Träningen har varit ganska intermittent för mig nyligen på grund av en sönderriven ligament i min stora tå efter att ha blockerat ett skott mot Accrington för några veckor sedan. Smärtstillande och antiinflammatoriska tabletter har varit en nödvändighet att fortsätta min säsong, så jag förstod helt chefens beslut för mig att inte starta spelet.
Spelet mot AFC Wimbledon veckan innan hade varit en besvikelse, och att spela genom skada är svårt nog, men när resultaten går emot dig det förstorar någon svaghet som du har.
Vi var 1-0 nere i York när jag fick samtalet att fortsätta. Att komma på på den poänglinjen är uppenbarligen scenariot där du är desperat att hjälpa ditt lag att göra mål equalizer.
Jag hade gjort några poäng under veckan i träning, så jag hade ett positivt tänkesätt när jag gick in i spelplanen.
Anthony Stewart träffade ett skott från Yorks straffområde och jag tog en chans på målvakten som tog den mot mig. Tack och lov var det vad som hände och jag kunde dyka på bollen och sätta in den för equalizern.
Samtidigt försökte en York-försvarare göra bollen klar, men jag kunde komma dit först. Tyvärr för mig, York försvararen ansluten med min arm i stället för bollen och ytterligare en twist är att spelaren i fråga, Dave Winfield, är en riktigt god vän till mig.
Mitt under firandet insåg jag plötsligt att min arm var oerhört smärtsam. Jag försökte dock att inte tänka för mycket på det, eftersom det enda jag kunde tänka på var att inte förlora den punkt som vi just hade förtjänat för oss själva. Det fanns också en chans att vi skulle kunna ta en sen vinnare.
Smärtan började verkligen intensifieras men vi hade använt alla våra substitut, så alternativet att gå av hade tagits bort.
Det fanns inte en chans att jag skulle lämna mina lagkamrater med tio män medan jag fortfarande kunde springa så jag var tvungen att bita tänderna och gå vidare med det.
Dessutom, även om det var oerhört smärtsamt, insåg jag inte att den var bruten och det sista jag ville göra var att gå iväg med en skadad arm!
Jag blev så lättad när domaren blåste i sista visselpipan och jag kunde inte vänta med att komma ur pitchen.
Jag åkte direkt till Royal Berkshire-sjukhuset så fort vi kom tillbaka och åkte därifrån klockan fyra på morgonen med armen i kast. Jag hade brutit ulnabenet i höger arm och det kunde ha avslutat min säsong.
Jag pratade med Dave både efter matchen och igen på söndag. Han mår dåligt men vi är vuxna som spelar kontaktsport och sånt händer. Han menade inte att det skulle hända.
Jag är nu ganska värdelös hemma, eftersom jag inte kan hjälpa min fru med min dotter. Jag hatar att inte vara oberoende, så det gör mig galen. Saknade spel vid denna tid av säsongen kommer att vara hemskt - det är illa nog när som helst, men särskilt under run-in.
Slutligen vill jag gratulera Northampton till deras befordran till League One. I Ricky Holmes har de en av säsongens spelare och någon jag satte in i mitt lag på året. Northampton är det bästa laget som vi har spelat och förtjänar deras befordran.
Jag har varit inblandad i några händelsefyllda matchdagar och sett det mesta under nära 12 och ett halvt år på Wycombe Wanderers, men att bryta armen på lördagens match i York City var ett nytt - även för mig.