Den miljardär som har valt sig själv som kandidat till lag och ordning verkade redo att begå det demokratiska brottet att vägra acceptera nederlag vid valurnorna.
Fastighetsmagnaten, som regelbundet har använt sig av rättsliga åtgärder, och hotet om det, för att bygga upp sitt affärsimperium, verkade hålla fast vid förhoppningen att han skulle kunna lita på Vita huset - om, vilket verkar allt troligare, väljarna lämnar nycklarna till Hillary Clinton.
I ett hugg mot skadebegränsningen har han sedan dess ändrat sin position. Trump säger nu att han kommer att acceptera ett "klart resultat", men förbehåller sig rätten att montera en rättslig utmaning i händelse av ett "utfrågat resultat".
Men hans ursprungliga kommentarer, övervakade av miljontals skalchockade väljare, är svåra att gå tillbaka. Han kan inte väcka det gamla omklädningsrummet maxim - vad som händer i Vegas, stannar i Vegas.
Obesvarade hävdar att detta val är riggat har nu blivit kärnbudskapet i hans stumma tal, och det verkar vara inriktat på den 9 november snarare än den 8 november - ett förebyggande försök att rationalisera nederlaget morgonen efter snarare än att mobilisera anhängare på valdagen.
Detta tillvägagångssätt verkar inte bara oansvarigt utan också kontraproduktivt, eftersom det riskerar att minska det republikanska deltagandet. Varför rösta, hans mer konspiratoriska anhängare kan tänka, om lösningen redan är inne?
Hot av rättsliga utmaningar kan mycket väl vara Trumpian bluster. Hans löfte att stämma New York Times för att ha publicerat anklagelser från kvinnor som han påstås ha förgripit sig på dem har hittills kommit till noll.
När det gäller att säga under debatten skulle han hålla väljarna i "suspense", det lät som en bleknande verklighet TV-stjärna skrikande för tittarna, rädd att hans show var på väg att ställas in på grund av glidande tittarsiffror.
Nåd i nederlag är inte bara ett drag i det amerikanska systemet, utan en av dess mer eleganta pelare.
John McCains koncessionstal 2008 betraktas allmänt som den ädlaste av hans karriär. John Kerry accepterade resultatet 2004, trots påståenden om väljare oegentligheter i den avgörande slagfältet staten Ohio.
År 1960, när bara 113.000 röster av 68 miljoner avgivna separerade kandidaterna, medgav Richard Nixon, även om han skulle ha blivit förlåten för att ha ökat en mer kraftfull rättslig utmaning, med tanke på anklagelserna om valfusk i Texas och Illinois.
Där påstods Chicagos borgmästare Richard Daley ha trollat fram tillräckligt med vålnadsröster för att se till att Illinois blev kvar i John F Kennedys spalt.
GOP-tjänstemän utförde undersökningar och satte upp rättsliga utmaningar i ett antal stridsfältsstater, men Nixon var offentligt frikännande. Den dåvarande vice ordföranden sade till sina vänner att han inte ville framstå som en dålig förlorare och inte heller utlösa en konstitutionell kris.
I efterdyningarna av Las Vegas debatt, Trump surrogater citerade det nyare exemplet på det omtvistade 2000 valet, när Al Gore dramatiskt drog tillbaka sin koncession på valkvällen medan i sin limousine på väg att hålla ett tal accepterar nederlag.
Men Gore utmanade inte valresultatet. I stället krävde han en omräkning av rösterna i Florida.
I slutet av den ändlösa rättsliga strid som följde, då fem av de nio högsta domstolens domare dömde till förmån för George W Bush, accepterade Al Gore resultatet, även om några medhjälpare ville att han skulle kämpa vidare.
"I kväll, för vår enighets skull som ett folk och styrkan i vår demokrati, erbjuder jag min eftergift", berättade Gore för nationen.
Även om han helt klart föll ned, citerade han senator Stephen Douglas reaktion på hans nederlag 1860 för Abraham Lincoln: "Partisisk känsla måste ge vika för patriotismen." Trump kan vara temperamentsfullt oförmögen att visa denna typ av magnanimitet.
