Den sista veckan av Yvette Coopers ledarskapskampanj är inte precis som hon förutspådde det.
Hon har tillbringat mer tid i parlamentet än på stubben. Som skugghemssekreterare har hon lett sitt partis svar på flyktingkrisen - till en början uppmanat regeringen att göra mer, och nu kräver hon att några av de familjer som redan har flytt till Europa ska vidarebosättas här.
Detta har snarare hjälpt än skadat hennes ledarskaps chanser, men har också inneburit att mer konventionella kampanjer har tvingats överges.
"Jag har en tendens att reagera mycket starkt på de allvarligaste frågorna, men jag försöker hålla detta utanför ledarskapstävlingen, och försöka få partiöverskridande avtal om ett lämpligt svar på flyktingkrisen", berättar hon.
Medan jag träffade hennes rivaler "på vägen" på möten och möten, träffas vi i hennes parlamentariska kontor.
Hon stod på första bänken för David Camerons uttalande i måndags, sedan fick hon sin egen brådskande debatt om krisen på tisdagen, och hade suttit bredvid Harriet Harman - för vilken hon arbetade när Labour var i opposition på 1990-talet - för sin sista premiärministers frågor på onsdag.
Hon hoppas fortfarande att ta över från sin gamla chef när Labours nya ledare tillkännages på lördag men hennes team medger att det kommer att bli en uppförsbacke kamp. Hon verkar avsluta kampanjen starkt, men har hon lämnat det för sent?
"Nästa vecka kommer att definiera de kommande tio åren", förklarar hon.
"Mitt budskap nu är att titta, vi förlorade 2015, det är verkligen svårt att vinna allmänna val - vi behöver den bästa chansen att göra det och en hel del människor som är beroende av oss kommer att svikas om vi flyr från framtidens utmaningar och ser tillbaka på vårt partis historia."
Översatt, det är snälla, backa inte Jeremy Corbyn. Men hon medger att hennes kampanj började långsamt.
"En del människor planerade sina ledarskapskampanjer under lång tid.  Det var jag inte.
"Vi gjorde saker från grunden. Under den första månaden av kampanjen fann jag det svårt att komma ut ur skuggan av det allmänna valet som vi var så förkrossade över att förlora.  Jag brukade gå på möten och folk var bara på golvet."
Men, säger hon, hon har varit konsekvent under hela sin kampanj med att argumentera för högkvalitativa tillverkningsarbeten, fördubblade investeringar i vetenskap och gratis barnomsorg.
Vad var det som förde in henne i politiken?
"Min pappa (Tony) var heltidsfacklig. Min mamma kom från ett gruvsamhälle så det var en arbetarfamilj men vi pratade inte om partipolitik - vi pratade om frågor och idéer.
"Jag blev först involverad i en kampanj mot Sektion 28 (konservativ lagstiftning som förbjöd främjande av homosexualitet en "preted family relation" i skolor i England) - och jag gick med min pappa på Folkets mars för jobb när jag var 12 eller 13."
Hon föddes 1969, så hennes tonår tillbringades under Margaret Thatchers regering.
Men hon gjorde inte bara uppror mot den konservativa administrationen. Hon sa att hon undvek CND och har alltid varit en multilateralist - "det var en kontroversiell sak att vara som tonåring på åttiotalet" - och det gjorde henne ur fas med Labours politik vid den tidpunkten.
Om Jeremy Corbyn vinner partiledningen kan hon bli rebell igen. "Jag har åtminstone varit konsekvent!" säger hon med ett leende.
Hon har sagt att hon skulle överväga att utmana den nuvarande regeringens kommande lagstiftning om fackföreningar i domstolarna och avslöjade att hon själv hade varit inblandad i strejkaktioner som ung - på Eggers omfattande (nu en specialist vetenskapsskola) i Hampshire.
"Jag organiserade en prefekts strejk - en av pojkarna var vänd mot säcken för att bära vita strumpor till skolan."
Jag dristade mig till att detta lät som en mycket förnuftig läroanstalt.
"Ja, strumporna var hemska - men vi visade solidaritet. Det var meningen att vi skulle patrullera skolan men vi hukade oss i ett klassrum en lunch istället på grund av Andrews strumpor."
Medan hon hade en lycklig barndom kämpade hon tidigt i sitt arbetsliv. Vid 24, medan Westminster arbetade med Harriet Harman och Labours finansteam, fick hon ME, eller kroniskt trötthetssyndrom. Det formade hennes syn på välfärd.
"Det var en bedrövlig tid, jag hade 'flut och det gick bara inte bort. Jag kunde inte jobba på 12 månader - jag hatade varje minut av det och jag var desperat att komma tillbaka till mitt jobb.
"Jag var tvungen att kräva förmåner - om jag inte hade gjort det hade jag inte kunnat betala hyran. Det lärde mig att man aldrig vet när saker och ting kommer att gå fel.
"Förmånssystemet kan främja arbete och ansvar men måste också visa respekt för människor. Att attackera människor som skrynkliga eller arbetsföra är djupt fel."
Hon återhämtade sig och började arbeta som Independent's Economics korrespondent innan hon blev ledamot 1997 - som en av de 101 kvinnor som valdes under Tony Blairs ledning, och åtta år före hennes man Ed Balls.
