Andra av er kanske har läst några av mina berättelser eller observationer tidigare, men det är första gången jag skriver som BBC:s politiska redaktör. Välkommen.
Jag kunde inte ha en bättre föregångare än min utmärkta kollega Nick Robinson, som snart kommer att ge sin otroliga insikt och kvickhet till programmet Today på Radio 4.
Men du och jag kan knappt börja här i ett intressantare ögonblick i brittisk politik.
Under de kommande åren ska jag försöka ta bort det som händer, försöka fånga essensen av vad som sägs offentligt, men också vad som diskuteras privat, och vad det kan betyda för oss alla.
Detta är ett fantastiskt ögonblick, delvis eftersom puntits och politiker inte kan vara säker på särskilt mycket. Regelboken ser lite sönderslagen ut runt kanterna.
Tillförlitligheten i opinionsundersökningarna tog en hamrande i maj när det starka och allmänt hållna förväntan att inget parti skulle kunna vinna det allmänna valet visade sig vara helt felplacerat.
SNP var på den förlorande sidan inte ens 12 månader sedan i omröstningen om skotsk självständighet, men långt ifrån nederlag skadar dem som ni kan ha antagit, historiska seger följde i maj, eftersom det blev den tredje största parten i underhuset.
Nu försöker de konservativa dra om sina regler och göra sig till de lågavlönades parti.
Och det verkar som om antagandena är på väg att brytas igen.
Inte för Labour en ledare som rättar sig efter de regler som den hjälpte till att utforma - någon som talar Westminsters språk, har ihärdigt byggt upp en karriär som bygger på partilojalitet och strävar efter en bred vädjan - utan en man, Jeremy Corbyn, som har gjort ett liv av att vara en rebell i sitt eget parti, trotsar ledarskapet, och som många av sina kolleger i parlamentariker knappast ens vet.
Den politiska historien om sommaren har utan tvekan varit hur denna relativt obskyra London MP har packat ut klibbiga mötessalar runt om i landet, spännande tusentals människor, gör sig själv till den mest troliga kandidaten att möta David Cameron över avsändningsboxen som ledare för Hennes Majestäts opposition.
Men vänta lite. Stora skaror gör det inte till en bra affär. De faktiska reglerna för denna tävling, inte bara spänningen i att höja de politiska reglerna, är värda att uppmärksamma.
Det är svårt att hitta någon i labourpartiet nu som tror att Mr Corbyn inte kommer att vinna den första omgången av röster. Men det är inte det.
Om han inte får mer än 50 procent av rösterna i den första omgången - mycket mindre säker - föreskriver reglerna att vem som än är på fjärde plats hoppar av och att deras andra preferenser omfördelas till de andra kandidaterna.
Om det fortfarande inte finns någon vinnare, den tredje plats kandidaten elimineras sedan med sina andra preferenser på samma sätt omfördelas. Den kandidat som har samlat flest röster genom de olika rundorna vinner då.
Detta är så viktigt därför att han, med tanke på hur långt till vänster de flesta av Corbyns ståndpunkter jämförs med de andra kandidaterna, om omröstningen går in i den andra fasen, står att förlora.
En källa förklarade att han bara inte får tillräckligt med överföringar från andra sidan liggaren.
Därför, för Corbyn och alla de andra kandidaterna, handlar de sista dagarna av denna tävling inte om huruvida han "vinner", utan om han kan göra det över 42 procent eller 43 procent av rösterna i den första omgången. Om han inte kan det, kan en seger som ses som oundviklig på vissa håll undgå honom.
Och rakt på sak, många tusentals röster återstår att avlägga, och det finns inte tillräckligt med tillförlitliga uppgifter för att veta vilka rutor som faktiskt korsas, och i vilken ordning.
Verkligheten, och partiets regler, betyder att han ännu inte har vunnit loppet.
Men skriket kring Mr Corbyn under de senaste veckorna har redan slagit sönder våra tidiga antaganden. Faran för Labour är att en Corbyn-seger också kan knäcka partiet.
Om du läser denna sida för första gången då har vi något gemensamt - detta är en första för mig också.