Bilder av ett litet barn, tvättas upp på en strand i Turkiet, ramma hem de ibland dödliga konsekvenserna av vad som händer.
Just nu verkar det föga troligt att den brittiska regeringen ändrar sin ståndpunkt när det gäller att ta in fler flyktingar, vilket EU:s ledare och Labourmotståndare har efterlyst.
Även om de senaste bilderna är hjärtknipande, är David Camerons övertygelse att det är effektivare att ta itu med orsaken inte symptomet på denna kris.
Det innebär att betydande summor av skattebetalarnas pengar kommer att förse flyktingarna med mat och husrum i Syriens utkanter för att hjälpa till på fältet. Och diplomatiskt verka för en politisk process som kan föra landet mot fred.
Det innebär inte att öppna dörrarna för många fler syriska flyktingar.
Men det finns två andra delar till logiken att hålla fast vid positionen. För det första, trots vad som händer, finns det inte någon stor offentlig aptit på att regeringen plötsligt ska agera.
För det andra finns det en varning för att sända en signal till andra typer av invandrare, snarare än flyktingar som söker trygghet, vilket gör att Storbritannien verkar vara en mer attraktiv destination vid en tidpunkt då regeringen försöker begränsa antalet.
Kan det förändras? Självklart. Behovets intensitet innebär att uppmaningarna att "göra mer" blir högre för varje dag.
Den allmänna fantasin, och de konservativas, skulle kunna väckas av bilderna i den utsträckning som ett skifte blir oundvikligt. När politikerna glider tillbaka efter sommaruppehållet kan röstvolymen bli för intensiv.
Eller också kan incitamentet att ta fler flyktingar som en del av ett bredare avtal med Europa - quid pro quo - också bli frestande.
Men för närvarande finns det inget som tvingar premiärministern att röra sig. Men bli inte förvånad om pressen på honom att skifta fortsätter att bygga.
Endast de hårdaste av hjärtan skulle inte påverkas av de senaste bilderna av de människor som har fångats upp i faran och kaoset i denna massrörelse.