Han gör inte Facebook. Han gör inte Twitter.
Dessutom tror den 41-årige Brummie, som uppfostrats från skolan av hårda knocks, på att tjäna en ordentlig lärlingsutbildning som chef - precis som han gjorde under sina 20 år som spelare, på nästan alla nivåer i det professionella spelet.
Boyhood Birmingham City-fan släppte som tonåring av sitt favoritlag som spelades i icke-league för Telford United och Kidderminster Harriers.
Han hittade sedan sin väg tillbaka in i det professionella spelet med Crewe Alexandra, Bristol Rovers, QPR, Rushden & Diamonds och Millwall. Och innan han blev chef för National League nya pojkar Solihull Moors, han hjälpte till att skära tänderna i kvinnors fotboll, coaching Birmingham City Ladies.
Men det är som chef för Solihull, där han har arbetat de senaste fem åren utan kontrakt, som han har gjort mest för att förbättra sitt växande rykte - och allt i en tid då Telford och Kidderminster har gått i motsatt riktning.
Så mycket att när morerna gick upp i april, var det faktiskt Harriers de bytte plats med, i processen att bli den främsta icke-legue sidan i Midlands.
"Varför", frågar Bignot, " händer dessa saker? Varför bestämde ödet att vi skulle gå upp på Kiddys bekostnad? Jag ville leda Kiddy, jag kunde ha lyckats med Telford. Istället är jag på Solihull."
Även om han behåller ett intresse för Blues Ladies, enbart på coaching sidan, är det som chef för Moors som Bignot är för närvarande mest upptagen som han förbereder sig för livet i den femte nivån av engelsk fotboll efter att ha vunnit National League North titeln förra säsongen.
Solihull var den första av National Leagues fyra nyligen främjade klubbar att gå upp förra säsongen, efter en mycket tillfredsställande kampanj där morerna vann 25 av sina 42 liga matcher, att gå upp med nio poäng.
Ett lyckat slut på hans femte säsong. Men det var inte alltid så i Damson Park, hem för klubben som skapades 2007 genom sammanslagningen av två under-uppnående lokala rivaler Solihull Borough och Moor Green.
Efter att ha tagit över efter den långlivade chefen Bob Faulkners död och hans assistent Micky Moores avgång till Mansfield, började Bignots chefskarriär inte bra.
"Jag visste inte nivån", sa han. "Jag kände inte spelarna. Jag förlorade mina första sju matcher och jag var avstängd för fem av dem."
Morerna vände på den för att undvika nedflyttning. Men värre var att komma av fältet följande säsong när den ekonomiskt utmanade klubben var nära att gå under. "Vi vikade nästan", vinkar han.
"Det blev aldrig rapporterat. Det var så trångt vi hade omklädningsrummet.
"Det finns en anledning till att två klubbar gick samman och det var inte för att de gjorde bra ifrån sig. Jag minns ordföranden som sa att vi hade ett underskott på 30 000 pund och att vi skulle kunna kämpa för att nå slutet av säsongen.
"En vän till klubben, Ian Atkins [tidigare Birmingham City och Everton Midfielder] presenterade oss för Mike Turl, som vi kände på Bristol Rovers och var en mycket framgångsrik lokal affärsman här i Solihull.
"Ian bjöd ner honom för att titta på böckerna. Jag glömmer aldrig mötet. Det visade sig att det inte var 30 000 pund. Det var mer som 60 000 pund. Hans råd var att du måste stänga dörrarna och vika klubben.
"Staff gick utan lön från januari till slutet av säsongen och varje spelare tog en 10% lön minskning. Det var en hemsk period, men vi var tvungna att göra det."
"Det var då glödlampan slog på", fortsatte Bignot. "Mike Turl sa att om du ska göra det här måste du veta affärssidan av att driva en klubb. Det är ingen lektion Jose Mourinho någonsin kommer att behöva lära sig, men det är därför jag ville den här resan.
