När det turkiska imperiet i regionen upplöstes - konsumerade i stormarna i öknen under det stora kriget - var Storbritannien och Frankrike fortfarande, nästan, stora imperiets makter.
Blodet från en förlorad generation av unga män och de rikedomar som byggts upp under århundraden hade hällts i en smal rand av europeiskt land på västfronten, men i den gamla världen fanns det inga territoriella byten att få.
Men Mellanöstern var annorlunda.
När turkarna besegrades i Jerusalem och Damaskus och Sinai och Gaza fanns det en ny värld att skapa.
Storbritannien, bemyndigat av Nationernas förbund att styra det Heliga Landet, skulle kunna sätta igång med att uppfylla sitt åtagande till judarna i världen att bygga ett nationellt hem för dem i Palestina - förmodligen inte gissa att frågorna kring löftet skulle förbli en stark källa till våld och oenighet ett sekel senare.
Det var ett ögonblick av katastrofartade globala omvälvningar och nya nationalstater bildades som nya öar som kastades upp av en undervattensvulkan: Jordanien och Irak på den brittiska inflytelsesfären och Syrien och Libanon på franska.
I denna tid av imperier ifrågasatte ingen européernas rätt att upprätta nya gränser för att slå ihop den gamla världen - åtminstone ingen som européerna skulle ha lyssnat på.
Sykes-Picot-avtalet är en hemlig överenskommelse som ingicks i maj 1916, under första världskriget, mellan Storbritannien och Frankrike, med Rysslands samtycke, för upplösningen av det ottomanska riket.
Överenskommelsen ledde till att det turkiska Syrien, Irak, Libanon och Palestina delades upp i olika franska och brittiska förvaltningsområden. Avtalet fick sitt namn av sina förhandlare, Sir Mark Sykes av Britannien och Georges Picot av Frankrike.
Vissa historiker har påpekat att avtalet stred mot de löften som britterna redan gett den hashemitiska ledaren Husayn ibn Ali, Sharif av Mecka, som skulle leda en arabisk revolt i Hejaz mot de ottomanska härskarna under förutsättning att araberna så småningom skulle få en mycket viktigare del av det vunna territoriet.
Varför gränslinjer dras med en härskare i WW1 fortfarande rock Mellanöstern
Under de senaste åren har dessa ökenstormar naturligtvis börjat stiga igen och de strukturer som byggts i den sista stora tid av förändring krälar i vinden.
Syrien förbrukas i inbördeskrigets eldar och det är svårt att se hur det kommer att framträda igen som en enhetsstat.
Grannen i Libanon - fortfarande traumatiserad av sina egna långa år av konflikter - en bräcklig tradition av samarbete mellan olika religiösa samfund nästan hänger ihop.
Kurderna, Sunnis och Shia samlades i Iraks enda enhet av britterna kan i slutändan välja att skiljas åt i framtiden.
Den gamla ordningen varade i nästan exakt 100 år - man undrar om det är mer eller mindre tid än dess anglo-franska arkitekter Sykes och Picot föreställde sig.
Det har inte funnits någon global katastrof på det stora krigets skala för att ge katalysatorn för de förändringar som redan pågår.
Men vi har en känsla för några av de krafter som kommer att forma den nya ordningen i Wien den här veckan när världens stormakter - FN:s säkerhetsråd plus Tyskland - kom överens med Iran.
Samtalen sammankallades naturligtvis för att ta itu med Irans kärnvapenambitioner - och det gjorde de också.
Men de var också ett slags erkännande av Irans status som regional makt - en känsla av att ingenting i själva verket kan avgöras i det moderna Mellanöstern utan iranierna.
Iran är trots allt den största styrkan som stöder Bashar al-Assads vacklande syriska regim, och landet använder sig av Hizbollah, den milis som det grundade och finansierade i grannlandet Libanon för att bära bördan av striderna.
Iransk-stödda shia-miliser har kämpat i Irak mot sunniextremister - ofta fyller vakuum som landets väpnade styrkor lämnat efter sig.
Houthi-rebellerna i Jemen är också en del av denna iranska regionala rörelse.
Iran är den stora makten i världen av Shia Islam, precis som Saudiarabien skulle se sig själv som ledare för dem som följer Sunni traditionen.
Det finns gott om små krig där deras proxy arméer slåss varandra i vad som ibland känns som en hotande regional biktkonflikt.
Amerika är naturligtvis fortfarande en stor makt i Mellanöstern, men det är inte den makt det var - inte minst för att det skulle finna det svårt att säga vilka dess önskade resultat skulle vara i denna nuvarande tid av konflikt bortom ett till synes hopplöst sökande efter stabilitet.
Och det här är förvirrande tider.
Amerika vill att Syrien ska få den typ av regimförändring som Iran är fast beslutet att stoppa, men i Irak kämpar båda mot de barbariska extremisterna i den så kallade islamiska staten.
Problemet i Mellanöstern är att det är fullt möjligt för min fiende att vara min fiende.
Detta var dock en veckas förändring.
När USA och Iran en gång lyste på varandra över en klyfta av värderingar: där iranierna såg sig själva som förkämpar för shiasamhällen och revolutionsexportörer såg amerikanerna bara sponsring av terrorism.
Det kan nu börja förändras även om vi inte vet hur långt eller hur snabbt den förändringen kommer att gå.
Genom de nuvarande ökenstormarnas dysterhet är det svårt att med säkerhet veta vilken typ av Mellanöstern som så småningom kommer att uppstå - men det står redan klart att en av de starkaste vindarna som blåser i regionen blåser från Iran.
Förra gången en gammal ordning kollapsade i Mellanöstern verkade det uppenbart vem som skulle inbjudas att bygga en ny.