I Commons såg den konservativa majoriteten av 12 papperstunna ut och var mottaglig för alla slags uppror från olika håll: i Lords stod de konservativa för första gången i sin historia inför möjligheten att styra utan en majoritet av kamraterna bakom sig.
Men som 2016 gryr, dessa piskor kan andas bara lite lättare.
Med normala normer borde regeringen ha det ganska svårt just nu, med sin kullerförseelse med trippelsalko över skatteavdrag, sitt senaste uppskjutande av ett beslut om Heathrow-expansion (förmodligen en viktig infrastrukturfråga), för att inte tala om det allt otäckare interna snyftandet över David Camerons omförhandling av EU-medlemskapet.
Men när ministrarna sitter på en dubbelsiffrig opinionsundersökning kan de i stället tänka på Labours förvirring, Lib Dems nära försvinnande och SNP:s entusiasm för att snippa på både Labour och dem.
När ministrarna till exempel kommer för att föreslå en förnyelse av Trident, kan de förvänta sig att ett antal labourparlamentariker stöder dem, eller åtminstone avstår från att rösta. Och om Jeremy Corbyn försöker överstyra sina parlamentsledamöter i denna fråga, genom att rösta på Labourpartiets medlemmar, kommer den interna bitterheten i Labourpartiet utan tvekan att fördjupas, och ett par skuggföredragande skulle mycket väl kunna avgå.
Det är ett exempel på hur ett kontroversiellt beslut kommer att maskeras av en Labour splittring.
De mest besvärliga frågorna för regeringen bör vara de där de flesta oppositionspartier är enade mot dem och där tio eller fler konservativa parlamentsledamöter är beredda att bryta leden.
Ta utredningskrafterna Bill, där Tory civila libertarier som David Davis är djupt missnöjda med internet data befogenheter regeringen vill ta. Davis är en erfaren parlamentarisk gerilla som kan orsaka verkliga problem med en kombination av taktiska streetsmarts och en bevisad förmåga att arbeta med oppositionsparlamentariker - han har en utmärkt arbetsrelation med en Tom Watson, som nu är vice ledare för Labourpartiet.
De kanske kan skapa en Commons nederlag för regeringen på någon del av lagförslaget, kanske för att kräva rättsliga arresteringsorder för avlyssning, men detta är bara möjligt om Labour kan presentera en enad front.
Shadow Home sekreterare Andy Burnham verkade först välkomna förslaget Bill, som granskas av en särskild parlamentsutskott, och sedan ställde frågor efteråt - en föreställning som slog av inre oenighet.
Och detta väcker i sin tur frågor om huruvida Labour har flexibiliteten att stödja lagförslaget i allmänhet och samtidigt försöka besegra regeringen på en viktig del av det. Vi får väl se.
Och hur är det med deras lordhus? Regeringen försöker skriva om reglerna om sekundärlagstiftning, efter dess svidande nederlag på skattekrediter i oktober.
Men detta nederlag dolde ett intressant faktum - att regeringen börjar vinna några fler omtvistade röster i Lords. Kort efter den där skattekreditomröstningen avvisade den ett försök att skjuta upp en övergång till individuell registrering av väljare, till stor del på grund av att några av arbetskamraterna inte lyckades.
På senare tid har regeringen piskat av oppositionen på röster för 16- och 17-åringar i EU-omröstningen.
För inte så länge sedan kunde de ha förlorat båda dessa röster, och jag misstänker att det finns tre faktorer bakom förändringen.
För det första har nya Tory-kollegors stadiga knep tippat balansen bara en liten bit bort från oppositionen. För det andra tror jag att vissa labourkollegers missnöje med sitt nya ledarskap börjar visa sig, och för det tredje tror jag att vissa labourkolleger blir alltmer ovilliga, av konstitutionella skäl, att driva sin tur att trotsa underenheternas vilja.
Utan tvivel kommer deras herrämbeten att förbli lite av en tagg på ministersidan, men parlamentet verkar nu något mindre villigt att tämja regeringens näsa, och något mindre villigt att framhärda i sitt motstånd, om undermännen vägrar att acceptera förändringar som det har gjort.
Ministrarna kan fortfarande förvänta sig en tuff resa i fråga om välfärdsreformen, invandringen, fackföreningsreformen och bostadslagen och kan komma att behöva erbjuda eftergifter för att jämna vägen.
Men jag misstänker att ministrarna efter skatteavdraget kommer att vara mindre angelägna om att försöka genomföra större politiska förändringar på detta sätt och de kommer att sjunka tillbaka till sin normala dunkel.
Alla dessa faktorer kommer att spela ut när parlamentet smälter de återstående räkningarna för denna session - Wales Bill, den utlovade Buss Bill, Extremism Bill, Policing och Straffrätt Bill och röster för Life Bill.
