Nu, när vintern biter, står samma fackföreningsmedlemmar själva inför anklagelser om att de försöker "skynda händerna på all inblandning".
Den här gången är anklagarna det belägrade Allianspartiet, vars kontor och fullmäktigeledamöter har angripits av sitt beslut att rösta för att föra en unionsflagga på bestämda dagar endast över Belfasts stadshus.
De två största fackföreningspartierna har fördömt blodbadet i Carrickfergus och angreppet på familjens hem för två Alliansfullmäktige i North Down som "juridiskt och moraliskt fel".
Men allianspolitikerna fortsätter att ifrågasätta dessa uttalanden och pekar på beslutet av både DUP- och UUP-fullmäktige att distribuera 40 000 gula flygblad i alliansstil som ett flagrant försök att öka spänningarna i frågan om unionens flagga.
Fackföreningarna svarar genom att hävda att Alliansen och de två största nationalistiska partierna själva bär skulden. Fackföreningarna hävdar att flaggan har flugit i årtionden över Belfast stadshus och de andra parterna borde ha lämnat den ensam.
Enligt East Antrim DUP MP Sammy Wilson, Alliansen var farligt naÃ Ove i att inte inse att dess omröstning skulle "öppna en Pandoras låda".
Både Alliance och Sinn Fein hävdade att flaggtvisten var instängd som en del av en kampanj för att driva bort Alliance MP Naomi Long från hennes östra Belfast säte.
Unionister förnekade detta och insisterade på att de skulle försvara unionens flagga var en principfråga.
Oavsett sanningen, det finns ingen tvekan om att med inblandning av lojala element, och andra som använder sociala medier, protesterna har tagit på sig ett eget liv, sprider sig långt bortom centrala Belfast.
Nu kräver fackföreningsmedlemmar i Stormont att unionsflaggan ska flygas 365 dagar om året över Riksdagsbyggnader - ett förslag som verkar vara avsett att dela upp den partiöverskridande kommission som förvaltar församlingens byggnad.
Bilden av en MLA:s valkretskontor och politikernas hem som kommer under attack skulle vara chockerande när som helst.
Det är ännu mer pinsamt inför ett besök av den avgående amerikanska utrikesministern Hillary Clinton.
I likhet med sin man Bill har Clinton ofta pekat på Nordirland som ett exempel på andra problemområden runt om i världen, bevis på att det kan finnas en fredlig förhandlingsväg framåt.
Men våldet denna vecka visar hur lätt det är att stävja latenta spänningar, och den här gången kan inte Stormontpolitikerna helt skylla på en liten icke-representativ minoritet.
I motsats till oliktänkande republikaners verksamhet är detta en tvist där de största Stormontpartierna på ett eller annat sätt är djupt invecklade.
Under sommaren anklagades Förenade kungarikets regering, i form av den före detta Nordirlands sekreterare Owen Paterson, av fackföreningsmedlemmar för att agera som Pontius Pilatus och tvätta händerna på besluten om parader.