Kärnan i veckans svårigheter för Labour är en konflikt mellan mandaten.
Tills den spänningen har lösts - på ett eller annat sätt - kommer symptomen sannolikt att visa sig vara splitter.
Jeremy Corbyn har det största mandatet för alla Labourledare från partimedlemmar och supportrar.
Han har också det ytligaste stöd från parlamentskolleger från någon av sina föregångare.
De 90% plus av Labour parlamentsledamöter som inte röstade på honom skulle hävda att de hämtar sitt mandat från en mycket större del av befolkningen: de människor som valde dem i maj.
Och vissa skulle hävda att parlamentsledamöterna hämtar sin legitimitet från ett manifest som åtog Labour att balansera böckerna och en kontinuerlig kärnkraftsavskräckning till havs - politik som den nuvarande ledaren inte ansluter sig till.
Det finns en känsla hos Westminster att fasen av det falska kriget mellan ledarskapet och de flesta parlamentsledamöter börjar vända sig till en verklig konflikt.
Det är inte bara krig, på något sätt, men skärmytslingarna har börjat.
Den förebyggande strejken kom från Corbynlägret när Ken Livingstone, som stöder ensidig kärnvapennedrustning, ålades multilateralisten Maria Eagle, skuggförsvarets sekreterare, att leda hennes granskning av var partiet står för förnyelsen av Trident.
Skuggförsvarsminister Kevan Jones - som stod Gordon Brown nära - gav igen och ifrågasatte Livingstones lämplighet för rollen, och för hans bekymmer fick den före detta borgmästaren i London höra att han skulle söka psykiatrisk hjälp.
Jones är känd för att ha lidit av depression i det förflutna.
Livingstone blev senare tvungen att be om ursäkt och hävdade att han inte kände till Jones medicinska historia.
Anledningen till att förbindelserna håller på att nå en nadir är dock att det verkar finnas lite aptit på kompromisser på båda sidor.
Utnämningen av Ken Livingstone gjordes inte som ett resultat av omfattande samråd. Tvärtom. Det var en djup röd trasa för ett alltmer mobbande Labour Party (PLP).
Parlamentsledamöterna hade just valt - eller i vissa fall helt enkelt valt - till stor del en samling av Corbynkritiker för att leda deras parlamentspartis avdelningsutskott, som övervakar skuggministrarnas arbete.
Och försvarsutskottets ordförande John Woodcock - som också representerar den valkrets där atomubåterna byggs - använde sin nya position för att skriva till Maria Eagle och fråga om processen bakom Livingstones utnämning och om hon själv hade fått veta det. Brevet kom in till det offentliga rummet.
Vad som i sin tur underblåser bristen på kompromisser är - i brist på en bättre fras - en viss rädsla och avsky på båda sidor.
De runt Jeremy Corbyn skulle hävda att när Labour parlamentsledamöter erkänner hans mandat kan de konservativa sättas på bakbenet.
Samtalet under sommaren, under interimistisk ledare Harriet Harman, om att kanske acceptera vissa konservativa förändringar av skattekrediter har dumpats, och det är George Osborne som är på bakbenet och måste hitta en kompromiss som påtvingas honom av lordarna - till stor del som ett resultat av Labours taktik i övre kammaren.
Corbyns politik för åternationalisering av järnvägarna visar sig inte heller impopulär, och partiet visade enighet kring förslaget att successivt föra in järnvägarna i det offentliga ägandet.
Och han tog åt sig äran för att ha utövat påtryckningar på regeringen för att häva ett kontrakt med Saudiarabiens fängelser och förenat sitt parti kring människorättsfrågor.
Visionen - åtminstone på kort sikt - var att en blandning av ledarens beskyddarskap och det outtalade men förstod hotet om att avsätta parlamentsledamöter som inte har kontakt med det mer radikala medlemskapet skulle innebära att många av parlamentspartiet skulle acceptera en övergång till vänster och en nära anpassning av ledare och politik till slut. Därför skulle det inte finnas något behov av ett politiskt inbördeskrig.
Men några av dem som står Corbyn nära är frustrerade över att alltför många av hans parlamentsledamöter är villiga att undergräva honom offentligt och, misstänker de, dessa parlamentsledamöter försöker faktiskt destabilisera hans ledarskap.
Det var bittert över att Corbyns politiska rådgivare Andrew Fishers parti avstängts från att ha förespråkat stöd för ett annat parti än Labour - i detta fall klasskrig - efter klagomål från parlamentsledamöter som motsatte sig Corbyn.
Corbyn stack i sin tur två fingrar på förmodligen sin vänstra hand upp till fest apparatchiks och behöll Fisher på sitt privata kontor.
En högt uppsatt arbetare som inte stödde Corbyn - men som var villig att kompromissa med honom och tjäna under honom - beskrev sina handlingar över Fisher som en krigsförklaring mot sitt eget parti.