Jag förväntar mig särskilt roligt med Skottland Bill - där den listiga f.d. skotske ministern, Lord Forsyth, leder ett starkt gerillamotstånd i Lords, vilket till och med kan innebära att den utlovade nya maktdevolutionen inte överlämnas före valet till det skotska parlamentet i maj.
En viktig fråga här är den "finansiella ramen" för den nya överenskommelsen, som är grundläggande men som ännu inte har lösts.
Så det finns gott om köttig lagstiftning på väg i parlamentet 2016, men årets största politiska debatt kommer inte att vara i parlamentet alls, även om mycket av vad som händer inom Westminster kommer att drivas av det.
Den sedan länge utlovade folkomröstningen inom EU kan mycket väl inträffa långt före den tidsfrist för 2017 som fastställs i den nyligen antagna EU-omröstningslagen – kanske redan i juni eller juli 2016.
På den formella parlamentariska nivån kommer många av de utvalda utskotten att försöka informera folkomröstningsdebatten genom att rapportera om konsekvenserna av beslutet för sina särskilda områden - och det kommer att vara intressant att se om någon av dem kommer från staketet och erbjuder mer än en neutral " å ena sidan" bedömning.
Men vad Westminster verkligen letar efter är den första kabinettsministern att bryta leden.
Om inte David Cameron trotsar förväntningarna och leder kampanjen för att lämna EU, kommer premiärministern att förväntas insistera på att alla hans ministrar stöder alla överenskommelser han uppnår för att reformera villkoren för Storbritanniens medlemskap - så alla ministrar som inte kommer att behöva avgå.
Ett stort antal ministrar i kabinettet har långa EU-skeptiska stamböcker och de kommer att granskas intensivt när avtalet äntligen är klart.
För mig är nyckelpersonen Theresa May, inrikesministern. I detta skede är det naturligtvis omöjligt att förutsäga hur hon kommer att reagera på ett ännu oförhandlat avtal.
Men om hon som minister med ansvar för Storbritanniens gränser sedan 2010 skulle meddela att invandringen inte kunde kontrolleras inom EU, vilket skulle ge premiärministern en hammare och till kampanjen för att stanna kvar.
En annan faktor som säkert skulle tyckas vara att den förste kabinettsministern som gick med i vänstersidan också skulle pole-vault till strid för partiledningen, snarare som John Redwood gjorde när John Major avgick sitt parti ledarskap i ett försök att hävda sin auktoritet över euro-rebels 1995.
Så förvänta dig massor av försök att dra fram kabinettsministrarnas åsikter om EU, både från konservativa fraktioner och från oppositionen, vid varje möjligt parlamentariskt tillfälle - frågestunder, uttalanden, debatter, vad som helst. Frågande sinnen vill veta.
Medan Tories fokuserar på folkomröstningen, maj-rundan av lokala val, och skotska och walesiska val, ser kritisk ut för alla ledare av oppositionspartier.
Jeremy Corbyn kommer att vilja visa att hans omformning av Labour har en vädjan till väljarna - hans interna opposition kommer att gripa på något bakslag för att visa att det skrämmer bort dem.
Men resultaten är också viktiga för Tim Farron, som behöver några övertygande bevis för att Lib Dems fortfarande lever, och för Nigel Farage, som efter att ha krossat besvikelsen i maj förra året, och i Oldhams by-val, måste visa att UKIP fortfarande är en kraft att räkna med. Båda parter skulle kunna destabiliseras genom nederlag.
I Skottland förväntar sig SNP att behålla sin överhöghet - men Labour behöver desperat några bevis på en comeback. Jeremy Corbyn kan knappast klandras om sådana bevis inte förverkligas, eftersom Scottish Labours kollaps var minst ett decennium på väg, men Labour behöver skotska platser om det ska bli en trovärdig utmanare för regeringen 2020, och bristen på framsteg kommer att bidra till dess inre strider.
Så parlamentariker över alla parter kommer att ha mycket att ägna sig åt dem, innan vi kommer till verksamheten med verklig lagstiftning - och en stor karriär fråga kommer att vara frågan om de fortfarande har en plats.
Regeringen har åtagit sig att minska antalet parlamentsledamöter från 650 till 600, och att göra slut på de skarpa variationerna i antalet väljare på olika platser. Denna förändring kommer att påverka nästan alla parlamentsledamöter - så även om till stor del osynlig, kommer det att vara en förare för mycket som pågår.
Arbetstagarparlamentsledamöter som känner sig sårbara efter förändringen i ledarskapet, och i synnerhet tillströmningen av nya partimedlemmar, kommer att vara smärtsamt medvetna om att de nästan alla kommer att behöva genomgå en omvalsprocess för de omdragna valkretsarna, och en rad farhågor kommer de inte att överleva.
