Precis som statens grundare Kim Il-sung ("Den store ledaren") förde sin son Kim Jong-il i förgrunden för 30 år sedan, så har Kim Jong-il ("Den Kära ledaren") nu klargjort sitt val av sin yngste son Kim Jong-un (att bli känd som "Den Brilliant Kamrat") att bli hans efterträdare.
Skillnaden kan ligga i timingen. Kim Jong-ils upphöjelse till ställning som arvinge var 1980, men det var inte förrän hans far dog 1994 som han formellt tog över makten.
Det verkar osannolikt att Kim Jong-un, som är omkring 27 år (så grundläggande personliga detaljer kan vara absurt svåra att sätta fast i Nordkorea), kommer att behöva vänta så länge.
Den nuvarande ledaren, som är 68 år, anses allmänt vara en sjuk man, som mycket väl kan ha drabbats av en stroke 2008. Det har spekulerats om att orsaken till att det regerande arbetarpartiets nuvarande församlande försenades under fjorton dagar, en anmärkningsvärd och något förödmjukande förändring för det nordkoreanska ledarskapet, var att han återigen var sjuk.
Om Kim Jong-ils hälsa verkligen misslyckas snabbt, kan detta förklara varför en till synes omfattande omblandning av ledarskapsstrukturen har dykt upp vid detta partimöte.
Inom loppet av några timmar blev hans son Kim Jon-un, som inte har någon militär eller politisk erfarenhet alls, en fyrstjärnig general, vice ordförande för arbetarpartiets centrala militära kommission och medlem av centralkommittén.
Guide: Hemlig "första familjen"
För att stärka sin ställning blev den yngre Kims moster, Kim Kyong-hui, också en general, liksom en medlem av politbyrån.
Hennes man, Chang Song-taek, är chef för National Defence Commission och betraktas vanligtvis som makten bakom tronen. De flesta platser på politbyrån har varit tomma i åratal; det är möjligt att de nu långsamt kan fyllas.
Bakom detta kan ligga ett beslutsamt försök att hävda arbetarpartiets kontroll över militären, som traditionellt har varit den ledande makten i Nordkorea.
I så fall verkar det troligt att Kinas hand ligger bakom mycket av detta. Det kinesiska kommunistpartiets ledarskap, snarare än utrikesdepartementet, tycks ha ansvaret för Kinas politik gentemot Nordkorea.
Det har funnits tydliga tecken på att Kina skulle vilja att Nordkorea utvecklades på i stort sett samma sätt som Kina själv gjorde på 1970- och 80-talen, vilket ledde till den rasande och mycket framgångsrika statskontrollerade kapitalismen under de senaste åren.
Huvudarkitekten för denna förändring var Deng Xiaoping. Intressant nog var hans enda formella officiella ståndpunkt i åratal hans kontroll över Kinas kommunistpartis militärkommitté: inte särskilt olik den viktigaste av Kim Jong-uns nya arbetstillfällen.
Kina vill uppenbarligen ha reformer i Nordkorea. Det har funnits olika tecken på oro över Nordkoreas oförutsägbara militärpolitik.
Tanken att dess ekonomi helt enkelt skulle implodera och kanske släppa lös en våg av miljontals flyktingar över Nordkoreas gränser är djupt oroande för det kinesiska ledarskapet.
Och så tecknen är att Kina driver Nordkorea på den väg det tog: kommunistpartiets kontroll över militären och en gradvis öppning av ekonomin för marknadskrafterna.
I mycket liten utsträckning tycks detta redan vara fallet. Människor tillåts sälja sina produkter öppet på gatorna, och på natten splittrar polisen inte längre de illegala marknaderna på de mörka gatorna, som de gjorde fram till nyligen.
Det kanske inte låter så mycket, men det är i hög grad hur processen började i Kina, för drygt 30 år sedan.
Och i Kim-familjens märkliga politik, klart absurd för västerländska ögon, kan det vara vettigt att gå över Kim Jong-ils släktingar och hans två äldre söner och lämna över arvet till hans yngsta, som var utbildad i Schweiz.
Detta ger honom förstahandserfarenhet av livet i en marknadsekonomi; något som ingen annan nära medlem av klanen kan skryta med.
Om ödet är vänligt mot Kim Jong-il, kommer han att ha några år på sig att hjälpa sin son att styra landet.
Om inte, kan det mycket väl bli mycket mer oroande.
Och det skulle förmodligen inte vara svårt att hitta ett antal politiska personer som kanske tycker att de hade bättre rätt att styra landet än en liten känd före detta skolpojke från Schweiz med intresse för basket.
Nordkorea har påbörjat den politiska arvsprocessen på samma idiosynkratiska sätt som den har utvecklats under årtiondena.