Du behöver bara titta på den annalkande utsikten till (ännu en) Bush-Clinton USA: s presidenttävling under 2016 för att se att det måste finnas något i idén.
Och så är det i Saudiarabien.
Men i sann saudiarabisk stil inbegriper familjeföretaget en mycket större familj, och pengarna är så mycket större.
De dåliga nyheterna är emellertid att familjeföretaget är inställt i ett sjaskigt och ännu mer våldsamt grannskap.
Dessutom har några andra långdistans familjeföretag i området (tänk Gaddafi och Mubarak) gått ner ganska plötsligt och något oväntat.
Kritikerna och fienderna till Saudiarabiens härskande familj, och de har gott om både in i och ut ur landet, hade länge förutspått att när kung Abdullah bin Abdulaziz dog, vilket han gjorde på fredag, skulle det finnas en verklig risk för kaos.
De hade förväntat sig att sprickorna och dispyterna mellan rivaliserande fraktioner inom den härskande familjen skulle spridas ut i världen - men det har inte hänt.
Och för tillfället har åtminstone den styrande familjen visat att när det gäller det, vet de exakt vad som behöver göras för att hålla fast vid makten.
Saudiarabiens gamla härskare begravdes och en ny kung installerades på tronen på kort tid.  Och landet förklarade att det var affärer som vanligt. Inte riktigt.
Förhandlingar mellan medlemmar av Saudiarabiens första familj om vem som får vad jobb måste göra de svåra förhandlingarna 2010 för att bilda en koalitionsregering i Storbritannien verkar som en promenad i parken.
Det viktigaste att notera är kung Salmans utnämning av sin halvbror, prins Muqrin, till kronprins och nästa i tronföljd.
Prins Muqrin är tidigare chef för Saudiarabiens underrättelsetjänst och den yngsta överlevande sonen till landets grundare.
Konfirmationen av Mohammed bin Nayef som vice kronprins är en annan viktig signal och ett försök att avsluta affären för nästa generations barnbarn som alla tävlar om position i framtiden.
Men det är för tidigt att berätta vad som kommer att hända, och intriger om den långsiktiga tronföljden kommer att fortsätta.
Som de senaste åren i Mellanöstern har visat finns det inga garantier.
Förutom familjepolitiken fortsätter utmaningarna för de saudiarabiska härskarna att föröka sig, både hemma och utomlands.
Hemma finns det inga tecken på att någon har hittat ett långsiktigt svar på landets ekonomiska och sociala problem.
Arbetslösheten är hög och befolkningen växer, och särskilt de unga är rastlösa och hungriga på förändring.
Alltför många saudiska araber förlitar sig på regeringsjobb för att ta sig fram, och landets resultat när det gäller mänskliga rättigheter fortsätter att locka till sig opprobrium över hela världen.
Kvinnors rättigheter, eller mer exakt icke-rättigheter, förblir också ett ömsint sår, med förbudet mot kvinnliga förare bara en punkt i en lång lista över restriktioner.
Under tiden, bortom maktens centrum i Riyadh, fortsätter saker och ting att försämras ur saudiarabisk synvinkel.
Det finns problem med shiaminoriteten i östra delen av landet.
Grannarna kring Bahrain, Sunni-styrt men med en shia-majoritet, är också en ständig källa till oro för Riyadh, liksom Jemen, där Shia-rebeller nu verkar ha övertaget i en kamp med regeringen.
Men framför allt är Iran bogeyman i regionen, och saudiaraberna ser Teherans hand i arbete överallt.
De oroar sig mest för Irans kärntekniska program men också för dess inflytande över Irak genom landets shia-majoritet.
Syriens inbördeskrig har gett upphov till många osäkerhetsfaktorer. Sen finns det förstås Islamiska staten och det hot den utgör mot Saudiarabiens intressen i regionen.
Det är därför USA: s president Barack Obamas besök denna vecka kommer att ha varit en källa till lite tröst. Ledaren för den fria världen förde med sig ett stort följe, ett synligt uttryck för stöd för Saudiarabien.
Förhållandet mellan USA och Saudiarabien har haft sina upp- och nedgångar (konflikterna om att närma sig Iran är ett aktuellt exempel), men banden är fortfarande starka.
Men i en tid av stor volatilitet i Mellanöstern är det faktum att detta förhållande består ett pussel för många kritiker. Många förstår inte varför västvärlden i allmänhet, och särskilt USA och Storbritannien, vägrar att klippa av sladden.
"Följ pengarna", är för grovt ett svar. Men pengarna är en faktor.
De saudiska araberna har stora kassareserver som byggts upp under de senaste årtiondena.
Dessa pengar har ett enormt inflytande i västvärldens ekonomier, i allt från bank till egendom. Och självklart finns det olja.
För närvarande håller de saudiska araberna på att upprätthålla oljeproduktionen till ett lågt pris. De har råd med det, med tanke på sina stora kassareserver.
Ur en amerikansk synvinkel har de sänkta oljepriserna också den välkomna effekten att orsaka Ryssland några stora ekonomiska problem.
Och för att förstå varför det är svårt att klippa sladden, trots allt obehag över mänskliga rättigheter och de påstådda nebulösa finansieringslänkar från rika saudiarabiska medborgare till alla typer av grupper som är svurna fiender till västerländska intressen och värderingar, allt som behövs är att be någon amerikansk ledare att tänka Mellanöstern utan Saudiarabien.
Bara den tanken får de flesta Washingtons insiders att rysa.
Makt är på många sätt ett familjeföretag.