Welsh Tories kunde se sina svårvunna vinster sedan deras utplåning 1997 eroderades av ogynnsamma nya sätesgränser, och de överlevande Lib Dem parlamentsledamöter kunde se sina lokala kampanjkanten bort, om ett stort antal nya väljare sätts på sina få återstående fästen. Och i Nordirland kan en minskning av det totala antalet parlamentsledamöter vara dåliga nyheter för alla parter där.
Och det finns en annan punkt om gränsöversynen - den kommer att baseras på nya valregister som sammanställts under IVR - individuell röstregistrering - ett system baserat på varje vuxen som registrerar sig för att rösta, snarare än beroende på en chef för hushållet.
Labour befarar att det kommer att driva många av deras väljare utanför registret - och ett oremarkerat inslag i Oldhams val var att det slogs på det första valregistret som skulle sammanställas under IVR.
Det sägs att fler väljare, till och med än arbetarkampanjen fruktade, försvann ur registret. Man kan diskutera om de existerade till att börja med eller om de drevs bort av förändringen i systemet, men detta är viktigt eftersom det gör det mer troligt att de nya valkretsgränserna kommer att bli mycket dåliga nyheter för Labour.
Små, säkra platser i innerstaden som visar sig ha för få väljare, till exempel, skulle plötsligt kunna bli marginella genom att lägga till en del av den konservativa röströstande förorten. Men oppositionens förvirring kan betyda att de inte kan spåra ur processen, hur mycket de än vill.
Borta från London kommer konsekvenserna av den nya storstadspolitik som främjas av gemenskapernas sekreterare Greg Clark att bli mer uppenbara för parlamentet, eftersom mer av den nya rasen av valda "Metro Mayors" etablerat butik.
En av de första manifestationerna kan vara att ett stort antal parlamentsledamöter lämnade underhuset, om de väljs för att leda dessa mäktiga nya myndigheter (kom ihåg att ett antal återstår för att bli polis- och brottskommissionärer i det förra parlamentet).
Större Manchester är den första - men nya myndigheter som täcker de flesta av de stora tätorterna, och ibland tar in landsbygdsområden mellan dem, kommer att följa. Vissa parlamentsledamöter är lite illamående om konsekvenserna. På en nivå kommer de att ställas inför stora nya lokala siffror, som kan visa sig vara större djur än de är. Men för det andra kan de finna att dessa mäktiga nya aktörer kan göra förändringar i lokala tjänster i sina valkretsar som sedan slår tillbaka på dem.
De första månaderna av 2015 års parlament har visat sig vara en lycklig jaktplats för Commons utvalda utskott - med David Cameron tvungen att utfärda ett personligt svar på utrikesutskottets betänkande som rekommenderar att inga väpnade ingripanden görs i Syrien, för att stärka stödet för brittiska luftstrider.
Sedan har vi hälsoutskottets krav på en anti-obesitet sockerskatt, som sannolikt inte kommer att sluta med publiceringen av deras rapport.
Under sin nya ordförande, Neil Carmichael, har utbildningskommittén visat en aptit på sektorsövergripande arbete med andra kommittéer för produktivitet (med BIS-kommittén) och tidiga år (med DWP-kommittén) och de kan också ha tyngden att börja påverka regeringens politik.
Hur mycket inflytande en kommitté har beror, avgörande, på effektiviteten hos vem som är ordförande - och de flesta av den nuvarande grödan ser extremt ambitiös.
Det finns också inrikesfrågor i Westminster. Halvvägs igenom året kommer den särskilda kommittén bestående av parlamentsledamöter och kolleger om restaureringen av Westminsterpalatset att rapportera om alternativen för att förnya byggnadens behov med flera miljarder pund - med särskilt intresse av om några, eller alla parlamentsledamöter kommer att behöva flytta ut medan arbetet utförs - även om detta är högst osannolikt att ske före 2020 tidigast.
Parlamentsledamöterna är oerhört nervösa över att de, om de flyttar helt från Westminster, aldrig kommer tillbaka in, och att deras ikoniska hem på något sätt kommer att säljas som hotell, eller något liknande.
Den andra intressanta aspekten av systemet är i vilken utsträckning de befogenheter som kommer att finnas kommer att sträva efter att återskapa de parlamentariska byggnaderna, och kanske komma med ett system som balanserar behoven hos en lagstiftande församling under 2000-talet med kraven från det kraftigt ökade antalet besökare, och behovet av mycket hårdare säkerhet.
Men förändring kommer att bli en lång tid framöver. Vi kan vara ett år in i parlamentet 2020 innan det ena eller båda husen måste flytta ut, för att bereda plats för byggarna - och det kan dröja flera år efter det innan det omformade palatset i Westminster dyker upp, phoenix-liknande, från det gamla.
Efter valet såg siffrorna i båda parlamenten ganska skrämmande ut för regeringens piska.