För en man som antas vara värd miljoner, skulle du inte veta det genom hans stövlar. När BBC intervjuade överste Khadaffi i mars förväntade jag mig att mötet skulle äga rum i en hemlig ökenpaviljong. Istället var det en havsrestaurang i centrala Tripoli. Hans ögon låg gömda bakom Cartiers solglasögon. Hans böljande bruna dräkter avgav den lätta doften av sandelträ. "Jag gillar inte pengar", sa han. "Jag har ett tält." En titt på hans svarta cowboystövlar och man skulle tro att han talade sanning. Sulorna var spruckna och pittade, klackarna slitna. Förra veckan, när jag gick runt hans Bab al-Aziziya anläggning samma dag som det föll, såg jag var pengarna hade tagit vägen. Han hade ett tält som inget annat tält i världen. Men i slutet av dagen var det bara aska.
Nästa bild visar den sista stora demonstrationen i Tripoli-området i Tajoura innan myndigheterna knäcktes med räder och massarresteringar. Det var strax efter bön en fredag i mars. Jag åkte tillbaka veckan därpå när BBC-teamet bröt sig loss från sina regeringsbefäl på Rixos Hotel. Det fanns ingen demonstration. Anti-Gaddafi graffiti hade målats över och den lokala imamen berättade att många ungdomar hade tagits bort under natten. Strax efter det att vi hade dykt upp anlände regeringstungarna i minibussar för att föra bort oss. Det var sista gången journalister lätt kunde röra sig runt huvudstaden innan den föll fem månader senare.
Nästa audiens för överste Khadaffi var den 2 mars, årsdagen av "etableringen av folkets auktoritet". Detta är när överste Khadaffi säger att han överlämnade all makt till folket, så han kunde inte tekniskt avgå. Publiken var förtjust, resten av oss hånade eftersom han kom i en helt ny golf buggy, dess framsäte draperad med en vit fårskinn matta. Han pratade i tre timmar. Ibland lät han en del ramsor och jublar, och sedan knackade han på mikrofonen, som publiken genast höll tyst om. Senast jag såg överste Gaddafi körde han sin vagn mot en lyktstolpe. Men hans säkerhetsteam banade väg och han körde iväg med två hemliga typer som klamrade sig fast på baksidan.
Detta var en av de regeringssoldater som hade tagit tillbaka staden Zawiya, nära Tripoli, från rebellerna. Striderna var brutala liksom behandlingen av dem som arresterades av myndigheterna. Några BBC-kollegor fängslades i 24 timmar och utsattes för hånfulla avrättningar. När journalister kom in var det med hjälp av mediabuss under strikt övervakning av myndigheterna, men den gröna och vita buntningen kunde inte dölja omfattningen av förstörelsen. Den provisoriska kyrkogården på torget, där rebellerna hade begravt sina fallna soldater, hade blivit bulldoderad. Rebellerna som vann tillbaka den visade sig vara en vändpunkt i kriget.
Mannen nedanför var typisk för rebellerna på östfronten utanför Ajdabiya i april. De var mestadels oorganiserade och dåligt disciplinerade. Han var bland dem som flydde vid första tecknet på en inkommande runda. Det var vid den här tiden som den libyska regeringen försökte driva tanken på att dessa stridande var kopplade till al-Qaida. Vi hade en tendens att se dem som en större fara för sig själva än för oss själva. Deras utveckling till en riktig stridsstyrka tog många månader och en del utbildning från utländska militära experter. Tillsammans med en stadig ström av nya vapen och Natos luftkampanj blev de med tiden en kraft att räkna med.
År av tystnad har lett till en explosion av graffiti i libyska städer. Konstnärer spelade en katt-och-mus spel med myndigheterna i Tripoli - de sprutade på natten och regeringen lakejer vitkalkas på dagen. Denna mur - i Liberation Square i Misrata - riskerar inte att målas om. Mindre konstnärligt men mer gripande var graffiti av familjen Abdel Salem Fouzy Alshaba, en 23-årig ekonomistudent. Dagen efter att jag tog den här bilden såg jag honom dö på ett sjukhus på stadens västra frontlinje. Han fick huvud- och ryggskador från en raket avfyrad av Khadaffistyrkor. Inom några dagar använde hans familj en sprayburk för att döpa om gatorna över staden till hans ära.
Denna byggnad i Bab al-Aziziya föreningen är där överste Khadaffi gjorde det mesta av sina anti-västra tal. Den bombades 1986 av amerikanska krigsflygplan som hämnd för en nattklubbsbombning i Tyskland som riktade sig till amerikanska militärer. Den knytnäve som krossade det amerikanska stridsflygplanet symboliserade överste Gaddafis trots. När lägret föll för rebellstyrkorna, köade unga män för att få sin bild tagen på det. Några dagar senare "frigjorde" någon den berömda knytnäven från sitt berg och den har inte setts sedan dess.
De kunde inte komma åt mannen så de rev sönder allt han ägde. Detta var inne i Khadaffis anläggning, där jag såg rebeller gå iväg med vaser, målningar och kylskåp. Vad de inte kunde bära slog de sönder. Jämförelser har gjorts med Bagdads fall, vilket har väckt fruktan för vad som kan komma att hända. Men Tripoli är en helt annan historia. Endast symboler för regimen har attackerats. Resten av staden har varit i stort sett säker.
Det här skulle ha gett pojkens familj problem för några månader sen. Men bilderna människor en gång tvingades att montera i sina hem och företag används nu för att visa sitt förakt för regimen. Det här låg utanför ett sjukhus i Misrata. Men överallt i Tripoli går människor över bilder av nationens självutnämnda far. Libyen har levt med Muammar Gaddafis kult i mer än fyra decennier. Ingen vet var han gömmer sig, men det är uppenbart att denne unge libyer inte kommer att växa upp som sina föräldrar - i överste Muammar Gaddafis skugga.
BBC:s redaktör för Mellanösternbyrån Paul Danahar reflekterar över sex månader av att täcka det libyska upproret från båda sidor av konflikten, med hjälp av bilder av några av hans mer minnesvärda ögonblick.