulle stängas.
Men samtidigt varnade ett konfidentiellt PM från NIO för risken för allvarliga politiska oroligheter i det protestantiska samhället om den 3.000-starka arbetskraften blev betald.
Problemen på gården dök upp i ett PM från D J Watkins från NIO till David Fell från Stormont Department of Economic Development (DED) den 24 juni 1987.
Tjänstemannen rapporterade att utrikesministern "var djupt oroad över er rapport om ökade kontantproblem [vid] Harland och Wolff."
King förstod att företaget var i behov av en omedelbar injektion på 10 miljoner pund och ville veta varför behovet av ytterligare kontanter inte hade identifierats tidigare.
I ett konfidentiellt PM av den 30 juni 1987, Peter Viggers, Stormont Industriminister tillskriver svårigheter på företaget till dess underlåtenhet att slutföra ett skede i byggandet av en Swops oljetanker (som är avsedd att hämta olja från undervattensbrunnar).
Enligt Giorgios Viggers var det ännu allvarligare att företaget bröt mot sin årliga budget.
Han tillade: "Jag tror att vi nu har nått en krispunkt i våra förbindelser med Harland och Wolff."
Det var viktigt att regeringen agerade beslutsamt eftersom kassaflödesproblem på företaget hade blivit "ett återkommande problem".
Detta föreslog "en omsvängning av vår nuvarande strategi att lämna ledningen för att förvalta och av marknadskrafterna för att fastställa varvets storlek".
Ett alternativ var att placera företaget i konkurs, skrev han.
Vid ett uppföljningsmöte mellan ministern och John Parker, verkställande direktören för Harland och Wolff, den 2 juli 1987, var Parker "skakad" av ministerns beslutsamhet att skicka in en byrå av revisorer "för att låta regeringen veta den verkliga positionen".
Den 4 september 1987 mottog Viggers rapporten från Deloitte, Haskins och Sells om varvets ekonomiska problem.
Det varnade DED för att den inte längre kunde acceptera de "överoptimistiska antagandena" för ledningen.
Det var Deloittes uppfattning att ett annat stort fartyg, AOR också låg efter schemat.
Enligt deras uppfattning hade Harland och Wolff antagit ovanliga affärsmetoder: tidigare samma år hade till exempel en direktör, nära pensioneringen, blivit tekniskt överflödig, vilket gjorde det möjligt för honom att få en avgångsvederlag på 40 000 pund.
I november 1987 noterade Nordirlands sekreterare bristen på "acceptabla order" för Harland och Wolff och faran med att företaget godtar en "potentiellt katastrofal" order för ett semesterfartyg.
Samtidigt som han erkände att stängningen av varvet skulle ha "en djupgående inverkan på moralen i Nordirland" ansåg han ändå att "varvet borde stängas efter det att AOR-tankfartyget var färdigt".
Förflyttningar för att stänga Belfast varvet framkallade en klagande memo från F G McConnell av NIO till statssekreterare Tom King den 9 september 1987.
Detta varnade för de politiska och säkerhetsmässiga konsekvenserna av en gradvis nedläggning av Harland och Wolff med tanke på dess symboliska och psykologiska betydelse i regionen.
Tjänstemannen tillade: " Man tror att inom det lojala samfundet skulle reaktionen, särskilt i östra Belfast, vara i linje med den opposition som följde på undertecknandet av det anglo-irländska avtalet.
"Som avtalet, skulle stängningen av Harland och Wolff ses som en handling av svek av Hennes Majestäts regering och ytterligare ett steg mot tillbakadragande från provinsen.
"En återhållsamhet mot motståndet mot undertecknandet av avtalet var en rädsla för arbetslöshet. Stängningen av Harland och Wolff skulle ta bort denna återhållsamhet och de drabbade skulle mycket väl kunna tro att de inte har mycket att förlora.
"Det är troligt att denna stämning skulle utnyttjas av lojala paramilitärer och effekten på politiska framsteg skulle också kunna vara allvarlig."
McConnells oro stöddes av chefen för Nordirlands statsförvaltning, Sir Ken Bloomfield, i ett PM till tjänstemän den 4 november 1987 där han konstaterade att "reaktionen i Nordirland på den omedelbara stängningen av varvet skulle vara ganska allvarlig".
I händelse av detta stängdes varvet inte tack vare ett företagsköp/inköp av anställda i samarbete med den norska rederimagnaten Fred Olsen.
År 2003 upphörde slutligen varvsindustrin i Harland och Wolff.
Regeringen rekommenderade 1987 att den tidigare skeppsbyggnadsjätten Harland och Wolff skulle stängas enligt nyligen avstängda akter.