Frankrikes svar till Jay Leno (sort av), Thierry Ardisson är Gallic media-man personifierad.
Han är smart, lite av en stor mun, och regelbundet ses på chatt-shower applåderas av airbrushed studio publik.
Lämpligt för en TV-kändis, bor han också på nummer 214 Rue de Rivoli, en av de trevligare adresser i huvudstaden.
Från hans fönster på fjärde våningen, utsikten över Tuileries Gardens och Musee d'Orsay är häpnadsväckande.
Men det är inte synen som stör Ardisson. Det är vad som väntar honom när han går ut genom sin ytterdörr.
Arkaderna på Rue de Rivoli beställdes av Napoleon, och under ett och ett halvt sekel var en av stadens läckerheter.
Du kom för att promenera och ta en kaffe eller bläddra tillsammans med bokhandlare och antikhandlare som drev de små butikerna.
Idag ryker Ardisson, äran är borta.
Istället finns souvenirbutiker som säljer kockhattar och tvåeuro Eiffeltorn.
Plattan är full av gropar (eller hönsbon som fransmännen kallar dem), och några av de fantastiska gamla golvmosaikerna är gömda av turisttatueringar.
Ännu värre är att livsmedelsbutikerna säljer skräpsmörgåsar och kebabskräp.
"Jag älskar kebab, men inte här. På Barbes [ett område med en stor arabisk befolkning], säger Ardisson i en video.
Så upprörd är presentatören att han har skapat Föreningen för försvar av arkaderna av Rue de Rivoli (ADAR).
Han påstår sig ha stöd av Paris borgmästare, Anne Hidalgo, samt prefekturen för polisen och kulturministeriet.
Vad han vill är att myndigheterna ska upprätthålla lagar som styr arkaderna, varav några går tillbaka till mitten av 1800-talet.
Ett dekret daterat 1855 förbjuder till exempel köpmän längs arkaderna att använda en ugn.
De måste tillåta fri tillgång för fotgängare längs gångvägen, och de får inte sätta upp bilder eller annonser.
Eftersom arkaderna inte är ett historiskt monument, är det upp till ägarna av byggnaderna att upprätthålla reglerna.
Och detta, säger Ardisson, misslyckas de helt enkelt med.
När jag träffar Thierry Ardisson i hans lägenhet är han själv vänlig.
Han är glad över att kunna ställa mina otäckare frågor, till exempel: är inte hans beteende den värsta typen av rik mans nimbyism?
"Arcaderna på Rue de Rivoli är kända över hela världen. De är sublima. Men de har fallit i fördärvet.  Allt jag vill göra är att begränsa skadorna, säger han.
"Självklart vet jag att jag inte kan lämna tillbaka dem på samma sätt som de var på 60-talet. Världen har förändrats.  Men vi kan sakta ner nedgången."
Det visar sig att Ardisson - en självgjord man som anlände till Paris från söder 1969 - är den sällsynta saken i Frankrike: en monarkist.
"Jag tror på er brittiska konstitution, Westminster-systemet, men uppenbarligen här i Frankrike är det en förlorad sak!
"Vi får aldrig en kung igen. Så jag tror på förlorade orsaker.  Men som jag alltid säger: du behöver inte ha hopp för att kunna agera.  Du gör vad du kan."
Ardisson började i Paris som reklammaestro.
Han uppfann flera välkända franska slagord som: "Quand c'est trop, c'est Tropico" ("När det är för mycket, det är Tropico").
Senare flyttade han in i TV - produktionen och lade sedan fram den.
Hans lördagskvällstalkshow Tout le monde en parle (Alla pratar om det) gjorde honom till ett hemnamn.
I dag har han en pessimistisk syn på nationens tillstånd. Hans arkad är en del av det.
– Det finns en estetik i Paris som vi bör skydda, säger han. "En gång - när vi var den femte nationen i världen - gjorde vi det.  Inte nu längre.
"Men med tanke på att nu ungefär det enda vi kan räkna med att hålla oss igång är de besökande kinesiska turisterna, borde vi väl behålla de saker som vi kan erbjuda dem?
"Jag brukade aldrig tro det när folk sa att Frankrike höll på att bli ett museum - med Paris i centrum. Men nu gör jag det. Det är precis vad vi har blivit.
"Så jag säger om det är allt som finns kvar, låt oss åtminstone bevara det."
Han tillägger: " Naturligtvis kritiseras jag för att jag är rik och bara bryr mig om arkaderna eftersom jag bor här.  Ja, jag bor här - så det är min ensak.
"Och när det gäller att vara rik, när jag kom till Paris hade jag 50 franc i fickan - 10 dollar.  Om jag bor på Rue de Rivoli är det för att jag jobbade.
"Men i Frankrike har vi ett jämlikt tänkesätt.  Det är inte gjort för att lyckas.
"Jag har inget emot de som jobbar där nere.  Men de måste uppmanas att arbeta inuti, inte under arkaderna."
Det märkliga är att bilden där nere kan vara mycket värre.
Ja, det finns några tattiga butiker som säljer hemska parisiska gewgaws, och, ja, de går vidare till trottoaren bortom vad reglerna tillåter.  Men kampanjen känns lite överst.
En snabbmatsförsäljare sa att han hade en mikrovågsugn och en brödrost till sina croque-monsieurs, och han var ledsen om det var emot reglerna - men hur skulle han annars tjäna sina kunder?
När det gäller "kebabs" - mördarcitatet i Ardissons internetvideo - finns det faktiskt inga. Ingen serverar kebabs på Rue de Rivoli.
Så vad är det som äter vårt Thierry?
Han är inte den första som klagar över de föränderliga tiderna i Paris.
Låt oss vara tydliga: det finns inget på distans rasistiskt eller klassistiskt om hans kampanj.
Men som så många andra har han en bild av vad Paris brukade vara och vad det borde vara.  Och det är inte vad Paris är.
Som vilken bra fransman som helst, så känner han det verkligen.
En fransk TV-värds kampanj för att förbjuda skräpmatsstånd på den chica Rue de Rivoli har fått le tout Paris undrar: "Vad i hela friden äter vårt Thierry?"