En gång hade de varit några av de mäktigaste männen i Libyen, med livets och dödens makt över sina landsmän.
Nu såg de bara gamla och minskade, och några såg sjuk ut. En tidigare minister (han befanns senare inte skyldig) tycktes lida av avancerad senilitet.
Den mäktigaste av dem alla, Saif al-Islam Gaddafi, var frånvarande, som han hade varit för hela rättegången. Överste Gaddafis son var inlåst i ett fängelse nästan 100 mil bort.
Det var svårt att tro att dessa män en gång inspirerade sådan skräck. Ingen av dem verkade kaxig eller aggressiv när de väntade på att få höra vad deras straff skulle bli.
De satt tyst, några gjorde nervösa rörelser av sina händer, en eller två greppar galler buren, andra leker med imaginära bekymmer-pärlor. Man höll ögonen stängda, rörde sig försiktigt bakåt och framåt och muttrade för sig själv.
Men när meningarna lästes upp registrerade deras ansikten inte så mycket känslor - fast en man vinnlade när han hörde vad som skulle hända med honom: livstids fängelse.
En fånge, överviktig och tuff, kollapsade plötsligt. Hans ansikte lutade sig mot mannen bredvid honom och vände sig mot en blågrå och hans ögon var synlösa. Det såg ut som en stroke eller en hjärtattack, men det visade sig vara en kraftfull astmaattack orsakad av stress av domen.
Den presiderande domaren tittade sällan på männen i hamnen; han måste ha sett dem alla så ofta under de senaste tre åren. Han sprang igenom den långa listan snabbt och flytande.
Även när lamporna slocknade - i Tripoli, elförsörjningen ständigt skärs - han fortsatte att läsa högt med knappt ett slag missade, med hjälp av nöd röda lampor runt sin mikrofon.
Men ingen kunde glömma att showens stjärna saknades.  Saif al-Islam Gaddafis dom - död genom skottlossning - var den första som tillkännagavs, och ett litet koger sprang runt i domstolsrummet som det var. Han kan ha följt rättegången i sitt fängelse mitt i Zintan, i de västra bergen. I så fall kommer han inte att ha blivit förvånad.
Under Gaddafiregimens sista år var Saif al-Islam djupt avskyd i Libyen, även om politiker i Storbritannien, Frankrike och Italien betedde sig som om han var en nära vän. Hans tvivelaktiga doktorsexamen från London School of Economics betraktades i Tripoli med förakt.
Ändå fortsatte han att föreläsa för nationen på TV, ungefär som han föreläste för alla som - precis som jag - intervjuade honom och viftade med sitt pekfinger i ansiktet på alla.
Till en början, när männen från Zintan-gruppen tillfångatog Saif al-Islam Gaddafi efter sin fars fall 2011, behandlade några av dem honom brutalt.
De högg av admonitory pekfingret, och genom att klippa handen i en blodfläckad näsduk låtsades han att hans hand hade skadats i en västlig flygattack.
Ett år senare hade en del av hans självförtroende återvänt.  2013 när jag gick till Zintan för att se honom göra ett framträdande i rätten, hälsade han mig med lite av den gamla gladlynthet, glad kanske att ha en TV-kamera att spela upp till igen.
Är han nu i fara för avrättning? Hans advokater kommer utan tvivel att överklaga hans dom, vilket de som representerar de flesta eller alla de andra åtta dödsdömda kommer att göra.
Men Saif al-Islams bästa skydd är nog att han hålls fången i Zintan. Han är hatad där så mycket som var som helst - händelsen med pekfingret visar att - men den enorma antagonism som finns mellan Zintan gruppen och Tripoli regeringen gör det högst osannolikt att Zintanis kommer att lämna över honom nu.
Förhållandet mellan Zintan och den övervägande muslimska brödraskapsregeringen i Tripoli är så bittert att det förmodligen kommer att vara den största faktorn i att avgöra Saif al-Islams öde.
Var hans och de andra medlemmarna av Muammar Gaddafis rättegång en rättvis rättegång? Det var verkligen mer än lite kaotiskt, men det är bara att vänta. För en utomstående ser det inte ut som segrarnas hämnd: resultaten är mycket mer genomtänkta och varierade än så. Fyra svarande frikändes, däribland en före detta utrikesminister.
Internationella brottmålsdomstolen anser att Haag är rätt plats att hålla sådana rättegångar. De flesta libyer skulle förmodligen säga att det är viktigt för dem som nation att lösa sina egna problem, av sig själva.
Vad som så småningom händer med Saif al-Islam Khadaffi och de andra dödsdömda kommer att färga hur omvärlden ser på Libyen i framtiden. Livsfängsel kommer knappast att få någon uppmärksamhet internationellt; avrättning kommer att dra till sig den typ av kritik som Libyen mycket väl skulle kunna klara sig utan.
De anklagade männen satt bakom gallerna i sin bur i blå fängelsepyjamas, deras huvuden var tätt tillslutna.