Men att vara redaktör är inte bara ett redaktionellt jobb.
Den redaktionella sidan av den är den mest tillfredsställande och intellektuellt stimulerande delen, men den är bara en del.
Det finns också ett enormt kommersiellt ansvar - hur tjänar vi pengar och sparar pengar? - och ledarskaps- och ledningsuppgifter.
Ledarskap handlar om att skapa en moralisk vision för var du vill ta ett team; ledning är den dagliga aktiviteten att få dem dit.
Det har alltid verkat som om redaktören i rika tidningar får fokusera på redigering, medan andra människor tänker på den kommersiella och ledande sidan av det.
Daily Mail har till exempel flera upptagna redaktörer, medan Kvällsstandarden bara har en.
George Osborne blir standardredaktör
Osborne Evening Standard jobb uppmaningar till undersökning
George Osborne: Från historia buff till åtstramning redaktör
Läs mer från Amol
På organisationer som är fastspända för kontanter - och standarden står inför stora kommersiella utmaningar - måste redaktörer spendera relativt mer av sin tid med att tänka på kommersiella och administrativa skyldigheter.
Och allt detta är enormt tidskrävande. Det lämnar mindre tid än du skulle vilja för den riktigt spännande biten: redigering.
Redigering är en övning i urval och bedömning: vad man ska sätta in och - precis lika viktigt - vad man ska utelämna.
Vilka bilder, kampanjer och framför allt historier att köra? Vilken är den bästa rubriken på förstasidan? Ska vi ge den eller den personen en kick i sportsidorna? Och borde vår serietecknare verkligen avbilda Nigel Farage som en amfibi än en gång?
När du fattar dessa beslut, baserat på din bedömning, som i sin tur är informerad om dina värderingar och erfarenheter, har en redaktör tre heliga lojaliteter - enligt min mening, i ingen särskild ordning.
För det första till sanningen; för det andra till läsaren; och för det tredje till tidningens integritet och rykte.
Somliga skulle hävda att det finns andra lojaliteter.
En redaktör för The Catholic Herald kan till exempel tro att de hade en plikt mot Gud; en redaktör för Country Life kan tycka att de hade en plikt mot Englands förtrollade land; och alla redaktörer kommer sannolikt att känna en plikt mot dem som betalar räkningarna.
Men dessa tidigare lojaliteter är överlägsna.
De skiljer sig mycket från de politiska partiernas lojalitet.
Jag har aldrig varit medlem i ett politiskt parti, men jag misstänker att de som har sagt sin lojalitet inte i första hand är till sanningen, läsarna eller tidningsrykten.
Ett politiskt parti är en institution som organiserar sina medlemmar för att förvärva och utöva lagstiftande makt.
Dess medlemmar är framför allt lojala mot denna uppgift. Om de begås, vaknar de varje dag törstande efter makt.
När de väl har förvärvat den, gör trohet mot deras stam dem beslutna att inte överge den.
Bortsett från den rent praktiska arbetsbördan är det inte lätt att se hur de lojaliteter som krävs av redaktörskap och lojaliteter som krävs för medlemskap i ett politiskt parti kan förenas.
De senare längtar efter att bebo maktens korridorer. Den förra vill kasta granater på den.
Journalism handlar, när den är som bäst, om en våldsam granskning av makten.
Det kräver ett visst avstånd från det. Naturligtvis finns det olika typer av journalistik.
Jag kan se hur det kan vara möjligt för en teaterkritiker att vara gruppsekreterare för sitt lokala socialistiska arbetarparti.
Jag kan också se hur en lysande fotbollskorrespondent skulle kunna vara medlem av nynazisterna.
Men en redaktör, vem måste föra daglig strid med politiker?
Genom att vara medlem i det konservativa partiet och snart redaktör för London Evening Standard står George Osborne inför både praktiska och filosofiska problem.
Det praktiska är när man ska sova. Den filosofiska är hur man försonar hans tydligt delade lojaliteter.
Vilken av hans väljare spelar störst roll - de i Tatton, eller hans nästan miljoner läsare på Standarden?
Hur täcker han en budget: som en lojal konservativ parlamentsledamot, eller som en orädd redaktör?
Det är svårt nog att se hur man kan förena en medlem av ett politiskt parti med en journalist, för att inte tala om att vara redaktör.
Men att inte bara vara medlem i ett politiskt parti, utan en sittande parlamentsledamot och en ny kansler, liksom någon som har kvar sina politiska ambitioner, är fortfarande mycket svårare.
Och det är innan vi ens överväger BlackRock. Hur kan du täcka världen av kapitalförvaltning samtidigt betalas $ 6500,000 av det?
Tanken att Osborne skulle kunna dra sig tillbaka från historier om denna industri, eller till och med stadssidorna helt och hållet, förefaller mig vara underoptimal, för att uttrycka det milt: det skulle vara bisarrt att ha en före detta kansler som redaktör, bara för att han inte skulle ha någon inblandning i affärsbevakningen.
Dessa intressekonflikter är ohållbara, och så - som jag sade på fredag - kan jag inte se det bestående.
Med tanke på hans inkomstkällor, är han mycket mer lik att ge upp att vara en MP innan han ger upp äta lunch på BlackRock.
Vare sig det händer när Tatton försvinner som valkrets eller innan, misstänker jag att han kommer att bli redaktör för London Evening Standard efter att han är ledamot av Europaparlamentet i Cheshire.
Som jag nämnde i mina tidigare inlägg är hans uppgift i dokumentet - att fastställa en tydlig strategi, förbättra produkten, höja dess profil och vända verksamheten genom att hitta nya intäktsströmmar - en uppgift som han har relevant erfarenhet av och kopplingar till.
Men jag tycker att det är ett heltidsjobb. Osborne kanske inte har förstått en redaktörs funktion.
Jag hoppas att det här inlägget hjälper.
Att redigera en tidning är ett oerhört givande och tufft jobb, förmodligen svårare nu för tiden än för några årtionden sedan, på grund av knappa resurser och internets krav.