Femton år efter det USA-ledda ingripandet i Afghanistan intensifieras konkurrensen om inflytande - vilket påminner om rivaliteten mellan de ryska och brittiska imperierna under nittonde och tidigt tjugonde århundradet och under det kalla kriget på 1980-talet - vilket komplicerar en redan osäker säkerhetssituation.
Misstanke och misstro är fortfarande det största hindret för stabilitet i strategiskt lokaliserat Afghanistan, som har potential att destabilisera den större regionen.
Pakistan, som anses vara den främste anhängaren av talibanerna i Afghanistan, har anklagats för att spela ett dubbelspel. Men afghanska och västerländska tjänstemän samt talibanska källor har också talat om talibanernas hemliga förbindelser med Iran under de senaste åren.
Och nyligen visade det sig att Rysslands band till talibanerna också värmdes upp.
I december kritiserade USA:s högste befälhavare i Afghanistan, general John Nicholson, Ryssland och Iran för att de upprättade förbindelser med militanterna, vilket båda länderna har bekräftat.
USA har också haft kontakter med talibanerna under de senaste åren, men dessa ansträngningar har inte lett till fred. Flera regionala makter, framför allt Ryssland och Iran, kritiserar USA och dess allierade för att "svikta" när det gäller att uppnå de ursprungliga målen att eliminera våldsam extremism och narkotika i Afghanistan.
Tre viktiga faktorer har bidragit till att de regionala allianserna har förändrats:
Uppkomsten av invaderande arter i Afghanistan – gruppen tillkännagav att dess provinsavdelning i Khorasan inrättades i januari 2015 – gav Ryssland och Iran möjlighet att göra "kontakter" med talibanerna.
USA:s minskande militära roll i Afghanistan och en rebellisk taliban hade bidragit till att skapa en känsla i de regionala huvudstäderna av att Afghanistans öde stod på spel. De politiska striderna i den centrala regeringen i Kabul gav också upphov till oro över den politiska stabiliteten både inom och utanför landet.
Under de senaste två åren har oron i Ryssland och f.d. sovjetiska centralasiatiska republiker ökat i takt med att militansen spred sig till norra afghanska provinser nära deras gränser samt till Kinas Xinjiang-region.
Konspirationsteorier i Ryssland, Iran och Kina målar IS som en amerikansk eller västerländsk skapelse som syftar till att destabilisera sina länder.
Uppkomsten av invaderande arter utgjorde en allvarlig utmaning för talibanernas överhöghet men uppmuntrade också Iran, Kina och Ryssland, som var rädda för expansionen av invaderande arter, att se över sin politik och sin öppna dialog med talibanerna.
Att mjuka upp sin inställning till talibanerna är en dramatisk och oväntad förändring för Ryssland.
Moskva har i åratal motsatt sig talibanerna, kallat dem terrorister, och stödde den anti-talibanska "norra alliansen" i det afghanska inbördeskriget på 1990-talet.
Men inför en gemensam fiende i form av IS har Ryssland ändrat sig.
I december 2015 förklarade en högre rysk diplomat att "talibanernas intresse objektivt sammanfaller med vårt" i kampen mot IS och att hans land och talibanerna "har kanaler för informationsutbyte".
De talibanska källorna bekräftade också att gruppens företrädare har träffat ryssar i Ryssland och "andra" länder flera gånger under de senaste två åren.
Men Moskvas nuvarande självkänsla i Afghanistan kan också ses som en taktik för att sätta press på USA och öka dess roll och regionala inflytande.
Talibanernas kontakter med Ryssland och Iran kan också hjälpa Pakistan att sprida och späda ut det internationella tryck som landet utsätts för för att vara värd för det afghanska talibanska ledarskapet.
Den delade fientligheten mot IS har också fört sunnitalibanerna närmare deras historiska nemesis, Iran, ett shia-makthus, vars prästerliga regim tidigare hade betraktat den afghanska talibanerna som ett stort hot.
Liksom Ryssland stödde Iran de antitalibanska grupperna på 1990-talet. Teheran samarbetade också med den USA-ledda internationella koalitionen för att störta talibanregimen i slutet av 2001. Men samtidigt säger talibanska källor att Iran sände dem ett budskap om att landet var villigt att stödja dem mot USA.
