Massiva vuxna gula fenor simmar tillsammans, medan unga grupperar sig separat och simmar med vuxna bonitar av liknande storlek.
Skolgång förvirrar rovdjur och gör det mindre troligt att en enda fisk kommer att falla offer för en. Och större siffror betyder att fler ögon är på jakt efter en måltid.
Fisket är det bästa ekonomiska hoppet för de små östater som prickar över denna del av Stilla havet. Och precis som fisken de drar från havet, har de lärt sig fördelarna med att simma tillsammans.
Större delen av fisket i Stilla havet säljs genom avtal till andra länder, där värdlandet tar ut en tillträdesavgift för varje fiskedag.
Sedan länderna i Stilla havet började förhandla som ett block för fem år sedan, har de befunnit sig i en mycket bättre position.
Åtta Stillahavsländer, inklusive Kiribati, bildade en kartell, som band ihop sig för att utöva sin marknadsmakt för att förhandla fram ett bättre avtal, och det fungerar.
Deras intäkter från fiskerättigheter har ökat från $ 100m (Â £ 65m) till $ 430m under de senaste fem åren, enligt Pacific Islands Forum Fiske Agency.
Så hur kan dessa små stater, bara prickar på en karta över det vidsträckta Stilla havet, utöva denna typ av marknadsmakt?
De är faktiskt inte så små som de verkar.
Varje nations exklusiva ekonomiska zon sträcker sig ungefär 370 kilometer från dess stränder i alla riktningar. Så ett land med vittomfattande, små atoller kan ha massiva fiskevatten, även om det inte har mycket mark.
Kiribatis landyta är bara 810 kvadratkilometer, ungefär lika stor som staden New York eller ungefär hälften så stor som Stor London, men dess exklusiva ekonomiska zon är större än Indien (cirka 3,5 miljoner kvadratkilometer).
Tillsammans kontrollerar den lilla ön stater så mycket hav att de har antagit en regel som tvingar sina kunder att välja mellan sina vatten och det öppna havet. De flesta väljer det förra.
Men att kontrollera tillräckligt med resurser är ingen garanti för en effektiv kartell. Karteller kräver en avsevärd politisk vilja och disciplin.
Medlemmar av den mest kända, Opec, bryter ofta led, och det finns vissa tecken på oenighet här också.
– Det är klart att vi möter mer och mer där det blir svårare att fungera som ett block. De enkla vinsterna har redan vunnits, säger Wez Norris, vice generaldirektör för Pacific Islands Forum Fisheries Agency.
Förra året valde Kiribati till stor del ut en regional $90m affär med USA, drastiskt minska antalet dagar amerikanska båtar kunde fiska i sitt vatten enligt fördraget.
Kiribatis president Anote Tong säger att det finns ett praktiskt inslag i det.
Tidigare år hade de slut på fiskedagar enligt fördraget och var tvungna att köpa några från ett land för att ge det till ett annat.
Men Kiribati kanske också letar efter ett bättre avtal.
"Allt vi säger är att vi skulle minska vårt bidrag av fartyg dagar till det amerikanska fördraget. Om de amerikanska båtarna vill fiska i våra vatten kan de köpa direkt från oss, säger han.
Oavsett om kartellerna håller ihop, har de nationella konkurrens- och konsumentvakterna en svag syn på dem, eftersom de vanligtvis sänker priserna.
Handelskommissioner eller konsumentorganisationer skulle till exempel kunna träda in om snabbköpskedjor eller bensinhandlare gemensamt satte priser eller konspirerade för att driva bort konkurrenter.
Naturligtvis finns det ingen vakthund som kan stoppa samarbetet mellan regeringar.
Men de små Stillahavsstaterna kan knappast anklagas för rovgiriga handelsmetoder med tanke på hur mycket fiske välstånd som strömmar ut ur regionen.
De verkliga pengarna går inte till att sälja råvarorna, utan till att bearbeta dem.
Några år, Kiribati kommer att hålla bara 5% av rikedomen från sin fisk, även om genomsnittet är närmare 10%.
President Anote Tong säger att om varje fisk som fångas i landets vatten förädlades i landet, skulle landets bruttonationalprodukt fördubblas eller tredubblas många gånger om.
"Alla fiskar förs nu till Bangkok. Föreställ dig alla jobb den skapar där borta, men inte här, säger han.
"Så vårt mål är, och jag tycker det är rättvist, att vi vill ha behandlingen. Vi vill ha ett större deltagande i branschen. Inte bara vara källan till råvaran."
Kiribati gör något åt det.
Varje onsdag glider långrevsfiskebåtar över det häpnadsväckande blå lagunvattnet och dockar vid Tarawa, huvudön.
Arbetare drar massiv gulfenad tonfisk och storögd tonfisk under däck, kastar dem över axlarna och marscherar uppför en trappa innan de lyfter upp dem på kajen. Sen lastas de i stora isfyllda badkar och förs ner i hamnen till en bearbetningsanläggning.
Denna anläggning, som drivs av Kiribati Fish Limited, sysselsätter 200 personer, utöver 100 som arbetar på båtarna. Det är ingen liten prestation i ett land där arbetslösheten är högst 30 procent.
Men den står ändå inför enorma utmaningar.
Samma geografi som ger dessa stater så stora fiskevatten ser till att de är mindre än sina konkurrenter och långt från de marknader de tjänar.
"Det finns mer kostnader för arbetskraft och mer kostnader för frakt eftersom läget är mycket långt från marknaden", säger Riakaina Teiwaki, som är byråns biträdande chef.
"Detta gör produkten dyrare."
Fiskbearbetningsanläggningar i Stilla havet har ett ojämnt rekord. Men mr Norris från Pacific Islands Forum Fisheries Agency är optimistisk om att det finns en framtid i dem.
Det har funnits "ett antal misslyckade satsningar i regionen under de senaste 30 åren." säger han. "Det är bara en fråga om att lära sig av misstag från det förflutna och tillämpa ordentlig granskning."
Och Kiribati behöver desperat pengarna.
De låglänta atoller som utgör detta land är bland världens mest sårbara för klimatförändringar, och president Tong säger att detta kanske är det enda sättet för Kiribati att bygga sin motståndskraft.
När enorma tonfiskskolor snabbt skär över västra Stilla havet på en migrationsbana som sträcker sig över tusentals kilometer, samlas de efter storlek.