Det var kvällen han ringde sin politiska karriär.
Han var omgiven av familj och vänner utanför sitt hem i området Londonderry där han hade tillbringat större delen av sitt liv - tre gator från där han föddes.
Han reste aldrig långt från sina rötter men hans politiska resa tog honom långt bortom Bogsides bekvämlighet.
Från att leda IRA-skyttar i Derry till att bära svans i Windsor Castle vid en bankett för drottningen.
Från att stå i Derry på Bloody Sunday när soldater sköt ihjäl 13 personer, till att buga huvudet vid Somme krigsgravar.
Längs vägen slog han upp den mest osannolika vänskapen med mannen som en gång stämplade honom som ett "blodtörstigt monster" - Ian Paisley.
Borta från pressens bländning slog han också upp vänskap med släktingar som förlorade sina nära och kära i IRA:s händer.
Men hur långt han än sträckte sig, för en del kommer han alltid att vara en IRA-befälhavare som förde sina mörka hemligheter till graven.
För många fackföreningsmedlemmar finns Martin McGuinness fingeravtryck överallt i Problemen - en man som inte blev IRA-ledare utan att smutsa ner händerna.
För republikanerna är hans fingeravtryck över hela fredsprocessen och Sinn FÃ©ins stadiga ökning i opinionsundersökningarna, vilket förde dem till inom 1000 röster av att vara det största partiet i Stormont.
Men Sinn FÃ©ins en gång chefsförhandlare alltid fann sin tuffaste förhandling var med sitt eget folk.
Och särskilt i sin hemstad där han ställdes inför hot från oliktänkande republikaner och hans familj blev verbalt misshandlad på gatan på grund av de beslut han fattade.
Han behövde inte resa långt från ytterdörren för att se det.
På en vägg längst ner på gatan slår dissidentrepublikanerna regelbundet graffiti mot sina tidigare kamrater som nu sitter i Stormont.
Martin McGuinness kunde inte ta med sig republikanerna på sin resa, utan kallade dem "förrädare till ön Irland".
Men han kunde avväpna sina politiska fiender och våldsammaste kritiker.
Han uppnådde detta med en personlig charm som slog ett ackord med dem han träffade - inte minst med Ian Paisley, som förklarade att Martin McGuinness borde tackas för att ha räddat liv och gjort livet för människor i Nordirland bättre.
Det var ett stort uttalande som fångade många av överraskning, men inte de som hade fallit offer för McGuinness charm.
Han var kommunikator som visste hur man kopplar ihop sig.
Hans Twitter konto hölls borta från kontroverser och var full av medbelåtenhet och grattis.
Enligt hans personal tog han ofta omvägar på vägen hem från Belfast efter att ha sett en dödsvarning i Irish News.
Martin McGuinness visste värdet av att bygga personliga relationer under den politiska radarn och det gjorde att han kunde röra sig långt bortom den republikanska komfortzonen.
Men det var passande att han återvände till Bogsides komfort, för vad som var hans sista offentliga framträdande, stående utanför hemmet där han återvände varje kväll, och varifrån hans sista resa kommer att börja senare denna vecka.
"Bogside Republikans går aldrig i pension," en trotsig men tårfull Martin McGuinness berättade för sina anhängare.