Läsarna vänder sig till Ruchira för dess fulländade täckning av traditionella vegetariska rätter i delstaten Maharashtra.
Recepten är klassiska, men de bilder som interpunktuerar boken avslöjar den föränderliga sociala världen av urbana, medelklass maharashtrians.
Omslagsbilden (ovan) visar en kärnfamilj som äter en måltid.
Mannen och två små barn - en flicka och en pojke - sitter vid ett matbord och inte på golvet som tidigare.
Men kvinnan sitter inte och äter med dem. I enlighet med traditionen står hon och tjänar dem. Hon ler mot sin man, vars uttryck antyder att han just har gett henne komplimanger för maten.
Detta är den 15: e artikeln i en BBC-serie Indien på en tallrik, om mångfalden och livskraften i indiska livsmedel. Andra berättelser i serien:
Smaka Indiens eftertraktade heliga söt
Gatumaten är så god att den vinkar genom flygplatskontroller.
Den indiska staten som är besatt av köttfärs
Den mörka historien bakom Indien och Storbritanniens favoritdrink
Varför denna indiska stat skriker efter glass
På bordet finns puris (friterat puffat bröd), en grönsakscurry eller dal, pulao, en vackert arrangerad tallrik av sallad, gurka och tomat skivor, och tre typer av sötsaker - långt från objekt och layout av den vanliga Marathi thali. Och i stället för de mer traditionella metallredskapen används melaminrätter för att servera och äta.
Ett annat foto (nedan) visar det perfekta köket, återigen straddling tradition och modernitet.
Ett kylskåp och en mixer-blender är framträdande, liksom en soop (vinnande fläkt) och en gammal gjutjärn mortel och pestle.
Glittrande metallbehållare linje hyllorna tillsammans med en rad återvunna Bournvita - en lokal hälsodryck - glasburkar.
Det finns en gascylinder och en tryckkokare, och plast blommor i en vas ovanpå kylskåpet.
Man kan lätt föreställa sig miniatyrtemplet på en hylla där ikoner för hushållsgudar presiderar över detta heliga utrymme.
Detta kompakta, välutrustade kök exemplifierar organisationen, en vital dygd för den moderna kvinnan som måste hantera tid och rum effektivt för matlagning - en uppgift som fortfarande är hennes ensam.
"Jag brukade vilja ha ett kök som det", säger Shubhada Deshpande.
På 1970-talet var hon en ung brud i en gemensam familj i Pune som inkluderade hennes bankofficer make, tvåårig son, hennes svärföräldrar och en ogift svåger som studerade ingenjörsvetenskap.
Varje morgon satt hon på huk på golvet för att skrapa kokosnötter på en whili (kurvblad) och för att torka smör från yoghurt.  Hennes svärmor skulle mala den strimlade kokosnöten till chutney på en stenplatta.
Nu när fru Deshpande är i 60-årsåldern och bor ensam med sin pensionerade make, gör hon fortfarande kokos chutney men i en elektrisk mixer.
Istället för smör, köper hon färdiggjort, salt gult Amulsmör att sprida på rostat bröd till frukost.  Hennes svärmor skulle inte ha godkänt det.
När släktingarna besöker henne gör Deshpande sabudanyachi khichadi (arrangerade tapiokapärlor) eller saanja (aromisk semolina).
Det är en gest av gästvänlighet att ta besväret att laga mat, istället för att servera rostat bröd och te. Men det är ett svagt eko av maten i hennes svärmors dagar.
Det finns en ton av nostalgi i Deshpandes minnen om det arbete som gick till de överdådiga måltider som hennes svärmor orkestrerade.
"Vi skulle vara i köket före gryningen, göra en ändlös ström av sysslor, en efter den andra, non-stop. Men vi gjorde saker och ting ordentligt på den tiden.  Nu är det lättare: vi tar genvägar; vi köper färdiga saker från marknaden. Hur kan det vara likadant? Kvaliteten har gått ner."
Den kanske största fysiska förändringen för Deshpande, och för de flesta medelklasskvinnor i hennes ålder, är att köket har flyttat upp från marken till en midjehög bänkskiva.
Kvinnor lagar nu mat stående, inte hukande. Verktyg som kokosskrapan har omarbetats för att arbeta på köksbänkar och med mindre muskelansträngningar.
Deshpande och hennes kvinnliga släktingar och grannar lägger märke till de nya apparaterna i varandras hem och i butiker.
Att köpa en handhållen mixer, elektrisk helikopter eller smörgås-maker som kostar ett par tusen rupier ses som en investering i effektivitet men det är också ett prisvärt sätt att unna sig lusten till nyhet.
Dessa elektriska prylar behandlas annorlunda än annan köksutrustning. Bai (inhemsk arbetstagare) som gör Ms Deshpandes rätter och förberedande uppgifter som att knåda deg och hacka grönsaker får inte använda eller rengöra plast- och glasdelarna.
Ms Deshpande säger: "Du vet hur slarviga dessa människor är, hon kommer att skrapa eller bryta den."
Varje ny gadget gör en gradvis förändring i köket.
Men detta är små skift jämfört med tillkomsten av kylskåp i medelklasshem på 1960-talet. Denna teknik förändrade radikalt bearbetning och lagring av livsmedel.
Ms Deshpande erinrar sig hur alla kokta livsmedel måste ätas eller ges bort i slutet av dagen innan kylen kom: " Allt äts färskt.  Vi skulle klara av mängderna så att ingenting skulle gå till spillo, även om detta ibland innebar att en rätt som jag tyckte om skulle vara färdig när vi kvinnor satte sig ner för att äta efter att ha serverat alla andra! "
"Dag gammal mat ansågs gammal. Och nu, min svärdotter tar ut rester ur kylen efter två dagar, värmer upp dem i mikrovågsugnen och serverar! Det kan vara bekvämt, men det är inte hälsosamt."
Den andra stora förändringen som hände när Ms Deshpandes son blev tonåring var hennes utforskning av mat utanför Maharashtrian Brahmin-repertoaren.
På 1980-talet bakade hon en kaka för första gången - utan ägg och i en tryckkokare. Hon bad sin man om en bordsugn och, uppmuntrad av sin son och sina kamraters beundran, började hon baka regelbundet, även med hjälp av de ägg som en gång var förbjudna i deras kök.
En separat skål lades åt sidan för äggrelaterade operationer. När färdiggjord pizza bas och ost blev tillgänglig i den lokala livsmedelsbutiken, började Ms Deshpande göra pizza hemma.
Nu när hennes svärföräldrar inte längre lever, avslutar ofta en lätt måltid soppa och pizza dagen för familjen, en meny som var otänkbar redan i början av 1990-talet.
Ms Deshpandes kopia av Ruchira ligger orörd nu för tiden. Nu vänder hon sig till den populära matskribenten Tarla Dalals kosmopolitiska kokböcker och till TV-köksshower för inspiration i köket.
Amita Baviskar är sociolog vid Delhi's Institute of Economic Growth
Fyrtiofem år efter att den först publicerades fortsätter Ruchira, en indisk kokbok på marathispråk, att vara bästsäljare.