Så tonen har blivit mindre uppmjukande.
Corbyn har inte åtagit sig att ge sina parlamentsledamöter en fri röst om det finns ett förslag från premiärministern att förlänga flyganfall till Syrien.
Corbyn vet att om någon uppgörelse skulle komma, stärker han sitt eget stöd bland medlemmar av hans parti som gick med för att stödja honom.
Det i sin tur skrämmer några av hans riksdagsledamöter.
Och det underskattade hotet om avval blev lite mer explicit när Ken Livingstone berättade för BBC: s Sunday Politics program "Om din lokala riksdagsledamot undergräver Jeremy Corbyn, bör folk ha rätt att säga "Jag vill ha en ledamot som återspeglar mina åsikter". Det borde inte vara ett jobb för livet."
Existensen av pressgruppen Momentum, som beskriver sig själv som "ett nätverk av människor och organisationer som kommer att fortsätta energin och entusiasmen i Jeremys (ledarskapets) kampanj", ses också av vissa parlamentsledamöter som ett potentiellt fordon avsett att köra ut dem ur parlamentet.
Så vissa labourpolitiker tror att de lika gärna kan tala ut som de har lite att förlora.
Frank Field har redan lyft fram utsikterna till avgång för att tvinga fram val där Corbyns kandidater - om man tror att man kan tro att valurnorna - skulle kunna förlora.
Och på tal om val, utsikten att göra dåligt i dem är också att koncentrera sinnen på Westminster.
Det kommer att bli ett val i början av nästa månad i Oldham och insiders säger att canvas returer tyder på att partiets stöd har halkat tillbaka sedan det allmänna valet.
Mannen i mitten av denna kampanj - Spencer, som snart skulle bli Lord, Livermore berättade för World At One att alla de grundläggande problem som ledde till att Labour förlorade i maj fortfarande är på plats och blir värre - partiet ligger fortfarande efter i opinionsundersökningarna i frågan om ledarskap, och om ekonomin.
Och Livermore anser att det politiska erbjudandet och visionen fortfarande är för snävt för att vädja till en majoritet av väljarna.
Han uppmuntrar kollegerna att tala ut och säga: "Folk har rätt att vara kritiska mot att vi är på väg i fel riktning."
Mot denna bakgrund anser vissa parlamentsledamöter att de lika gärna kan säga vad de tycker.
Det som oroar en del av dem är inte så mycket partiets vänsterförskjutning utan en upplevd brist på kompetens.
I sin BBC-intervju på måndagen kände man att Corbyn gick in i en fälla i frågor om sin attityd att "skjuta ihjäl" inför terroristhot.
Han sa: "Jag är inte nöjd med policyn att skjuta till döds i allmänhet - jag tycker att det är ganska farligt och jag tror att det ofta kan vara kontraproduktivt."
Han var tvungen att klargöra sin ståndpunkt på Facebook, och till sin egen nationella exekutivkommitté, säger han var för "proportionerlig kraft".
En ledare med kollegers goda vilja skulle ha låtit sina parlamentsledamöter samlas runt honom.
I stället, lika mycket som de konservativa, kastade sig några av Corbyns egna kolleger över hans kommentarer.
Ian Austin, en före detta Brown-aide som nu är ordförande för PLP:s utbildningskommitté, och Blairite Mike Gapes - som nu står under ledning av PLP:s utrikesutskott - instämde uttryckligen med premiärministerns ståndpunkt i Commons-kammaren i tisdags, samtidigt som han framförde dold kritik mot sin egen ledare.
Det finns ännu inga tecken på en verklig sammansvärjning för att göra sig av med en nyligen vald ledare - mer oro och frustration över att han låter alltför ostämd med väljarnas oro över att Labour måste vinna tillbaka.
Hur som helst är det svårt att tvinga honom.
Det är inte klart även om de nödvändiga 20% av MPs ber om en tävling att de skulle lyckas förskjuta honom.
Partireglerna kommer sannolikt att klargöras så att det anges att han som befintlig ledare automatiskt skulle stå på valurnorna.
Så om de nya partimedlemmarna gillar hans radikalism och känner att han är under attack från en Westminster-inrättning så kan han återväljas.
Även om båda sidor vet att fortsatta spänningar är skadliga och inte lätta att lösa, pekar drivkraften på att de blir hoprullade.
Den inledande perioden av nära nog fredlig samexistens mellan en ledare och ett parlamentariskt parti som inte vill att han ska sluta.
Större konflikt verkar oundviklig men vilken sida som kommer att segra - eller även om det kommer att bli något som en avgörande seger och en ny uppgörelse - är inte klar.
Labourpartiet har haft en hektisk vecka med ledare Jeremy Corbyn i strid med sina parlamentsledamöter om försvarspolitik och en rad om Ken Livingstones kommentarer om en skuggminister.