Matt Bloomfield gjorde sitt 400: e framträdande för Wycombe Wanderers på lördag i det senaste kapitlet i en Chairboys karriär som har inkluderat en League Cup semifinal, två kampanjer, tre nedflyttningar och två play-off kampanjer.
Det är inget jag vill uppnå. Det är inget jag trodde skulle hända förrän förra säsongen. Och det är något som sällan händer i fotboll, än mindre i League Two.
Min första Wycombe-match var inte särskilt minnesvärd. Vi förlorade 2-0 hemma mot Rushden och Diamonds. Vi var fattiga, de var bättre, jag var medelmåttig. Välkommen till den verkliga världen.
Jag var 19 men hade spelat för Ipswich och bott hemma fram till dess. Jag hade inte upplevt världen och mitt sinne var väldigt smalt när det gällde fotboll under lektionerna.
Jag gick in i ett omklädningsrum som höll på att förändras. Okänd för mig själv var flera av truppen på väg ut ur klubben och jag var den nya ungen från Ipswich som hade kommit för att ta deras plats.
Jag var van vid att byta med mina kompisar och försöka komma in i ett lag som var fullt av extremt rika fotbollsspelare.
Jag var nu en del av ett första lag av spelare på normala inkomster med bolån att betala och barn att mata. De flesta av dessa var utan kontrakt och sade att de kunde lämna. Det var något av en kulturchock för mig.
Det måste vara Torquay bort i maj 2014.
I alla syften och syften var vi ämnade att förvisas från League Two, och konsekvenserna av nedflyttningen för klubben till non-league kunde ha varit enorma. Jag är säker på att jag inte skulle skriva det här nu om det hade varit så.
Förändringar och nedskärningar skulle ha behövt göras och enbart av dessa skäl det faktum att vi undvek nedflyttning av ett enda mål gör det till ett enastående spel. Reliefen och upprymdheten var enorm.
Rushden och Diamonds borta vid Nene Park.
Steve Claridge la bollen på min vänstra fot, 25 meter ut. Ner med huvudet och slå genom bollen. Översta hörnet! Jag vet att det inte låter som jag, men jag kan försäkra er om att det finns videofilmer som bevisar att det är sant!
Ett lustigt ögonblick som inte är känt är dagen då jag slog ut domarens framtänder på Leyton Orient.
För ungefär 10 år sedan spelades en lång boll över mitt huvud i mittfältet och jag springer tillbaka mot mitt mål... vår försvarare rensar bollen och när jag vänder jag kolliderar med domaren med sidan av mitt huvud slår i hans mun.
Orientens ungdomar lagspelare var ute på planen efter spelet letar efter sina tänder och jag kände mig helt hemskt. Bortsett från ursäkter ymnigt efter matchen mår jag dåligt att jag än idag aldrig har talat med domaren igen.
Kontraktslängd, budgetnedskärningar, chefer förändras oftare, möjligheten att tjäna mer pengar någon annanstans eller bara känslan av "tänk om gräset är grönare på en annan klubb?".....är det sant?.......................................................................................
Jag har sett alla dessa skäl och många fler för varför en spelare har flyttat klubbar. Det är en mycket flyktig verksamhet och även om en spelare vill stanna kvar på en klubb som vill behålla honom, betyder det inte nödvändigtvis att de kommer att nå en överenskommelse om ett kontrakt.
Det finns så många variabler att tänka på.
Före detta ordförandepojkchef Tony Adams, som förde Bloomfield till Adams Park, sade: " Han påminde mig om en ung Nobby Stiles; prydlig och prydlig med goda fötter, men det viktigaste som stod ut för mig var hans aggression.
"Han var tekniskt mycket bra också - han var som en Didier Deschamps eller en Lassana Diarra.
"Han tog en liten stund att hitta sina fötter men hans attityd var första klass och jag tror att det är det som har gjort det möjligt för honom att ha en så lång och framgångsrik karriär."
Före detta Wycombe lagkamrat och tränare Keith Ryan: "Jag är ganska säker på att jag spelade i Blooms debut - det var mycket glömska men Matts bidrag till WWFC verkligen inte har varit.
"Fyra hundra matcher - vilken prestation; vissa skador minskar men massor av toppar med kampanjer och cup framgång längs vägen. Bra gjort Blooms - din attityd och intelligens har gjort dig till en viktig del av Wycombe laget under många chefer."
Och Bloomfield själv? "Jag mår jättebra och älskar min fotboll lika mycket som jag någonsin har gjort. Jag hoppas att det finns många fler att lägga till 400."
Fyra hundra matcher på en fotbollsklubb, som sträcker sig över 12 och ett halvt år.