Men gör inga misstag - dessa tider är avgörande, kanske till och med betydelsefulla, för den sydafrikanska politiken.
Ett status quo som har överlevt i 20 år av demokrati håller äntligen på att bryta samman.
Det finns en chans att detta skulle vara bra för Sydafrika - att ett klumpigt samförstånd som tjänade landet väl under åren efter apartheid inte längre är lämpligt för sitt syfte, och att en mer nyanserad, omstridd form av demokrati nu kan ta över.
Men den styrande afrikanska nationalkongressen (ANC) ser det inte så, och varnar högljutt att "fascister" och "rasister" hotar överlevnaden för de institutioner som har hållit detta land stabilt sedan 1994.
Mycket beror nu på hur ANC - efter två decennier av obestridd makt - hanterar en mer kraftfull opposition i parlamentet, urholkningen av en viktig politisk allians med fackföreningsrörelsen och den gryende möjligheten att den snart kan förlora makten i två av Sydafrikas nio provinser - och en dag också på nationell nivå.
Torsdagens strider i parlamentet kan spåras direkt till två omedelbara faktorer - en är den senaste tidens tillströmning av parlamentsledamöter från EFF-partiet.
De är oapologetiskt bråkiga och populistiska, och de har gett energi - inte alltid på ett konstruktivt sätt - till en institution som många sydafrikaner, som bedövats av ANC:s överväldigande majoritet, uppenbarligen hade slutat bry sig om.
Den andra faktorn kallas Nkandla - skandalen om de överdådiga skattebetalarfinansierade renoveringarna av president Jacob Zumas privata hem som inte kommer att försvinna.
Även om många högt uppsatta ANC-personer privat har uttryckt djup oro över frågan, har partiet offentligt samlat sig runt presidenten på ett starkt sätt.
Det sista sugröret - ja, ett av många - kom i form av ett ad hoc-parlamentsutskott som frikände Zuma från varje personlig förseelse, efter det att oppositionsmedlemmarna hade lämnat den i frustration.
ANC använde sedan sin majoritet för att anta utskottets betänkande på torsdag.
Sydafrikas opposition är vanligtvis splittrad i parlamentet - och utanför - till ANC:s fördel.
Men Nkandla har sett politiska rivaler förenas mot det styrande partiet med ovanlig kraft och samordning.
Det kan vara ett tecken på kommande händelser - en oppositionskoalition som en dag är stark nog att utmana ANC:s majoritet.
Allt detta bidrar till att förklara varför det nuvarande kaoset i Sydafrikas fackföreningsrörelse också ger ANC verklig anledning till oro.
Sydafrikanska fackföreningskongressen (Cosatu) har ingått en strategisk trepartsallians med ANC och kommunistpartiet - ett arrangemang som har bidragit till att bevara stabiliteten och uppnå vissa framsteg på arbetsmarknaden i årtionden.
Men en kombination av faktorer - inklusive fallande medlemskap, politisk rivalitet, och incidenter som Marikana gruvmord 2012 - har lett till en djup splittring, med den största fackföreningen, National Union of Metalworkers of South Africa (Numsa), som nu uteslutits från Cosatu.
En mer konkurrenskraftig, levande fackföreningsrörelse - frikopplad från sina ledares alltmer mysiga pakt med regeringen - kanske inte nödvändigtvis är en dålig sak för Sydafrika, i en tid då ekonomin kämpar och näringslivet, regeringen och arbetskraften omedelbart behöver omvärdera sina relationer.
Men ännu en gång är det osannolikt att ANC reagerar entusiastiskt.
Den behöver bara blicka norrut, mot Zimbabwe, för att se den potentiella utmaning som ett välorganiserat, fackligt parti kan erbjuda en till synes robust befrielserörelse.
Zimbabwes rörelse för demokratisk förändring (MDC) har i slutändan inte segrat på det sätt som många förutspådde, men det kan ha lika mycket att göra med riggade val och våld som med sina egna interna brister.
Sannolikheten för ett nytt fackföreningsparti som sveper till makten i Sydafrika är mycket överskattad.
Detta land har redan en fullsatt oppositionsscen.
Men det skulle säkert ta fler röster från ANC och driva det styrande partiet närmare valnederlaget.
Med andra ord blir dessa tider allt svårare för Sydafrikas ANC.
Kommer den att ta itu med korruption, förbättra tillhandahållandet av tjänster, utnyttja sina enorma talanger och förtjäna rätten till många fler år vid makten?
Eller kommer den att skrika "fascister" vid varje ny utmaning, ignorera domstolsbeslut och - som vissa redan fruktar - börja flisa bort opartiskheten hos det oberoende valsystem som har tjänat denna demokrati så väl?
Från utsidan kan det verka som relativt småsaker - käbbel och ilska i Sydafrikas parlament, och avhopp och splittringar inom en fackföreningsfederation.