Det var en roll han älskade och han återvände ofta till den under en period av fyra decennier.
Han var en fulländad karaktärsskådespelare som tog på sig en mängd olika roller på scen, skärm och TV.
Och trots att han spelade Johnny Speights ökända skapelse under så lång tid, lyckades han undvika att bli typad som Storbritanniens favorit bigott.
Warren Mitchell föddes faktiskt som Warren Misell den 14 januari 1926 i norra London.
Hans far, Monty, var engelsman, medan hans mor Annie, som dog när han var 15 år, var av rysk härkomst.
Han valdes, fem år gammal, att spela Tiny Tim i sin grundskolas produktion av A Christmas Carol men aldrig gjort scenen.
Hans ortodoxa judiska mormor lade in sitt veto när hon fick veta att han skulle bryta mot den judiska kostlagen genom att äta julpudding innehållande mocka.
Under senare år utvecklade han en patologisk avsky för julen, med hänvisning till den som "allt det där sentimentala skräpet".
Men hans intresse för skådespeleri växte, och vid sju års ålder var han inskriven vid Gladys Gordon's Academy of Dramatic Arts i Walthamstow i östra London.
Han utvecklade också en kärlek till fotboll och blev en stark anhängare av Tottenham Hotspur.
Han gjorde bra ifrån sig i skolan och fortsatte att läsa fysisk kemi vid University College i Oxford, där han träffade Richard Burton, som uppmuntrade hans intresse för skådespeleri.
De gick med i RAF tillsammans 1944 och Mitchell skickades till Kanada för att träna som navigatör, även om kriget slutade innan han såg aktiv tjänst.
Mitchell skrev in sig på en tvåårig kurs på Dramatiska Konstakademien och tillbringade sina kvällar med den vänstra Unity Theatre i London, där han träffade sin fru Connie.
Eftersom hon var anglikansk, vägrade Mitchells judiske far inledningsvis att ha Connie i huset, men han kom så småningom till idén om att hans son skulle gifta sig utanför hans tro.
Mitchell var ateist under större delen av sitt liv och en ivrig anhängare av British Humanist Association.
Han bytte namn 1951 när han ställde upp för DJ Pete Murray som presentatör på Radio Luxembourg.
"De sa, "Du kan inte ha ett namn som det, ingen kommer någonsin att skriva i sin begäran till Warren Misell", Mitchell senare förklarade.
Vid det här laget hade han blivit en kompetent karaktärsskådespelare i raka och komiska roller, medan för tidig skallighet gav honom förmågan att spela ett brett åldersintervall.
Efter att ha dykt upp i den populära radioshowen Educating Archie, fick han sitt TV-avbrott 1955 i ett antal avsnitt av Hancocks halvtimme.
Han blev en TV regelbundet med roller i shower som The Avengers, Danger Man och The Saint.
Han dök också upp i sitcom, särskilt med Charlie Drake i BBC-produktionen Drake's Progress, som pågick 1957.
Vid det laget hade han redan gjort sin filmdebut, en obekräftad roll i krigsdramat The Battle of the River Plate.
Det var det första av många skärmframträdanden, även om han, med sin skallighet och sitt befäl över östeuropeiska accenter, ofta kastades i mindre roller, vanligtvis som den utländska skurken.
1965 fick han rollen som Alf Ramsey i en engångsproduktion av Till Death Us Do Part, efter att Peter Sellers, Leo McKern och Lionel Jeffries hade tackat nej.
BBC lanserade en serie 1966 med den ledande karaktärens namn ändrat till Alf Garnett, och programmet pågick fram till 1975, med mer än 50 avsnitt.
Föreställningen belyste de påtryckningar som den vita arbetarklassen kände i en tid av stora sociala förändringar i Storbritannien.
Mitchell återvände senare som Alf Garnett i serien In Discovery and in Health.
Showen bröt ett antal tabun, med en hög nivå av svordomar och förolämpande hänvisningar till rasminoriteter, och fördömdes av TV-uppstädningskampanjen Mary Whitehouse som ett tecken på BBC: s sjunkande moralnormer.
Ironin i en vänster, judisk, Spurs anhängare som spelade en konservativ-röstande West Ham fan var inte förlorad på Mitchell, även om han blev orolig över att en del av hans publik misslyckades med att erkänna showen som satir.
Han påminde sig ett utbyte med en kollega Tottenham-fan som hade kommit upp för att gratulera honom till att ha gjort ett försök till invandrare. "Faktiskt", svarade Mitchell tersely, "vi har ett försök på idioter som du."
Under hela 1970-talet fick Mitchell tid för andra roller, framträdde i The Sweeney och Lovejoy på TV, samt deltog i Terry Gilliams långfilm Jabberwocky.
Han vann ett Olivier-pris för ett scenframträdande 1979 som Willy Loman i Arthur Millers Death of a Salesman, en föreställning som Miller själv beskrev som den finaste tolkningen av den del han någonsin sett.
Ett år senare spelade han Shylock i en BBC-TV-produktion av The Merchant of Venice, och fick mycket beröm för sin roll i Harold Pinter's The Caretaker på National Theatre.
Vid det här laget tillbringade han en hel del av sin tid i Australien där Till Death Us Do Part hade gjort honom till ett familjenamn, och han tog upp dubbla UK-Australiska medborgarskap 1988.
Han hade inte helt övergett Alf, som återkom som en del av sin enmansshow, även om en ITV-producerad spin-off ställdes in på Mitchells begäran efter Speights död 1998.
Han fortsatte sitt TV-arbete, framträdde i Wall of Silence 1993, ett BBC-mord mysterium i ett judiskt samhälle i norra London, och tog del av Barquentine i företagets ambitiösa produktion av Gormenghast.
Han fick ett andra Olivier-pris för sin scenföreställning som icke-agenarisk möbelhandlare i en produktion 2004 av Arthur Millers The Price.
Trots att Mitchell kämpade med smärta från nervskador orsakade av en virusattack i slutet av 1980-talet, och en stroke under senare år, fortsatte han att ta på sig hårda roller.
Vid 82 års ålder uppträdde han i West End av London som en pensionerad kemtvättare i Jeff Barons porträtt av judisk-amerikanskt liv, Besök Mr Green.
De framskridna åren, tillsammans med ohälsa, ledde till ökad irrabilitet, nästan som om Alf-karaktären kämpade för att återuppstå.
Han klagade ständigt över vad han såg som en fördumning av televisionen och hävdade att den inte längre gav upphov till vare sig stor komedi eller kultur.
Och han gick i spetsen för en kampanj mot utomhuskonserter i närheten av sitt hem i Hampstead London efter att arrangörerna bytt från klassisk musik till mer populistisk biljett.
Mitchell blev en gång tillfrågad om sin idé om fullkomlig lycka. "Spela tre uppsättningar tennis, och vinna naturligtvis, ta familjen för en segel på eftermiddagen, och se Spurs slå Arsenal 6-0 på kvällen."
Warren Mitchell tog aldrig helt avstånd från sin mest kända karaktär, Alf Garnett.