Förluster till skillnad från alla som lidits av ett huvudparti mellan val i tre decennier. Men - naturligtvis - det kan alla visa sig vara en naivt rosig förväntan när resultaten äntligen är inne.
Rösterna har trots allt ännu inte räknats, och det är möjligt att Labourpartiet till slut önskar att resultatet bara var smärtsamt och inte värre.
Det skulle kunna visa sig vara katastrofalt.
Om allt det här låter lite apokalyptiskt, förlåt mig.
Hårfärgning och tandagnissling
Doom-laden adjektiv är aktien i handel av politisk pudding vid valtillfället, särskilt när tillfället lämpar sig för lite hår-rändning och tänder-gnissling.
Och Jeremy Corbyns kritiker i Labourpartiet står redan i en inte särskilt ordnad kö och väntar på att få skylla sina dåliga resultat på sitt parti på sitt ledarskap och rensa halsen på dem för att slå upp kören av röster som vill att han ska gå.
I den mån det finns en objektiv analys, hur skulle en dålig kväll för Labour se ut?
Inget större oppositionsparti har lidit nettoförluster av rådssäten på 30 år.
Den engelska kommunens säten vanns på toppen av Labours popularitet under Ed Miliband - även om det inte säger så mycket. Nu ser förluster oundvikliga ut, och en panteon av pesefologer förutspår 150, 190, mer?
Corbyns Labourfiender har satt ribban för respektabilitet på ett ogenomförbart sätt.
Fyrahundra vinster är minimum för att visa framsteg, enligt like av besegrade ledare utmanaren Liz Kendall, och med tanke på det faktum att Labour släpar de konservativa i de nationella opinionsundersökningarna, kunde hon lika gärna ha krävt 400.000.
Om Labour kommer trea i Skottland - även om det inte är särskilt troligt - eller förlorar i London - något som nästan ingen förväntar sig att hända, kommer hårslitandet och tandagnissemanget att vara så frenetiskt att det lämnar hela Labourpartiet, Corbynistas och anti-Corbynistas lika, skalligt och tandlöst.
Som det är, kan vi förvänta oss en kakofonisk uppsättning rivaliserande körer. De som är lojala mot ledaren skyller på oliktänkande parlamentsledamöters illojalitet för att de röstar emot oenighet. Och de som vill ha ledaren går och skyller på honom; kräver en förändring i riktning och några en förändring av ledare.
Det finns ingen plan bland myteristerna i väntan på att gå emot Mr Corbyn på den här sidan av den europeiska folkomröstningen. Det skulle slå för mycket förräderi med en avgörande kamp för att Storbritannien fortfarande ska vinnas och förloras.
Kommer de att slå till efteråt?
Kommer alla parlamentsledamöter att riskera den säkra vreden hos Corbyns armé av lojala anhängare senare?
Jag har hört att åtminstone två och möjligen fler Labour-parlamentariker med vintage och djup anti-Corbyn övertygelse har sagt till vänner och kollegor att de kommer att göra det.
Från och med nu - ikväll - ser en utmaning för mig mer än en rimlig möjlighet. Men låt oss se.
Minns du Michael Foot? Minns du Gordon Brown vid nadiren? Ja, Labour dumpade Tony Blair, men han hade en verkligt hängiven och hänsynslöst ambitiös ersättare i Gordon Brown (och de kompromisser han tvingade på partiet rivit fruktansvärt med de trogna långt före Irak). Labour har alltid varit en nolla på regicide.
Den här gången, så vitt jag kan se, är stämningen annorlunda.
Något skadligt och tänkbart farligt för Labourledaren är på väg att hända. Kommer det att sluta med att labourledarens ställning skadas eller till och med förstärks, åtminstone internt?
Med Labour trogen, de vanliga medlemmarna nya och gamla, som valde Jeremy Corbyn i första hand på inget humör för att dumpa honom, chanserna till en utmaning lyckas ser avlägsen ut. Det betyder inte att myteristerna inte försöker.
När det gäller de konservativa, David Cameron njuter av en lättare resa än någon ledare för ett så splittrat regeringsparti som de konservativa har någon rätt att förvänta sig.
Splittrad och bittert fakturerad över Europa, en del som känner sig upproriska över att vara bossiga och, enligt argumentet, "okonservativa" planer på att tvinga igenom akademisering av skolor och driva hårt för fler valda borgmästare, Tories borde verkligen kämpa, eller hur?
Och hur är det med den fortsatta åtstramningen av kanslerns två steg framåt-och-ett-steg-back-satsning mot en minskning av underskottet?
Premiärministern måste erbjuda en bön en dag i tack för Labours bekymmer. Om han inte gör det, måste han börja.
De liberala demokraterna? De är vana vid att slåss med ryggen mot väggen och för Tim Farron är det lika bra. Åtminstone kan de knappast göra värre än de gjorde i maj 2015 vid det allmänna valet, och de kommer inte att göra det.
UKIP kan ha passerat sitt högvattenmärke. Men de kommer att hoppas på något att heja på, åtminstone i Wales. Sedan, efter folkomröstningen, kommer Nigel Farage att fortsätta med sin dröm om att omforma och omforma sitt parti.
Det är upp väljarna till slut, eller hur? De som bryr sig om att rösta, i alla fall. Undrar vad de har gjort med allt?
En dålig kväll och en sämre morgon för labourpartiet.