Det finns de som kommer att argumentera för att de sex nationerna är bra som det är, att de har sin egen identitet och inte behöver gå längs vägen för att bli lurade. Vad gör vi nu? Puss-kameror. Mexikanska vågor. Pitch-side mikrofon-wielding kul polis beordrar alla att "MAKA NÅGOT BULLER! " För sent, tyvärr. För sent.
De som är emot bonuspoäng för extra poäng se det är en gimmick som inte kommer att göra något för att förbättra en turnering som inte behöver en hel del förbättring i första hand.
Tillämpa ett retrospektivt bonuspoängssystem och skulle det ha ändrat slutbeställningen 2016? Nej, det gör jag inte. Vad sägs om 2015, 2014? Nej, det är jag inte. Finns det inte redan tillräckligt många försök i de sex nationerna? Inte lika många som dess motsvarighet i södra halvklotet, rugbymästerskapet, men tillräckligt för att tillfredsställa de väldiga folkmassor som alltid dyker upp för att titta på det?
Det genomsnittliga antalet försök per match i 2016 Six Nations var 4,73. I rugby-mästerskapet var det 5.83. Säsongen innan det var 4.13 i norr och 5.5 i söder. Säsongen innan det, 4.07 i Six Nations och 4.17 i Rugby Championship.
Det är inte så stort som folk tror. Hur som helst, Six Nations rugby är inte Rugby Championship rugby. Den har sina egna hjärtslag. Ofta är det rugby i skyttegravarna. Full Metal Jacket grejer. Det är inte lika lätt på ögat som Nya Zeeland och Australien, men det fungerar. Och fans älskar det.
I södra halvklotet fyranation turnering, ja, det finns fler försök, men gör det nödvändigtvis bättre, mer berusande? Under en svår fyraårsperiod i ekonomiska termer har sex nationers skaror gått från i genomsnitt 69,531 till 68.968, en minskning med mindre än 1 %. Det är bra att gå i klimatet. Rugby Championships skaror är nere på nära 12%.
Den motsatta, positiva uppfattningen är att de sex nationerna har blivit lite trötta och behöver moderniseras. Rugby Championship, Champions Cup, Premiership i England, Pro12, Top 14 i Frankrike och Super Rugby på södra halvklotet alla har bonus-punkt systemet.
I de sex nationerna finns det en uppfattning om att premien går till försvar över angrepp. Det argumentet kan vara överdrivet, men det finns sanning i det också. De som stöder det nya bonuspoängssystemet ser en vision av framtiden som kommer att ha en nation som bryter en magkänsla för att förvandla tre försök till fyra i de senare stadierna av ett test, bara för att säkra den extra punkten.
Se till att fler attackerar intentioner och mer underhållning. Det är önskan. Till exempel, i 2015 Six Nations, hade England gjort fyra försök mot Skottland - och fick en bonus poäng - i stället för tre de kunde ha vunnit mästerskapet. Vinnarna, Irland, skulle naturligtvis kunna tillämpa samma logik på ett av sina spel. Det kan Wales också.
Under 2014 hade England lagt till sina två första hälften försök i sin seger mot Wales med ytterligare två i andra halvan de kunde ha vunnit det mästerskapet också. Det gjorde de inte. Irland gjorde det - och det var svårt och välförtjänt.
Den sista lördagen i båda dessa sex nationer var spänningsfester. Irland säkrade titeln med en enormt dramatisk seger i Paris 2014 och de vann den igen 2015 med den mest otroliga trilogi där försök kaskader ner på Irland i Skottland, Wales i Italien och England mot Frankrike.
Tre nationer var i ett galet läge för den vinnande linjen. Det var en helt lysande dag, så varför vill du bråka med dynamiken?
Det är ingen fara med att mixtra. Experiment är att applåderas, så länge det finns ett öppet sinne och att om bonuspoäng inte ses fungera då de placeras i soptunnan och de sex Nationer är återställd till sitt gamla, bristfälliga, men grundligt älskvärda jag.
När Six Nations-kommittén bestämde sig för att införa ett bonuspoängsystem för 2017 års mästerskap kunde man nästan höra de kontrasterande reaktionerna i rugby-hjärtan i Storbritannien och Irland.