Han stod på touchline efter den slutliga visselpipan i Trnava för att se till att hans spelare erkände bort fans, och sedan applåderade dem själv, men stödets svar på den slutliga visselpipan var en fördömande dom.
Det fanns gott om ir i Hampden på lördagen också, när två punkter förkastades mot Litauen, och det är den allmänna opinionens tyngd som kommer att ha mest stor vikt vid tanken och statusen för den nationella lagets chef.
Hans föregångare Craig Levein och George Burleys avfärder kändes nödvändiga, det var därför besluten fattades. Strachan bankade en betydande mängd goodwill under första halvan av Euro 2016 kvalificeringskampanjen, men det har minskat markant sedan dess.
Om 29 dagar reser Skottland till Wembley för att möta England, och under den tiden kommer det att finnas eftertanke, kräver vedergällning, och så småningom ett inslag av resolution.
De omedelbara reaktionerna på 3-0 nederlaget i Slovakien var emotionella, men det finns en växande kropp av bevis från Strachans tid ansvarig.
En del av oljudet borde avfärdas. Det är absurt att påstå att Strachan inte vill vara med i arbetet. Han kan ha tillbringat tid efter misslyckandet med att nå Eurofinalen i Frankrike med att bedöma hans vilja att leda gruppen för en annan kampanj, men han ville fortsätta; han är en passionerad skotte och en engagerad tränare.
Han bryr sig om sina spelare, vilket förklarar några av hans överdrivna postmatch kommentarer. Han beskrev utan tvivel Chris Martins uppvisning mot Litauen som "utstående" eftersom han redan hade fattat beslutet att starta Steven Fletcher mot Slovakien och inte ville att Fulham-strejkaren skulle bli syndabocken för lördagens 1-1 dragning - men anhängare har blivit trötta på deformationstaktiken.
Mediauppspelning stöds inte på den här enheten
Spelarna förblir engagerad i chefen, medan några av hans föregångare har kämpat för att hålla truppen tillsammans, men det är inte alltid tillräckligt. Det bör också erkännas att en ny chef inte plötsligt skulle hitta sig arbeta med en annan grupp av mer begåvade spelare.
Trots det finns det beslut som Strachan konsekvent har fattat som kräver granskning, inte minst för att hans ståndpunkt nu ifrågasätts. Om Skottlands stöd inte längre tror på chefen, då spelar det ingen roll om han fortfarande tror på sitt arbete med spelarna.
Efter att ha besegrat Republiken Irland i Celtic Park i november 2014 har Skottland spelat nio tävlingsmatcher och vunnit endast tre av dem - mot Gibraltar, två gånger, och Malta. Tyskland, Georgien och Slovakien har besegrats och Irland och Polen och Litauen har drabbats hårt.
Under Strachan har Skottland misslyckats med att leverera en avgörande seger över en ledande sida i sin grupp, eller när det behövdes som mest. I det kritiska ögonblicket har viljan kollapsat. I Dublin, i Tbilisi och i Trvana har Skottland presterat dåligt, underlåtit att hävda sig, att spela med tillförsikt eller balans.
När Strachans sida besegrade Irland i Celtic Park sammansmälte utställningen övertygelsen med ande och aplomb. Spelarna utförde, de vägrade att spänna fast sig under trycket. Det ansågs vara en återspegling av de framsteg som chefen gjorde, men istället har det visat sig vara den höga vattenstämpeln.
Han har inte funnit denna balans mellan strävan, förmåga och hjärta när han har behövt det igen. Därför är det legitimt att undra om en annan chef skulle kunna göra det. Skottlands resultat berättade en gång om att Strachan hade förbättrat laget; de berättar nu om en sida som håller på att förlora sin väg.
Den första halvan mot Slovakien var uppmuntrande, eftersom Skottland passerade bollen väl och arbetade hårt ur besittning, men fortfarande hemmasidan gjorde en gång och tvingade två viktiga räddningar från David Marshall. Skottland saknade en framkant och någon form av defensiv säkerhet. Till slut var de tre mål som medgavs i Trvana alla möjliga att undvika, och dåligt försvarade. Det är därför legitimt att också undra om det skulle behövas nya idéer.
Att förlora till det andra fröet i gruppen är knappast chockerande, men sättet att det var störande - laget såg deflaterad och besegrades av det andra målet - medan rita med det femte fröet Litauen var alarmerande.
Under tiden har Slovenien varit överpresterande, så redan i grupp F verkar Skottland inte kunna klättra över sin status som tredje frö.
Strachan har försökt utveckla sitt team. Där han en gång förlitade sig på Steven Naismith, Shaun Maloney och James Morrison, är det nu Oliver Burke, Matt Ritchie och Barry Bannan. Förändring måste ske, men inte i varje position det verkar.
Den mitt-back parning av Russell Martin och Grant Hanley är satt i sten, även om Christophe Berra - också en center-back med begränsningar - spelar på samma nivå i den engelska mästerskapet (när Hanley är inte ens i Newcastle-sidan för tillfället).
Uppe, conundrum har varit vad man ska göra med Leigh Griffiths, och Strachan kan utan tvekan göra ett övertygande argument för värdet av Fletcher och Martin som spelare som håller upp bollen och ta med andra i spelet, men Griffiths gör mål. Det är utmaningen för chefen att hitta ett sätt att spela en strejkare som Griffiths, eller som Ross McCormack, en annan regelbunden målskytt.
Strachan har fört in sådana som Andrew Robertson, Kieran Tierney och Callum Paterson i landslaget, men för närvarande har sidan förlorat sin förmåga att vara bättre än summan av sina delar.
Det har varit ett pussel för Strachan att lösa; svaret kan nu vara bortom honom.
De skotska fansen kommer fortfarande att ringa i Gordon Strachans öron.