"Ju högre du går upp i fotboll ett sponsoravtal inte skrapa ytan av en första lag budget. Här, det är massivt. Men allt är inte baserat på pengar och det hände inte över en natt. Vi hade en treårig strategisk affärsplan, mycket hårt arbete och uppoffringar. Men om du har människor som går över och över, då vet du att framgång kommer.
"På fem år har vi gått igenom allt. På den tiden hade vi ett första lag och ett under 18 lag. Nu är vi en intresseklubb med 30-uddade ungdoms- och juniorlag, reservat, en akademi och en handikappsektion. Det vi har gjort på tre år är anmärkningsvärt. Men vad du får i non-legue är bra människor som gör det för kärleken.
"När vi först kom in var vi i genomsnitt drygt 200 folkmassor. Nu är vi förbi 700 mark och vi har till slutet av den här säsongen för att få marken upp till 4.000 kapacitet.
"I fotboll idag är för många fans dyra. Men det är något speciellt med icke-legue. Fans kan fortfarande prata med chefen och gnugga axlar med spelarna. Och vi är de billigaste i den här ligan. Det är £13 på dörren nästa säsong. De flesta konferensklubbar i Nord tar ut mer än så.
"Vi är nu toppen Midlands icke-league klubb, den snabbast växande klubben i Midlands. Men historien är inte klar än."
"Att bli frisläppt av Birmingham City var inte bra", påminde Bignot. "Allt jag någonsin velat göra var att spela för Blues.
"Jag minns att jag gick till dockan för första gången. Det var på samma väg som min skola (Institute Road, i Kings Heath).
"När vi pratade om karriärer, hade min geografilärare Mrs Thomas ofta sagt till mig "du kommer inte att bli fotbollsspelare". Jag tänkte att mrs Thomas nästan är här. Men det drev mig bara vidare. Jag såg det som ett misslyckande.
"Jag kom in i icke-league fotboll. Säsong efter säsong passerar förbi och jag skulle inte säga att du ger upp drömmen, men realism kommer in och jag hade tur att träffa bra människor på vägen.
"Jag stötte på en kille som hette Tom Stack. Jag gjorde ingenting när jag var på Telford. Han fick mig att träna och han trodde på mig. Även vid 19 eller 20 års ålder fick jag veta att jag hade en karriär inom coachning.
"Det handlar inte om pengarna. Jag fick bra betalt. Jag fick mer spel för Telford än mitt första år på Blues och i riktiga mäns fotboll också. Men jag blev kär i coaching."
"Mina år på Bucks Head med Telford typ kartlade min karriär. De formade mig, lade fötterna på marken. Det var där jag mognade och växte upp.
"På Kiddy, under Graham Allner, såg jag först hur man hantera en fotbollsklubb, sedan Dario Gradi tog det till nästa nivå.
"Jag kunde ha varit glad och nöjd på Telford och accepterat situationen men jag hade fortfarande tankesättet att vara en pro fotbollsspelare. Jag tillbringade hela dagen i gymmet och när jag gick tillbaka in, uppskattade jag det desto mer.
Ryktena och pratet hade stannat vid Telford. Och när jag åkte till Kiddy, var de då den största icke-league klubben inte bara i Midlands utan i landet. Vi gjorde ett bra försök, men Macclesfield var ännu bättre och vi blev precis lurade för titeln.
"Det fanns en hel del uppmärksamhet runt Lee Hughes, som gjorde mål alla mål och han gick till West Bromwich Albion. Men jag fick också lite uppmärksamhet och gick till Crewe.
"Jag visste att Dario var i båset och tittade på mig på Hednesford. Harriers tackade nej till det ursprungliga erbjudandet men jag hade 100% förtroende för Graham Allner att det skulle hända. Direkt från konferensen till mästerskapet. Det visade att det är möjligt.
"Under Dario, varje coaching session han gjorde, skulle jag titta på det ur mitt eget perspektiv som tränare - 'vad kan jag ta från detta?' Jag hade alltid mitt coachande huvud på när jag var på Crewe.
