Folk besöker templet hela dagen för att be till kumanen om lycka, tända rökelsepinnar och knäböja inför de färggranna figurerna.
Somliga köper lotter och driver händerna längs stammen på ett fallet järnträd, som är bespisat med färgade halsdukar och slätas ut av åratals hantering. De tror att de kan se det vinnande numret i träets bleknade korn.
Thailändare är, liksom många andra människor i Sydostasien, vidskepliga. Men munkarna i templet har funnit sin docksamling växa nyligen, som människor har tyst lämnat bakom barn storlek figurer, känd som luk thep, eller "barn änglar". Munkarna har flyttat dem till ett litet rum i ett torn, där, liksom kuman, de serveras de röda fizzy drinkar de tros föredra.
"Varje person har sin egen tro", sa en av munkarna, Phra Prasit Warayan, "men tron på Lukes makt är mycket stark. När saker och ting går bra för ägaren, de dyrkar dem, men när saker och ting blir dåliga, de överge dem. Eftersom de är rädda för vad som kan hända, lämnar de dem här, eftersom de vet att vi accepterar dem, och abboten är alltid noga med att sätta dem på en lämplig plats. "
Dockorna ser okonvergerande ut i templet, i sina formella barnkläder och med sina vidögda västerländska drag. Men hur började dårskapen? Och är det bara en fortsättning på kumanernas tro, att livlösa föremål kan bebos av ett spöke eller ande?
Jag hoppades finna det svaret vid ett bländande rosa hus i ett inhägnat samhälle i en annan förort.
En knubbig, blond dockas huvud sitter på en helgedom, bredvid offergåvor av mat och vatten. Olika andra lemmar ligger uttorkning utomhus efter att ha fått en speciell kräm massage. I ett rum satt två unga kvinnor omgivna av olika delar av dockans anatomier, och applicerade noggrant nagellack, nosnibbar och vävde riktigt människohår till mjuka, plastskalper. Dockorna ges ofta yantra - buddhistiska tatueringar - och är fyllda med ris, en symbol för välstånd.
I nästa rum borstar Mananya Boonmi kärleksfullt håret på sin favoritdocka, Pet. Hon har samlat dessa dockor i fjorton år, men hon såg dem inte alltid som hon gör nu, som levande varelser, som kommer att belöna sina ägare med lycka - så länge de tas om hand som om de är ett mänskligt barn. Hon tror att hon var en av de tidigaste troende på luk thep.
Hon säger att hon sålde små souvenirer för fyra år sedan, när hon hade känslan av att en av hennes dockor, Ploy, försökte hjälpa till. Hon började behandla dockan som ett riktigt barn, och hennes affärer tog fart. Hon säger att hon också kunde övervinna svårigheter som hon hade när hon uppfostrade sin son.
"Vi kan lita på luk thep mentalt", säger hon. "De gör oss lyckliga, som om de lever, och vi kan bära dem runt med oss. Jag älskar att klä upp dem och prata med dem. Och om du ser efter dem på rätt sätt, kommer de att komma in i dina drömmar."
Den luk thep craze verkligen tog fart förra året när några thailändska kändisar sågs bära sina dockor med dem överallt, även till dyra restauranger eller på flyg. När de såg dem som nästan mänskliga, och kände att de behövde behandla dem väl för att säkerställa lycka, vägrade de att sätta dockorna i sitt incheckningsbagage eller i övervåningen. De ville köpa platser åt dem.
Förra månaden gjorde flygbolaget Thai Smile rubriker genom att tillåta detta. Men det skedde en snabb förändring efter ett samråd med flygsäkerhetstjänstemännen. Det visar sig att den livlösa luk thep är bagage trots allt, och måste stuvas som sådana. Så Mananya säger att hon inte längre kommer att flyga.
Mananya säljer dockorna nu till kunder för priser som kan överstiga $ 1000. Hon håller ceremonier för att förmedla en "själ" i dockorna, men hon anser inte att detta är detsamma som den ande som bebor kuman. Andra har tagit sina dockor till buddhistiska munkar för att få välsignelser.
Tron på kuman string, att ge dem deras fullständiga namn, går tillbaka hundratals år. Förr i tiden försökte utövare skaffa sig ett riktigt dött foster, baka det torrt och sedan lacka och förgylla det. Man trodde att den hade mycket starka magiska krafter, men den behövde matas och kläs noggrant.
Det finns slående likheter med bortskämda några luk thep get, med rika ägare som ger sina dockor botox injektioner eller köpa dem smycken.
Professor Attachak Sattayanurak från Chiang Mai-universitetet ser starka paralleller mellan de två typerna av dockor. Han säger att det i Thailand fanns en ökad efterfrågan på föremål som skulle kunna ge bättre lycka i det kaos som följde efter andra världskrigets slut. Intresset för kumantraditionen ökade, även om det uppenbarligen var nödvändigt att finna substitut för ett verkligt foster.
"Mer än 65 % av thailändarna arbetar inom den informella sektorn", säger han. "Deras liv är alltid osäkra. Och nyligen har hela landet gått igenom en turbulent period. Människor söker tröst, skydd."
För nio år sedan, när Thailand också var under militärt styre, bevittnade jag en annan plötslig galning här. Detta var för en amulett kallad jatukam, som först gjordes av en polischef som hävdade att den hade hjälpt honom att lösa svåra fall. Priserna för amuletterna, som välsignades av ett tempel i södra Thailand, steg till astronomiska nivåer.
Vid ett tillfälle projicerades en bild av amuletten på Thailands högsta byggnad. Människor tillskrev dem alla slags krafter. Sedan, precis som plötsligt, tappade de intresset, priserna kollapsade, och i dag är de mer eller mindre bortglömda.
Ett liknande öde kan så småningom vänta på de luk thep dockorna.
Sawang Arom tempel ligger i de icke-deskriptiva yttre västra förorterna i Bangkok, redan känd för sin samling av kuman - plast barn-dockor i historiska kostymer, vanligtvis greppande en påse guld, och tros vara bebodd av spöket av ett ofött foster.