Miljardärens kampanjpersonal är klart orolig att Trump har förstört alla återstående chans han hade att vinna. Höga GOP-siffror, som John McCain, är rasande över den skada han har gjort det republikanska partiet.
Men det större problemet är att han har försatt den amerikanska demokratin i vanrykte genom att visa ett sådant förakt för dess mest grundläggande grundsats, att folkets vilja måste respekteras och följas.
De som fortfarande har förtroende för det amerikanska politiska systemet - ett krympande antal som dömer efter de historiskt höga ogillande betygen för både kandidater och kongress - kan försöka avskriva Donald Trump som en avvikelse.
Sanningen är dock att hans debattkommentarer, som kommer att ge eko av åren, markerar kulmen på en trend i USA:s politik årtionden av skapande.
Politiker från båda parter har försökt att avlegitimisera sina motståndares segrar och att neka den tillträdande presidenten ett mandat.
Även om enskilda kandidater, som John McCain och John Kerry, har visat högsinnad i nederlag, har deras respektive partier inte varit i närheten av att ge efter. Det motsatta är sant.
I modern tid kan detta spåras tillbaka till valet 1992, då republikanerna omedelbart ifrågasatte Bill Clintons legitimitet eftersom han vann ordförandeskapet med en så liten del av folkomröstningen - bara 43 procent, den näst lägsta andelen av alla vinnande kandidater under 1900-talet.
Republikanerna kände sig förnärmade över att George Herbert Walker Bush hade blivit lurad från en andra mandatperiod av den tredje partikandidaten Ross Perot - även om politiska forskare tror att den texanska miljardären lockade lika många demokratiska röster som republikanska.
En stor del av drivkraften för president Clintons åtal 1998, efter Monica Lewinsky-skandalen, härrörde från hans sätt att segra 1992. Många republikaner, bland dem kongressledamoten som försökte driva bort honom från ämbetet, hade aldrig accepterat hans legitimitet som president.
Efter det omtvistade valet 2000 tog demokraterna samma dunkla syn på George W Bush.
När den ledande demokratiska kongressledamoten Dick Gephardt dök upp på NBC:s Meet the Press i efterdyningarna av Högsta domstolens utslag, erkände han att George W Bush skulle bli nästa president i USA, men avvisade uttryckligen inbjudan att beskriva honom som "den legitima presidenten i USA".
Andra demokrater, som fördömde en partisanisk högsta domstol för att ha röstat partiistiskt, talade vid tiden för en amerikansk statskupp.
Den födslorörelsen, som Donald Trump blev galjonsfigur, grundades på den falska idén att Barack Obamas presidentskap var illegitimt eftersom han inte föddes i Amerika.
Republikaner på Capitol Hill, som förkastade rasismen av birtherism, visade dock föga eller ingen respekt för Obamas mandat, även om han vann med mer än 50% av rösterna både 2008 och 2012.
Upprepade gånger har de använt de kontroller och saldon som konstitutionen erbjuder för att omintetgöra och blockera sin nemesis. Så mycket att gridlock har blivit den förlamande normen i Washington.
Historier från 1800-talet kommer att tala om för er att begreppet "imposteringspresidenter" inte är något nytt.
Rutherford B Hayes, vinnare av ett omtvistat val 1876, var känd som "Hans bedrägeri".
Även om vi nu har nått den punkt där de tre senaste presidenterna, Clinton, Bush och Obama, har kastats av motståndare som imposterpresidenter.
USA: s trasiga politik, ännu mer så än dess funktionsstörning ekonomi, förutsatt sådden för Donald Trumps uppgång, men genom att vägra att nådigt acceptera nederlag han hotar att bryta systemet ännu mer.
Hans kritiker kommer att se detta som ytterligare bevis för att hans kampanj är i härdsmälta. Men den bredare rädslan är för ett politiskt Tjernobyl efter valet som ytterligare kommer att förorena ett redan giftigt system i årtionden framöver.
Låter mer som potentaten av någon palm-doted tropisk ö än en presidentkandidat, Donald Trump två gånger avböjde att säga under den slutliga TV-debatten om han skulle acceptera resultaten av 2016 års val.