Istället för den välbekanta 0700 jingle-and-bulletin som fick oss att röra oss mot vattenkokare har lyssnarna till nyhetskanalen France-Info varit tvungna att uthärda 21 dagar av inspelade budskap och musik.
Icke-slående journalister lyckas periodiskt sätta ihop korta sekvenser på stationen, men det är en blek skugga av det verkliga.
Massor av lyssnare hoppar av till privata kanaler som RMC och Europa 1.
Och det finns samma tomma sändningstid på de sex andra kanalerna från Maison de la Radio i Paris (France Inter, France Bleu, France Culture, France Musique, FIP och Le Mouv).
Ingen kan minnas en strejk på Radio France som varar så länge, eftersom ingen strejk någonsin har gjort det.
Det finns en anledning till det.
I årtionden har Radio France haft status som en cosseted statlig tillgång.
Ständigt hyllad - dess uppdrag av public service placerar den över förebråelse - företaget kände aldrig sträng hand av reform.
Men nu är landets kassakistor tomma.
Det finns inte längre något köp av protesten med en smygande utdelning från kulturministeriet.
I dag ropar åren av ackumulerat avfall och ineffektivitet efter en översyn.
En rapport för ett par veckor sedan från den franska finansvakthunden, Cour des Comptes, visade problemets omfattning.
Mellan 2004 och 2013 ökade utgifterna vid Radio France med 27,5 % – utan att publiken ökade.
Lönekostnaderna steg med 47 procent, eftersom Radio France i en tid av ökat tryck på arbetstillfällen överallt fick 20 procent mer personal.
På grund av skikten av ackumulerade privilegier (ofta förhandlade med fackföreningar efter tidigare strejker), åtnjuter de 5.000 arbetarna upp till 68 arbetsdagar per år - mer än 13 veckor.
Det finns 388 anställda som är betalda fackföreningsrepresentanter - totalt 8 procent av arbetskraften.
Renovering av Radio Frankrikes landmärke Seine-side högkvarter skulle kosta 262 miljoner euro (191 miljoner pund, 285 miljoner dollar). I stället kostar det 575 miljoner euro.
För att förändra allt detta krävs en blandning av vision, seghet och dialog, men den man vars uppgift det är kan ha valts ut för att reta upp fackföreningarna.
Radio Frances nya president Mathieu Gallet är stilig, ung, energisk - och höger.
Ett av hans tidigare arbeten var i kulturministeriet under president Nicholas Sarkozy.
Gallet har varnat för att företagets årliga underskott på 21 miljoner euro är ohållbart.
Han vill ha en frivillig uppsägningsplan för att förlora omkring 300 jobb.
Han säger att Radio Frances två orkestrar är en för många; att de separata nyhetsrummen på France Inter, France Info och France Culture måste integreras; och att nätverket av lokala stationer i France Bleu bör beställa gemensamt material.
Men allt detta har bara retat upp fackföreningarna i Radio France.
De hårt arbetande där representerar främst tekniker, även om många journalister också har slutat arbeta.
De strejkande har gjort det helt klart att de vill att Gallet ska gå.
Och de har med fördel upptäckt att även när han gav råd om drastiska nedskärningar på företaget, spenderade han 100.000 euro på att göra sitt personliga kontor där.
Det är den sortens gaffe som lätt kunde ha fått ner honom.
Men än så länge fortsätter Gallet med stöd av den socialistiska regeringen, som förmodligen ser lika bra som han gör det oundvikliga i reformen.
För oss som var beroende av France-Infos nyhetsutgång dygnet runt är det en irriterande tid.
Även om stationen har en märkbar vänsterfördel - förhållandet mellan fackföreningsledare och företagsledare som intervjuas måste vara ungefär fem mot en - är den i allmänhet grundlig och professionell.
Det är också, i jämförelse med privata stationer, barmhärtigt ljus på annonser (även om, för alla dess berömde offentliga sektorn etos, Radio Frankrike tillåter vissa).
Faran är att vi nyheter knarkare kommer att börja leta någon annanstans, och upptäcka konkurrensen.
I tre veckor har morgonritualen för miljontals människor i Frankrike brutalt avbrutits av en strejk vid en av landets stora offentliga institutioner: Radio France.