Men hon måste vänta tills Gordon Brown flyttade från nummer 11 till nummer 10 Downing Street innan hon befordrades från en rad ministerposter till kabinettet - som chefssekreterare till statskassan då Work and Pensions sekreterare.
Och det är Labours inställning till välfärd som kan avgöra hennes framtid nu. Hon argumenterade med Harriet Harman att Labour borde motsätta sig regeringens välfärdslag.
Partiet lade till sist fram ett ändringsförslag och lade sedan ned sin röst.
Hennes ledare rival Jeremy Corbyn fick äran av några partimedlemmar för att de gjorde uppror och demonstrerade direkt opposition.
Andy Burnham såg detta som en vändpunkt i Corbyns förmögenheter. Jag undrade om hon gick med på det. Hon gick inte riktigt så långt, men kände tydligt att avsnittet hade inte direkt varit till hjälp.
"För att vara ärlig var det en enda röra. Jag har alltid tyckt att vi borde motsätta oss lagförslaget. Det inbegrep avskaffandet av mål för barnfattigdom som jag hade arbetat hårt för att fastställa i första hand.
"Det inkluderade också vad jag kallar 'barnskatt' - om du har tre barn och är i arbete, då - med indragning av skatteavdrag - kan du vara sämre. Men det slutade med den här röriga kompromissen. Vi slutade med att människor blev förvirrade över vad vi stod för."
Om hon känner så starkt för det här, varför följde hon inte efter Jeremy Corbyn till "Nej"-lobbyn?
"Om jag är ledare ska jag hålla det rent och enkelt - vi motsätter oss så mycket av det som står i lagförslaget, vi ska bara rösta emot det. Men om man är i skuggskåpet måste man försöka hålla ihop det parlamentariska partiet, men jag måste säga att vi har missuppfattat det."
Precis som socialen ökade Jeremy Corbyns kampanj, verkade Yvette Cooper få mer definition och passion när hon bestämde sig för att tala ut mot honom.
Hon säger fortfarande att det är högst osannolikt att hon skulle tjäna i hans skuggskåp.
"Jag håller med Jeremy vi behöver ett alternativ till Tory åtstramningar, men jag har viktiga viktiga skillnader - vårt medlemskap i EU, och NATO (hon är starkt för båda), tryck pengar när ekonomin växer (Jeremy Corbyns plan att få Bank of England att öka penningmängden för att investera i infrastruktur)."
"Det finns meningsskiljaktigheter med honom i dessa frågor och det skulle vara svårt att vara en del av det kollektiva ansvaret i hans skuggskåp.
"Jag kommer inte att ta min fladdermus och boll bort - Jag kommer att kämpa för att labour ska vinna val. Det har alltid varit debatt i vårt parti ända sedan marxister och metodister samlades för att bilda det, men ibland finns det saker som man helt enkelt inte kan kompromissa om."
Och om han vinner, varnar hon, "människor kommer att känna sig besvikna - några av de saker han lovar, han kan inte leverera, men han kommer också att svika människor eftersom han inte kommer att vinna ett val".
Om hon trotsar oddsen och har en sen ökning i stöd, vad skulle hon prioritera?
Tja, hon skulle göra en ny omskrivning av den totemiska klausul IV i partiets konstitution. Kritiker kan se det här som en gimmick.
"Klass IV handlar om våra värderingar som fest. Det talas om lika möjligheter. Men det är inte tillräckligt tydligt om att bekämpa ojämlikhet som håller på att bli en verklig utmaning för vår ekonomi och vårt samhälle."
Hon säger att hon skulle tycka om att ta David Cameron på, men förutom att erbjuda robust motstånd skulle hon börja utveckla "långsiktiga planer för vår framtid".
Men hon skulle också ställas inför mer omedelbara utmaningar. Skulle hon stödja drönarattacker mot Storbritanniens fiender - även om det inbegriper brittiska jihadis?
"Varje land måste kunna försvara sig och förhindra nära förestående terroristattacker, men det måste finnas en ordentlig rättslig ram runt om det och skyddsåtgärder på plats."
När det gäller 21-åriga Reyaad Khans död i Syrien: "Det måste göras en fullständig översyn av underrättelse- och säkerhetskommittén och den oberoende granskaren av terroristlagstiftningen, David Anderson, bör titta på detaljerna i detta fall."
Premiärministern tog upp utsikterna till militära aktioner i Syrien vid veckans PMQs - och hon säger att hon fortfarande är skeptisk.
"Jag stödde aktionen i Irak eftersom den demokratiskt valda regeringen bad om stöd.
"I Syrien har du Isil och Assad och det är inte klart vad regeringens mål är. Utmaningen för regeringen är att definiera den rättsliga ramen, stödnivån i regionen och deras övergripande strategi."
Hennes egen strategi och stödnivå kommer att granskas denna lördag - hon kämpar nu för att leda sitt parti, men kan ha låtit Jeremy Corbyn stjäla en marsch tidigare i sommar.
I den fjärde av en serie djupgående profiler av Labours ledarkandidater, kommer Iain Watson ifatt Yvette Cooper.