Det är ett förhållande som dessa dagar kan vara närmare ett fall av glittrande tänder snarare än ett leende, åtminstone när det gäller handel.
Som det är för de flesta länder i Asien är Kina Nordkoreas största handelspartner. Förutom att det naturligtvis finns en stor skillnad: Nordkorea skulle helt kollapsa utan Kinas ekonomiska hjälp.
Det är därför USA har övertalat Peking att hjälpa det internationella samfundet att se till att den nya omgången sanktioner skulle drabba Nordkorea där det gör ont - att stänga av tillgången till Pyongyangs största kund är ett sätt att skicka ett kraftfullt budskap.
De senaste sanktionerna - som införts på grund av Nordkoreas kärnkraftsprogram - syftar till att minska sin kolexport till Kina med 60 procent.
Men tidigare har det funnits internationella sanktioner och misstroendevotum, och trots dessa åtgärder har Kina fortsatt att köpa produkter från Nordkorea.
Kinesiska företag köper till exempel nordkoreanskt kol och textilier, samtidigt som de säljer mat, vapen och energi till Pyongyang. Delvis är detta av lojalitet mot en gammal men flyktig allierad, men också delvis av en önskan att se till att maktbalansen i regionen tippas till Pekings fördel.
Många analytiker säger att Kinas vägran att spela boll innebär att sanktionsstrategin inte fungerar.
Men som Gordon Chang, författare till "Den kommande kollapsen av Kina" säger mig, är det inte så att sanktionerna mot Nordkorea inte har fungerat - "det är att Kina inte straffas när det inte genomför sanktionerna".
Även om det är sant att Kina under de senaste åren inte har varit särskilt strikt när det gäller att verkställa sanktioner mot Nordkorea, finns det vissa bevis som visar att handeln mellan de två grannarna saktar ner.
Kinas handel med Nordkorea har minskat i år, cirka 13 % från ett år tidigare enligt uppgifter från Korea International Trade Association i maj.
Exporten minskade med 15,6 %, medan importen från Peking minskade med 9,8 %.
Men Chang påpekar att detta handlar lika mycket om att bromsa Kinas ekonomi som om sanktioner.
"Demand för varor har saktat ner, och Kina köper mindre av allt," sade han. "Och det är inte så stor uppoffring för Kina - det behöver egentligen inte detta kol ändå."
I en artikel för Conversation webbplats, Kelvin Gray vid University of Sussex sade att även om kolexporten faller "ett område där Nordkorea har hållit sin export [till Kina] frisk är kläder".
Maskiner och råvaror säljs till Nordkorea från ett kinesiskt företag, nordkoreanerna tillhandahåller arbete, (förmodligen för en bråkdel av det pris det skulle kosta i Kina) och sedan hamnar de färdiga varorna tillbaka i Kina.
De vinster som den nordkoreanska regimen gör av denna typ av handel är svåra att beräkna - men det är nästan säkert i hundratals miljoner.
Det är ett förhållande som Peking sannolikt inte kommer att bryta - och inte för det vanliga argumentet att ni hör om nordkoreanska flyktingar som översvämmar den kinesiska gränsen om staten skulle kollapsa - åtminstone inte enligt Chang.
"Det första stället Nordkorea skulle gå om landet skulle kollapsa skulle inte vara Kina, det skulle vara Sydkorea", sade han. "Den verkliga anledningen till att Kina håller den nordkoreanska staten vid liv ekonomiskt är för att när Pyongyang skjuter mot ett annat test, kommer Washington springande till Peking för att få hjälp."
Chang tillägger att detta är en ståndpunkt som Kina gillar och vill behålla. Och, säger han, att om inte Washington börjar straffa Peking för att han inte tillämpar dessa regler, kommer denna omgång sanktioner sannolikt inte heller att få någon större effekt.
Det finns ett känt talesätt som tillskrivs grundaren av det kinesiska kommunistpartiet, Mao Zedong, att Kina och Nordkorea är så nära som "lips är till tänderna".