När han såg exitundersökningen på valkvällen 2015, på den första bongen av Big Ben, började han fira den första majoriteten konservativa regeringen i 23 år. Men den framgångsrika halshuggningen av hans koalitionspartner visade sig vara en förbannelse.
Utan majoritet skulle det ha varit lättare att skjuta upp den EU-omröstning som fick honom att falla, och skylla förseningen på dessa avskyvärda liberaldemokrater. Den chansen var förlorad.
I stället fortsatte han med den övermod som han ibland tycker om att hänge sig åt. Och ännu en tur vände sig mot honom. Han såg labourpartiet välja Jeremy Corbyn som efterträdare till Ed Miliband. Fortfarande ovetande om hur mycket detta betydde, förberedde han sig för livet efter folkomröstningen och den utsökta chansen att omforma sin regering för en förlängd svansång.
Men Corbyns ljumma folkomröstningskampanj - och hans impopularitet bland många äldre arbetarröster som pulserade till Brexit-budskapet - förvärrade konsekvenserna av Camerons beslut att rösta. Och det fanns ingen väg tillbaka.
Han befinner sig nu i den ovanliga positionen att beroende på hans folkomröstning argument bevisas vara fel för hans rykte att stiga.
Om lågkonjunktur undviks, och Brexit verkar lugnare än Cameron-Osborne stormiga prognos - komplett med åska, blixtar och ekonomisk pest - då kan han ses som en betydande övergångsfigur som lämnade landet stark nog att anpassa sig till grundläggande konstitutionella förändringar.
Om inte, kommer han säkerligen - åtminstone under de närmaste åren - att betraktas som en premiärminister vars övermodighet förrådde honom, och som en ledare som är alltför svag för att ena ett parti som fortfarande är splittrat av schismen i slutet av Thatcher-eran, vilket fortfarande är en uppenbar och försvagande spricka, om än en aning mindre ouppfostrad än labours.
Cameron projektet levererade några av de "progressiva" reformer som han lovade - han skulle citera homoäktenskap och den nationella levande lön - men aldrig haft en chans att läka ett parti där många av medlemmarna inte ville dessa reformer.
Därför kommer hans arv till stor del att bero på hur hans efterträdare presterar. Om hon hittar ett sätt att förhandla sig igenom Bryssels snår som kan tillfredsställa de mest förnuftiga Leave-kämparna och försäkra andra om att 40 år inte har kastats bort för ingenting, Cameron kommer att vara en av mottagarna.
Men tänk på farorna. Ett styrande parti splittrades mer smärtsamt än tidigare. Ekonomiska stormar uppviglade av marknader och företag som inte tror att förhandlingarna erbjuder välstånd, och ta sina investeringar någon annanstans.
Kanske även - även om det har talats för mycket löst om detta - en självständighetsomröstning i Skottland om två år eller så, och möjligheten till en Ja-röst.
Under dessa omständigheter skulle Cameron glida snabbt ner på det främsta ministerliga bordet.
Han kanske befinner sig nära de modernas botten och stöter på Anthony Eden, efter vars fall en amerikansk utrikesminister berömda sade att Storbritannien hade förlorat ett imperium och ännu inte funnit en roll.
Den genomträngande känsla av misslyckande som följde på Suez - mycket större än själva fiaskot - skulle lätt kunna återvända.
Cameron behöver en framgångsrik Brexit för att visa sig ha fel och - med en känsla av paradox som han kommer att njuta av - rehabilitera sin korta och explosiva andra termin.
Bakom den polerade humorn från hans sista premiärministers frågestund, det är ironin som klamrar sig fast vid honom när han lämnar Downing Street - hans kabinett, alla hans krafter av beskydd och hans katt. Han är en ung man, med en karriär framför sig, och han kommer att förstå hur viktigt det är för honom att den politiska barometern vänder sig till "rättvist" under Theresa Mays första år eller två.
Han kommer också att titta på labourpartiet med blandade känslor. Efter att ha blivit lurad av Corbyns oentusiastiska eurokampanj, kommer Cameron nu att njuta av att se den officiella oppositionen slita sig i stycken i ett ledarskapsval och vad som säkerligen kommer att bli en bitter efterdyningar, vem som än vinner.
Och han kanske undrar om det, djupt i den osäkerhet som kommer att följa med denna process, finns en kommande politisk omläggning som kommer att intrigera och förbrylla mitten-vänster under en lång tid framöver. En förändring som med tiden skulle kunna omforma sitt eget parti också.
För en dag kanske historien ser Cameron som en av hans sista premiärministrar. Vem kan säga, efter den senaste månadens passioner, att de två partier som har dominerat vår politik i nästan ett århundrade kommer att se likadana ut i nästa generation?
Han kommer troligen att leva tillräckligt länge för att se förändringar som de senaste passionerade veckorna, för alla deras drama, bara har varit en förberedelse.
James Naughtie är BBC News Book Editor och presenterar Bookclub på BBC Radio 4. Han var presentatör för programmet Today 1994–2015.
David Camerons tur tog slut när han segrade.