Denna enda marknadsstad, som ligger vid gränsen mellan Kavre och Sindhupalchok-distrikten mot gränsen mot Tibet, var full av lördagsshoppare när jordbävningen drabbade.
Nu är det tyst. Fåglar sjunger, byborna försöker flytta spillror med händerna och, ovanför, hummen av högt flygande hjälphelikoptrar skär luften.
"De flyger i himlen, men ingen har kommit fram till nu", säger Prakash Bhandari, som arbetar som servitör i Katmandu men återvände för att se om han kunde hjälpa sin hemby.
"Vi lider. Vad ska jag göra?" frågar han.
Trots att en av de största dödssiffrorna från lördagens jordbävning har detta område fått lite eller ingen hjälp.
Byborna säger att de behöver tält och mat och att de oroar sig för sjukdomar.
De grävde upp kropparna av de människor de kände med sina bara händer.
Men lördagen var en upptagen shoppingdag och de tror att det finns många fler människor under spillrorna som de inte känner till.
– Vi kommer att dö om det inte finns någon hjälp från regeringen och andra organisationer, säger Dhan Bahadur Shresthra som brukade driva det lokala apoteket och hjälpte patienter när jordbävningen slog till.
– Jag arbetade som läkare i armén i 25 år så jag vet att om vi inte har rent vatten eller mat att äta så kan det bli en epidemi, säger han.
Längre upp på kullen har byborna tagit saken i egna händer.
I en by som nu bara är högar av röd jord och trä har 22-årige Anjali Majhi hyrt en grävmaskin för att leta efter sin tvååriga dotters kropp.
Strax före jordbävningen hade Majhi ropat på sin dotter för att hon besvärade henne och skickat iväg henne för att leka med grannarna.
Nu säger hon att hon inte kommer att vila förrän hon kan ge henne en ordentlig begravning.
"Vi har hittat alla vuxna som dog här och vi har gett dem de sista riterna.  Jag hoppas att jag kan göra detsamma för min dotter, annars förlåter jag aldrig mig själv, säger hon.
Men Majhi vet inte om hon hittar sitt barn. Ägaren av grävmaskinen tog inte betalt för att hyra den, men han fick henne att betala för bränslet.
Det håller på att ta slut nu och hon har inte råd att köpa en ny tank.
Några hundra meter bort, tvärs över majsterrasserna, bär män som har rakat huvudet i sorg två kroppar, höljda i vitt, ner till floden för kremering.
Dessa hittades tidigare på dagen efter att en annan grupp bybor hyrt grävmaskinen för några timmar.
Det är den enda hjälp detta område har sett sedan jordbävningen slet sönder deras liv.
Sedan, från ingenstans, kommer en buss dit med dussintals nepalisiska frivilliga.
De är anhängare till den självutnämnde gurumästaren Godangel som står vid vägkanten i dräkter av vita och blomsterkransar och lovar att hjälpa till med mat och husrum.
"Jag känner mig verkligen upprörd över den här regeringen, jag känner mig väldigt, väldigt upprörd", säger han.
"Det är en korrupt regering. Jag klandrar dem inte, men sättet de arbetar på är väldigt traumatiskt, väldigt sorgligt.
"De har fått miljarder dollar i internationellt bistånd, men de gör ingenting."
Backa uppför backen, bränsletanken på grävmaskinen är nästan tom så dess förare slutar för dagen.
När regnet börjar falla, är det enda stället som Majhi kan ta skydd hos sina djur.
"Vi har fortfarande hopp", säger hon.
Helikoptrar flyger ovanför. Vi kan inte se vem som är i dem, men de kan se oss, så de kanske kommer och hjälper."
Det finns inte mycket kvar i Deupur Sipaghat Kavre annat än högar av utsöndrat trä och krossade tegelstenar.