Den skenbara utlösaren för denna varning från Pyongyang har varit en två veckor lång uppsättning omfattande gemensamma militära övningar med främst omkring 13.000 amerikanska och sydkoreanska styrkor på Koreahalvön, planerade att starta den 11 mars.
Hotet kommer på grund av en tidigare varning från norr om att upphäva vapenstilleståndsavtalet från 1953 som markerar upphörandet av fientligheterna mellan Nordkorea och USA och dess allierade under Koreakriget.
Trots nordens styrka hävdar att USA planerar ett oprovocerat angrepp på norden är övningarna - känd som Key Resolve och Foal Eagle - defensiva till sin karaktär och har ägt rum rutinmässigt, i varierande form, sedan 1970-talet.
Årets övning markerar ett avsteg endast genom att ledas av de sydkoreanska gemensamma stabscheferna i stället för av det kombinerade styrkekommandot som förenar amerikanska och sydkoreanska högsta militära tjänstemän.
En mer rimlig förklaring till Pyongyangs krigiska, provokativa retorik är det enhälliga antagandet av en ny resolution från FN:s säkerhetsråd (2094), som skarpt fördömer Nordkoreas raketuppskjutning i december 2012 och dess skenbara detonation av en kärnladdning den 12 februari.
Historiskt sett har Norden rutinmässigt använt stridslystna uttalanden när rådet har varit på väg att anta resolutioner, eventuellt i ett försök att avskräcka den från att nå en överenskommelse.
Om blockeringen av ett avtal var nordens mål verkar det ha misslyckats med att uppnå detta.
Resolution 2094 antogs enhälligt av samtliga 15 medlemmar i säkerhetsrådet.
Det skärper de befintliga sanktionerna i syfte att begränsa den nordliga utvecklingen av dess program för massförstörelsevapen, samtidigt som det införs en mer omfattande uppsättning nya åtgärder som är inriktade på att frysa Nords finansiella transaktioner, förbjuda öppnandet av bankfilialer, begränsa penningöverföringar i bulk (ett gemensamt sätt för norr att få tillgång till finansiering) och begränsa handeln med anknytning till någon av nordens olagliga verksamheter.
Resolutionen riktar sig också mot individer och institutioner som uttryckligen är kopplade till Nords WMD-program, stärker interdiction åtgärder för att begränsa överföringen av WMD-teknik på land, till sjöss och i luften, och förbjuder också överföring av lyxvaror - såsom smycken, yachter och bilar - till norr.
Även om 2094 har en viktig förklarande betydelse när det gäller att signalera det internationella samfundets tydliga motstånd mot de senaste provokationer som gjorts i norr, är det oklart hur effektiva de nya åtgärderna kommer att vara när det gäller att hindra eller vända det nordliga kärnkraftsprogrammet.
Att inrikta sig på lyxvaror kan medföra tillfällig smärta för nordens ledare, men det är tveksamt om förteckningen över varor är tillräckligt omfattande för att göra skillnad.
Stärkta kontroller av flödet av kontanter till norr kan göra det svårare för regimen att skydda sina tillgångar, men nordens ledarskap har blivit mer flexibelt när det gäller att undvika finansiella restriktioner sedan 2005 när den amerikanska statskassan framgångsrikt stängde ned tillgången till några av bankkontona för ledande nordkoreanska tjänstemän.
Viktigast av allt är att bestämmelserna om interdiktion omfattar villkorligt språk som skulle kunna fungera som ett kryphål för bristande efterlevnad, att ålägga stater att inspektera last, men endast om de har "rimliga skäl" att tro att lasten innehåller förbjudna föremål.
Pyongyangs bellicose retorik och dess beslut att stänga luft- och havsrymden på dess öst- och västkuster har ökat den regionala oron över att norden kanske planerar att engagera sig i någon form av militär provokation.
Den hotande förebyggande kärnkraftsstrejken verkar mer bluff än verkligheten, eftersom nordens ledare vet att den skulle vara självmordsbenägen, och en attack mot USA verkar ogenomförbar med tanke på den fortfarande tekniskt rudimentära kvaliteten på Nords program för ballistiska robotar och det obevisade tillståndet för dess kärnminiaturiseringsteknik som behövs för att placera en kärnstridsspets ovanpå en missil.
En mer oroande möjlighet är att norden av irritation med FN väljer att utlösa en gränskrock med Sydkorea, antingen på land eller till sjöss, som den gjorde tidigare 2010.
Med amerikanska och sydkoreanska styrkor som är redo att reagera på sådana åtgärder finns det en risk för att konflikter snabbt trappas upp till något mycket mer okontrollerbart och potentiellt destruktivt.
Denna pessimistiska prognos är det positiva tecknet på att norr ännu inte har pekat ut den nya Seouladministrationen av president Park Geun-hye för ett direkt retoriskt fördömande.
Däremot, 2008 när Lee Myung-bak blev president, var Norden förbehållslöst fördömande och kritisk mot den nya regeringen.
Med dörren fortfarande öppen, i princip, för dialog och diplomatiska förhandlingar (en väg som Kina fortsätter att förespråka), kan det fortfarande finnas en möjlighet, om än snabbt minskande, till en förhandlingslösning.
Nordkorea har hotat att försvara sin suveränitet genom att inleda förebyggande kärnvapenstrejker mot både Förenta staterna och dess allierade, Sydkorea, och hävdar att Washington själv förbereder sig för att attackera norr med kärnvapen.