Indien är redan världens tredje största utsläppare av växthusgaser och planerar en massiv ökning och föreslår att tredubbla koldioxidutsläppen inom de närmaste 15 åren.
Dessutom har Indien, till skillnad från praktiskt taget alla andra länder som deltar i Pariskonferensen - inklusive de två största förorenarna, USA och Kina - inte satt ett framtida tak för utsläppen, än mindre föreslagit nedskärningar.
Det beror på att ekonomisk tillväxt kommer först för Indien.
Och eftersom Indiens energipolitik bygger på kol - det smutsigaste bränsle som finns - sätter takten i den ekonomiska tillväxten utsläppstakten.
Omfattningen av vad Indien planerar blir chockerande verklig när du besöker en av landets många öppna gjutna kolgruvor.
Att titta över den stora gropen är imponerande nog: den motsatta banken suddas ut i det blå avståndet.
Men det är först när du kommer upp nära verksamheten som du får en sann känsla av skala.
De dussintals ljusgula lastbilar som du såg från din Eyrie mullrande med sina laster över dalen golvet får stora proportioner.  Varenda en av denna monstruösa insektsarmé är lika stor som ett familjehem.
Men till och med dessa behemoter är dvärgade av drottningen som knäböjer i hjärtat av operationen.  Hon är en sann titan, en jättekran vars gapande käkar tar stora bett från den 20 meter höga kolväggen innan hon spyr ut den i de väntande lastbilarna.
Och siffrorna är lika stora som maskinerna.  Indien planerar att öppna en gruva som denna varje månad fram till 2020 som en del av sin strategi för att fördubbla kolproduktionen till en miljard ton per år.
Och den kan behålla denna produktion under de kommande 300 åren, om den så önskar, eftersom landet enligt det indiska kolministeriet har 301 miljarder ton tillgängligt kol.
Håll nu dessa enorma siffror i era sinnen när ni minns Pariskonferensens ambitioner: att minska koldioxidutsläppen för att undvika katastrofala klimatförändringar.
Det är inte svårt att dra slutsatsen att Indien effektivt säger till världen: "Klimatförändringar är ditt problem, du tar itu med det!"
Men Indien har några kraftfulla argument för att rättfärdiga sin ståndpunkt.
Den talar om "klimaträttvisa".
Först och främst står det att det inte är ansvarigt för utsläppen som orsakar den aktuella uppvärmningen.  Det är ner till den utvecklade världen som använde fossila bränslen för att driva sin väg till rikedom.
Om man tittar på utsläppen sedan 1850 - det som ibland kallas "kolrymden" - så står USA för en tredjedel av det totala, Europa och de andra utvecklade länderna för 45 procent.
Indien, enligt siffror från Tata Institute of Social Sciences, står för bara 3% av utsläppen hittills.
Och den lilla summan förklarar varför Indien fortfarande är så fattigt.
Kom ihåg att Indien är det näst folkrikaste landet i världen med en och en kvarts miljard människor.  Hundratals miljoner av dem lever fortfarande i fruktansvärd fattigdom.
Indiens bestående fattigdom förklarar den andra delen av Indiens argument: det faktum att indianerna använder mycket mindre kol än de flesta andra människor.
Än en gång är siffrorna starka.  Genomsnittsindianerna står för bara 1,6 ton koldioxid per år.  Under tiden står genomsnittsamerikanen för 16,4 ton, genomsnittsjapanerna för 10,4 ton och genomsnittseuropén för 7,4 ton.
Världsgenomsnittet är 4,9 ton.
Så Indiens ståndpunkt är att det bara är rättvist att det bör tillåtas att använda några av de återstående "koldioxidutrymme" för att driva tillväxt och hjälpa till att lyfta sitt folk ur fattigdom.
Men vetenskapen är tydlig.  Alla nya koldioxidutsläpp bidrar till den globala uppvärmningen.
Så vid sidan av sin utveckling av sin kolindustri, Indien säger att det kommer att göra stora investeringar i förnybar teknik.  Den hävdar att den har de mest ambitiösa planerna för att utveckla sol- och vindkraft i världen, planerar att lägga 175 GWs förnybar kraft till 2022.
Om Indien uppnår det - och det är ett stort "om" - då kommer det att bidra till att minska vad som kallas "utsläppsintensitet" - mängden kol som släpps ut per producerad enhet energi - med ungefär en tredjedel.
Det är en lovvärd ambition men den undviker inte det centrala problemet - det faktum att Indiens politik innebär en enorm ökning av utsläppen.
Och det är den stora utmaningen i Paris.  Eftersom den ofrånkomliga slutsatsen är att om Indien - och andra utvecklingsländer - kommer att kunna växa måste andra länder göra ännu djupare minskningar av sina utsläpp för att ge dem utrymme att göra det.
Det Indien kräver är effektivt att andra länder går med på att minska sin ekonomiska tillväxt - inte något som någon politiker normalt skulle gå med på.
Men omen är bra.  Detta är inga nya argument, och mycket av grundarbetet för ett avtal har redan gjorts.
Ett otroligt valdeltagande förväntas.
Ledare från 138 länder, inklusive Barack Obama, premiärminister Xi Jinping i Kina och premiärminister Narendra Modi i Indien, har sagt att de kommer att delta. Inte en enda ledare drog sig ur efter Parisattackerna tidigare denna månad.
En del människor säger att Parisattackerna faktiskt bådar gott inför konferensen, där ledarna vill kunna peka på en konkret överenskommelse om den globala uppvärmningen som en symbol för världens förmåga att komma samman för att uppnå goda resultat.
Men omfattningen av Indiens ambitioner ger dig en tydlig känsla av varför det är en sådan utmaning att få ett sådant avtal i Paris.
Och varför det kommer att bli en sådan triumf om det uppnås.
Om något enskilt land förkroppsligar utmaningen att nå en överenskommelse vid FN:s enorma klimatkonferens som börjar i Paris på måndagen, är det Indien.