När talibanernas uppror tog fart i Afghanistan stödde Iran offentligt den afghanska regeringen med stöd av USA men höll enligt uppgift en länk till talibanerna vid liv. Sedan utvecklingen av IS (som anser att Shia är otrogna) har förhållandet mellan Teheran och Taliban fördjupats.
En delegation från Afghanistans politiska kontor i Qatar besökte Iran i mitten av maj 2015 där de båda sidorna bland annat diskuterade sätt att motverka invaderande arter i Afghanistan.
Talibanernas högste ledare, Mullah Akhtar Mansour, uppges ha varit på väg tillbaka från Iran när han dödades i en amerikansk drönarattack i Balochistanprovinsen i Pakistan i maj 2016.
Den afghanska regeringens utrikespolitik som inrättades i september 2014 har också förändrat de politiska beräkningarna.
Hawks i Ryssland, Iran och Kina betraktar president Ashraf Ghanis regering med misstänksamhet och ser den som för svag för att hantera de många säkerhetsutmaningar den står inför.
De anser också att Ghani är för nära USA jämfört med sin föregångare Hamid Karzai.
Och några av Ghanis beslut har höjt ögonbrynen i regionala huvudstäder.
En kort tid efter det att han tillträdde sade han att förbättrade förbindelser med Pakistan hade högsta prioritet. Samtidigt ignorera Indien, Pakistans ärkefirande men Afghanistans traditionella allierade, den nya presidenten gjorde flera positiva gester för att blidka Islamabad. Men detta närmande slutade inom ett år och Kabul och Islamabad återgick till att kasta anklagelser mot varandra.
Ghani återupplivade sedan Afghanistans nära förbindelser med Indien och verkade vid några tillfällen håna Pakistan medan han talade i Indien.
Hans regering lovade också stöd till den saudiska militära koalitionen mot Shia Houthi-rebeller i Jemen. Denna gest mottogs inte väl i Teheran.
Dessa rivaliteter understryker arten och omfattningen av eventuella problem som väntar.
De afghanska talibanerna hade till stor del varit beroende av sin stödbas i Pakistan, ett land där deras ledarskap påstås leva. I Afghanistan växer nu rädslan för att talibanerna används som en trojansk häst av statliga aktörer på tre huvudsakliga sätt:
Talibanerna ser sin expanderande regionala portfölj och diplomatiska push som bevis på deras "legitima kamp" - på sätt och vis viktigare för dem än materiellt bistånd.
Det pris som talibanerna begär har i allmänhet varit att dessa länder hjälper dem att befria Afghanistan från utländska styrkor. I gengäld ger talibanerna följande garantier:
Stora regionala aktörer tycks ha insett att de inte kan förlita sig på att USA ensamt ska lösa Afghanistan och stabilisera regionen i stort. De är angelägna om att göra sig själva mycket mer relevanta och vill spela en mer bestämd roll. De insisterar också på att deras "kontakter" med talibanerna syftar till att främja regional säkerhet.
Afghanistan har länge varit platsen för utländska ingripanden. Brittiska och ryska imperiet jockeyed för kontroll under 19: e och början 20: e centuries. På 1980-talet hjälpte den USA-ledda västliga alliansen Pakistan att tillhandahålla vapen och finansiering till afghanska mujahideen strider för att avsluta sovjetisk ockupation.
Den senaste utvecklingen visar omfattningen av ett nytt "stort spel" som tar form.
Än en gång fångas afghanska civila i korselden.
De senaste årtiondena har visat att inget land har möjlighet att på egen hand införa sin vilja i Afghanistan, men många aktörer har skapat oordning.
Eftersom en stor del av kaoset i Afghanistan är rotat i den större regionen behöver lösningen samarbete och ett bredare samförstånd. Ett positivt resultat av de växlande regionala allianserna kan vara en mer inkluderande strategi för att stabilisera Afghanistan och dess grannskap.
Många afghaner hoppas att den ryske ledaren Vladimir Putin och den tillträdande amerikanske presidenten Donald Trump kommer att förbättra de bilaterala förbindelserna, med en positiv inverkan på situationen i Afghanistan.
Under många årtionden under den senaste tiden, när Afghanistan lämnades ensamt, var det ett av de mest fredliga och stabila länderna. Historien visar att det Afghanistan behöver är mindre utländsk inblandning, inte mer.
Afghanistans strategiska landskap förändras i takt med att regionala makter skapar förbindelser med talibanerna och överträffar varandra i det som ses som ett nytt "stort spel".