Afrika är inget land. Det är en kontinent som känns som om den har blivit myndig. Trots de mycket verkliga problemen med fattigdom, korruption och den känsla man ibland får på vissa håll, att ingen ställs till svars, hyllas Afrika som den "slutliga gränsen". Efter nästan 12 års rapportering om denna region, för mig känns det som en plats där man växer upp.
Jag har träffat präster och politiker, krigsherrar och entreprenörer, gangsters och lärare. Vanliga mammor och pappor. Var och en av dem har bidragit till att forma mina intryck och många har blivit fasta vänner.
En av de första lärdomar jag lärde mig i Kenya var överlevnad. Det finns inget skyddsnät här när tiderna blir tuffa.
I början av ett besök i slummen, Kibera, ringde en äldre dam mig när hon rörde om i sin kvällsmat i en tjock svart gjutjärnskruka. "Var kommer du ifrån, syster?" frågade hon. "London", svarade jag. "Ja, men var i London?" Jag var ganska förbryllad när hon pressade mig ytterligare. "Jag känner London", nickade hon. "Jag känner faktiskt Paris och Berlin också."
Det visade sig att denna vänliga främling en gång hade varit en glamorös flygvärdinna för ett internationellt flygbolag. Hon hade druckit den bästa champagnen och besökt de bästa europeiska hotellen, men när det blev svårt på 1980-talet och flygbolaget vek sig förlorade hon sitt jobb.
Hon sålde nu samosas i slummen för att överleva. Från och med den dagen lärde jag mig att aldrig göra några antaganden om Afrika: en jet-setter en dag, en sluminvånare nästa dag. Det är trumslag av så många som tar smällarna, men återtar sin värdighet och överlever.
Men i absoluta termer blir människor fattigare i Afrika, eftersom befolkningen fortsätter att växa. Under min tid på denna kontinent såg jag en kollega till mig - bort från BBC - förlora två av sina tre små barn. Det är aldrig okej.
När jag kom till Afrika för mer än tio år sedan fanns det inte Boko Haram i Nigeria, Somalias al-Shabab-upprorsgrupp hade ännu inte bildats - för att inte tala om den så kallade islamiska staten - och Sudan var ett vidsträckt och sprudlande land som växte fram ur mer än två decennier av inbördeskrig.
Jag anlände till en kontinent med 53 stater. Jag lämnar nu efter mig 54. Sydsudans självständighet 2011 markerade det nyaste tillskottet till världen. Födelsesmärtorna känns fortfarande.
När jag kom, började George W Bush sin andra mandatperiod som USA: s president, olja och gas hade ännu inte upptäckts i många delar av Afrika och mobiltelefoner hade just börjat öppna upp en värld av möjligheter från e-handel till telemedicin.
Nu, två amerikanska presidenter senare (ge eller ta en vecka eller två), har Kina blivit den näst största investeraren i Afrika, med Indien hårt på hälarna. Hjärndrängen börjar sakta farten när afrikanska talanger behålls, särskilt inom tekniksektorn.
Och det finns mer pengar som flödar tillbaka till Afrika från penningöverföringar, än hela biståndsbudgeten för kontinenten.
Med detta växande ekonomiska förtroende, som drivs av en stigande medelklass, har det kommit en ny politisk självkänsla. Och med växande osäkerhet vet västvärlden att den behöver Afrika mer än någonsin tidigare.
Ni ser det i FN:s säkerhetsråd. Sydafrika har haft sin grund i frågor som Libyen under president Khadaffis fall. Afrikanska unionen kämpar för permanenta mandat och ett större inflytande i världsangelägenheter, eftersom kontinenten nu bidrar med fler trupper till fredsbevarande operationer än någon annanstans på jorden.
Ni ser denna självkänsla i frågor som rör internationell rättvisa. Länder som Sydafrika och Burundi har vänt Internationella brottmålsdomstolen ryggen.
Och ni ser detta tryck tillbaka på frågor om samhället i stort och träsket mellan det gamla sättet att göra saker och vad vissa ser som importerade västerländska idéer.
En snabbt växande ung stadsklass, mer sammankopplad med världen genom mobiltelefoner, ställer nya krav och berör allt från jämställdhet till homosexuellas rättigheter.
Ett ungt kvinnligt par jag träffade i Kenya 2006 hade tvingats lämna sin verksamhet som blomsterhandlare eftersom ryktet hade kommit ut att de råkade vara gay.
I Uganda skulle sådana aktivister som David Kato mördas några år senare, för det enkla faktum att han var bög. Men långsamt, mycket långsamt, har det skett en märkbar förändring. Konstitutionerna håller på att skakas om.
Men det finns fortfarande en påtaglig känsla av misstro mellan många afrikanska nationer. Principer om suveränitet och icke-inblandning, precis som i många andra delar av världen, är svartsjukt bevakade.
Och uppgörelsen av gamla poäng mellan grannen fortsätter att spelas ut på platser som Rwanda och Demokratiska republiken Kongo, Sudan och dess nyare granne Sydsudan.
På många platser får man skulden för den långsamma utbyggnaden av infrastrukturen för att man underskattar denna fortsatta känsla av separation, och investerare säger att korruption fortsätter att skrämma bort potentiella investerare.
Men 2016 skapades det första kontinentala handelsblocket. För närvarande bedrivs endast 10 procent av kontinentens handel mellan afrikanska nationer. Men potentialen är enorm - 620 miljoner konsumenter.
Det politiska landskapet håller också på att omarbetas. Tyvärr har jag förbjudits att arbeta i Zimbabwe, där Robert Mugabes ledarskap består. Och, som jag skriver, presidenterna i Demokratiska republiken Kongo och Gambia står emot påtryckningarna att avgå.
Men maktöverföringar sker mer fredligt. Vi har till exempel sett det i Nigeria, Ghana och Senegal, och kanske också i Angola, där president Jose Eduardo Dos Santos har regerat som högst under de senaste 37 åren, men har antytt att han inte kommer att ställa upp igen för omval.
Jag förstod inte riktigt att institutioner spelade någon roll förrän jag flyttade till Sydafrika, men, åh, hur de gör. Landets historia kan skilja det från andra afrikanska stater, men Sydafrikas författningsdomstol, dess fria press och parlament har alla ifrågasatt president Jacob Zumas legitimitet.
Och ingen har dödats för att ha talat ut. Det är en mall andra nationer är angelägna om att följa och jag förutspår att, för många, det snart kommer.
När hon går vidare från sin postering ser BBC:s sydafrikakorrespondent Karen Allen tillbaka på nästan 12 års rapportering från kontinenten.