Personer som är beroende av att kunna skörda skogsresurser bör få ersättning enligt systemen.
Men forskare säger att det finns en "verklighetsklyfta" mellan garantier som är utformade för att hjälpa drabbade samhällen och som faktiskt får ersättning.
Resultaten har publicerats online i Global Environment Change.
"Omkring 11% av de globala utsläppen kommer från avskogning och nedbrytning av tropiska skogar så tanken är att om du kan sakta ner detta då kan kompensera utsläpp och det är bra för klimatlindring," förklarade Julia Jones från Bangor University, Wales.
Under det senaste årtiondet har system som kallas minskning av utsläpp från skogsavverkning och skogsförstöring (Redd/Redd+) utvecklats som en del av de globala insatserna för att minska klimatförändringarna.
Dessa mekanismer är utformade för att förbättra skogsförvaltningen och minska nettoutsläppen av växthusgaser i tropiska skogar och subtropiska skogsnationer.
"Det fick slutligen godkännande (vid FN:s klimattoppmöte) i Paris i december att Redd+ kommer att gå vidare som en global klimatförändringsmekanism," Prof Jones berättade BBC News.
– Vad det innebär i verkligheten är mer skyddade områden och mer finansiering. Detta låter lysande, trots allt är det en win-win situation och vad finns det att inte gilla om det?"
Det har dock allmänt erkänts att sådana system - om de inte genomförs på rätt sätt - kan ha en betydande negativ inverkan på människors försörjning, såsom ursprungsbefolkningar, och förvärra fattigdomen.
"Detta har tagits ombord av till exempel Världsbanken", konstaterade Prof Jones.
"De har gjort åtaganden om att allt de finansierar [och] människor fördrivs till följd av detta, de måste kompenseras för det.
"Dessa åtaganden är också inkapslade i andra doktriner, såsom konventionen om biologisk mångfald."
Men hon tillade: " Problemet är hur man gör det? Det sätt som Världsbankens riktlinjer fungerar på är att hushåll som påverkas av ett system måste identifieras och sedan kompenseras för de negativa effekterna av inrättandet av ett skyddat område på deras levebröd."
För att testa om åtagandet om "social trygghet" fungerade ute på fältet tittade forskarna i Förenade kungariket och Madagascan i detalj på ett område inom Madagaskar där ett nytt skyddat område upprättades.
Arbetet finansierades av Världsbankens program Forest Carbon Partnership Facility.
"Vi har visat att, ja, de har gått ut där och identifierat hushåll som de tror påverkas negativt av bevarande och har levererat ersättning."
Hon tillade dock att ersättningen inte nådde de mest drabbade av projektet.
"Vi har kartlagt varje enskilt hushåll som borde ha täckts av kompensationen och har visat attâ € en process hade några mycket allvarliga fördomar i det," sade hon.
– De personer som identifierades var lättare att nå fysiskt – till exempel närmare vägen eller närmare det administrativa centrumet.
"De tenderade också att vara mer socialt sammankopplade; medlemmar av lokala skogsförvaltningskommittéer, och de var i genomsnitt rikare eller åtminstone mindre fattiga."
Prof Jones sade att det inte var vad man skulle förvänta sig av en plan som gav den hjälp där den behövdes som mest.
– Människor som är närmare det administrativa centrumet är längre bort från skogen så de är mindre beroende av skogsresurser för sitt uppehälle, föreslog hon.
"Det som är intressant här är att Världsbanken har mycket tydliga riktlinjer för att den måste vara pro-fattig och rikta in sig på utsatta grupper. Vi har visat att det inte fungerar."
Hon sade att studien krävde att forskarna tillbringade en lång tid i området för att lära sig var alla hushåll var belägna. I vissa fall var teammedlemmarna tvungna att gå i åtta eller nio timmar för att nå några av de mest avlägsna samhällena.
"En kritik är att man kan missa sådana hushåll om man kommer in under en kort tid, men detta är ett av problemen; man kan inte förvänta sig att konsulter som betalas genom ett Världsbanken-projekt ska anstränga sig för att hitta enskilda hushåll", tillade hon.
"Vi vill inte kritisera de enskilda genomförandeorganen för just detta projekt, men vi vill lyfta fram en "verklighetsklyfta" mellan denna vackra politik som låter bra på papperet och verkligheten på plats, vilket är att det är oerhört svårt att genomföra denna politik."
Prof Jones sade att syftet med studien inte var att bedöma projekten och inte heller hur kompensationssystemet genomfördes.
Det finns ett värde som pekar på att det finns en verklighetsklyfta, tillade hon.
"I länder som Madagaskar finns det en så dålig kartläggning så när man planerar något sådant och man inte har en karta som visar byar som har grundskolor etc så kommer man inte att fördela tillräckliga resurser.
"Jag skulle vilja säga att närhelst det finns någon form av ansträngning för att genomföra ett bevarandeprogram så måste det göras en ansträngning för att kartlägga den mänskliga befolkningen. Att förlita sig på mycket gamla och föråldrade kartor är inte tillräckligt."
Gruppen föreslog att kompensation till alla hushåll i ett berört område skulle visa sig vara mer ekonomiskt effektivt, eftersom kostnaden för att tillhandahålla de resurser som krävs för att kartlägga och bedöma hushåll "kanske inte är genomförbar".
Avlägsna samhällen får inte den ersättning de har rätt till från system som är utformade för att bevara tropiska skogar, enligt en undersökning.