"Då var det på Bristol Rovers att arbeta under Ian Holloway, som sedan tog mig till QPR också, på deadline dag. Varje chef jag arbetat för har haft en inverkan men Ollie hade en inverkan på hela mitt liv. Han skrev på mig tre gånger.
"Jag åkte till Rushden, som just hade kommit in i League och vi stormade det, min första smak av att vinna något. Men Max Griggs affärer föll på hårda tider, huvudbeståndsdelarna i laget alla gick. Jag gick tillbaka till QPR och blev befordrad igen med Ollie, till mästerskapet. Jag hade turen att leda klubben och spela under John Gregory också. Vissa riktigt bra tider.
"Sen till Millwall. Jag var Kenny Jackets första signering. Jag fick kronisk seninflammation i knät, vilket satte stopp för min tid där, men vilket ställe att leka på. Man hör klichéer om att publiken är den 12:e mannen, men så är det verkligen på Millwall. Du måste spela bra. Annars hade du blivit utbuad.
"Jag gick inte långt efter upploppet (efter Birmingham City play-off semifinal nederlag 2001). Jag glömmer aldrig att berätta för en lokal journalist att jag var ett Birmingham fan och att han sa 'för Guds skull, säg inte det till dem."
Bignots tid i damfotboll var uppenbarligen inte bortkastad. Hans fru Emma var sedan länge målvakt för Arsenal och Irland. "Vi träffades på Women's PFA Awards kväll," Mr Bignot reflekterar med ett leende.
Det kan inte många chefer säga. Men Bignot är en fotbollschef på 2000-talet, lika väl insatt i att coacha flickor, pojkar, kvinnor eller män. En fotbollskille genom och genom.
Han var mannen som hjälpte till att bilda Birmingham City Ladies och fortfarande behåller ett hälsosamt intresse för klubben nu är de uppe i Women Super League.
"Jag modellerade Blues på allt jag lärt mig av Dario på Crewe", sade han. "Jag hade levande människor att arbeta med. Att jobba med Blues Ladies var som att ha en egen Championship Manager.
"Jag arbetade för Birmingham County Football Associate som gjorde en festival på Billesley Park. Det var en turnering med fem sidor och jag ansvarade för uppvärmningen. Ett av lagen bar Blues-remsan och ett av flickorna var syster till en av mina vänner i skolan. Jag visste inte ens att hon spelade.
"Jag pratade med hans pappa, som var ordförande och chef, och han sa "Vill du komma och träna lite? Vi har bara en spelare kvar och hon funderar på att gå. Den spelaren var Karen Carney. Hon stannade, vi gick runt och fick det bästa vi kunde hitta under 12.
"De betalade ubåtar. Och ur det gav de mig ett pund var. Vilken touch. Jag började träna, sen ville de att jag skulle bli chef, så jag tänkte varför inte?
"Vi sköt genom ligorna. Vi övertog Villa och Vargar och vann 10 Birmingham Senior Cups på studsen. Och Karen gick vidare för att få över 100 England kepsar, så gjorde Eniola Aluko.
"Karren Brady skulle dra ut kontakten, bara för att de skulle räddas av en privat välgörare, men jag kunde inte fortsätta att förbinda mig att komma upp från London, som jag var på QPR då.
"Jag älskar Birminghams stadsdamer. Att se dem utvecklas från var de var, till att vara bäst i Midlands, att tävla nationellt, då i Champions League är en saga.
"När Women's Super League kom in och Blues knackade, sa jag naturligtvis att jag ska hjälpa till men det måste vara under radarn. Jag ville inte bli stereotyp och duvhålad.
"Jag måste komma in med min karriär att göra ett namn för mig själv i herrmatchen. Det är en hobby för mig. Jag kommer alltid att hjälpa damerna för jag älskar att göra det. Men jag vill inte stå i spetsen för det.
"Jag ser tillbaka på min karriär med stolthet men jag har haft mer glädje på den här sidan. Du får mer tillfredsställelse när du investerar tid i andra och du ser dem lyckas. Och en dag vill jag klara mig i Football League och spegla min spelkarriär."
Solihull Moors manager Marcus Bignot är gammaldags.