Boorstin oroades av uppkomsten av vad han kallade "pseudo" händelser, alltmer presenteras som nyheter.
"Det är inte spontant", sade han, "utan kommer till eftersom någon har planerat, planterat eller anstiftat det... det planteras främst för det omedelbara syftet att rapporteras eller reproduceras."
Jag har påmints om detta under den pågående valkampanjen.
Det finns dagliga evenemang, men med de två huvudpartierna är allmänheten sällan inbjuden.
Fotoutlysningar arrangeras för att ge bakgrunden till en kampanj.
Jag reser med David Camerons team.
Det är en kampanj som syftar till att utesluta det oväntade, slumpmässiga mötet.
I händelse av detta hålls mikrofoner som skulle kunna uppfatta en avvikande anmärkning på avstånd.
För den politiska klassen har köpt in sig i berättelsen att Gordon Browns kampanj upplöses när en obevakad mikrofon såg honom hänvisa till en kvinna - Gillian Duffy - som den där "biggade kvinnan".
På liknande sätt betraktades det som ett avgörande ögonblick när Tony Blair blev överfallen av Sharon Storer som sa till honom: "Allt du gör är att gå runt och göra dig känd men du gör ingenting för att hjälpa någon."
Men val avgörs sällan av gaffes eller obevakade ögonblick.
Detta bevisades av Ronald Reagan som vid ett tillfälle djärvt förklarade "allt avfall på ett år från ett kärnkraftverk kan lagras under ett skrivbord".
Det skadade honom inte.
När jag täckte Obama-kampanjen 2008 sårade den inte Barack Obama på ett ödesdigert sätt när han talade om "bittra arbetarklassamerikaner som klamrar sig fast vid vapen eller religion".
I Storbritannien är det politiska rallyt, öppet för allmänheten, allt annat än utdöd.
Verkligheten i valspåret förmedlas genom mycket koreograferade TV-scener.
Partiledare är på sin vakt mot folkmassor, mot häcklare; framför allt fruktar de oskrivna ögonblick som leder kvällsnyheterna.
På andra håll i Europa är kampanjen mer oknappad.
De rider ut den fientliga publiken.
Jag har deltagit i stora offentliga möten i Paris, Rom och Berlin.
Jag har stått och sett en oslagbar Angela Merkel i Darmstadt fortsätta att tala mot ett bakgrundsljud av högljudda hornblåsta demonstranter.
I Milano såg jag häcklare avbryta Silvio Berlusconi; han pausade och började studsa upp och ner som på en fotbollsterrass medan hans anhängare dränkte demonstranterna.
Efter nästan varje kampanj-stopp, arbetade Francois Hollande publiken oavsett deras lojalitet.
Hans föregångare Nicolas Sarkozy vände sig till och med mot en väljare som uppmanade honom att gå vilse, din idiot.
I Storbritannien är instinkten hos de stora partierna att undvika folkmassan, den okontrollerade linan, de dolda farorna på torget.
David Camerons strategi är defensiv, att satsa sin fordran på hans ekonomiska meriter.
Hans smidiga charm - mycket beundrad av Angela Merkel och andra - ersätts av en politiker som är mer sårad.
I det privata förblir han lätt och avslappnad, men i Manchester, under debatten, hans kamera stirrar mer fast som om han hade blivit tillsagd att inte avvika från sin kärna mycket ärliga budskap.
Det är en kampanj byggd kring ekonomin, byggd kring minskningen av arbetslösheten, byggd kring tillväxt.
David Camerons team vet att valet kommer att vinnas eller förloras på framgången eller misslyckandet med att införliva detta ekonomiska budskap.
Ibland sägs det om David Cameron att han bär sin tro lätt; idéer kan förkastas som oönskade kläder.
Vad blev det av den pånyttfödde miljöforskaren med huskies i Svalbard?
Eller vad hände med det stora sällskap som han beskrev som sin "stora passion"?
Nu handlar allt om pengar i fickan.
"Låga skatter går till hjärtat av vad jag tror på som konservativ", berättar han för en publik i Bristol.
Det finns inga offentliga medel, hävdar han, bara skattebetalarnas pengar.
Så, i själva verket, valets slagfält är smalt.
Arbetskraft hävdar att genomsnittsfamiljerna har det sämre ställt, eftersom de har gått miste om momshöjningar och bidragsnedskärningar.
Miljoner betalar mer, säger de, medan miljonärer betalar mindre.
De målar Tories som ett fåtals fest.
De konservativa framställer en framtida Labourregering som en "nattlig" värld av högre skatter och skulder.
På otaliga olika sätt kommer dessa två berättelser att diskuteras över till valdagen.
Det kan vara taktiskt förnuftigt att fokusera snävt på ekonomin och försöka utesluta det oväntade, men i Storbritannien kan kampanjspåret ibland kännas som Boorstins pseudohändelser.
Den behöver mer av det oskrivna, mer av det oväntade, mer från Storbritanniens slaghjärta.
I början av 1960-talet, innan smartphones föddes, innan reträtt från privatlivet, skrev den amerikanske historikern Daniel Boorstin en banbrytande bok som hette The Image.