Och långt ifrån stämningen sedan det allmänna valet lättade på frågan om "ljudpengar", ordet bland högre tjänstemän i institutionen är att nu är det dags "att hålla modet".
Källor nära kanslern påpekar att planer på att balansera böckerna - vilket innebär att regeringen bara spenderar lika mycket som den får i intäkter, främst i skatter - redan har försenats tre gånger sedan 2010.
Det nuvarande målet är att underskottet - denna skillnad mellan offentliga inkomster och utgifter - ska ha eliminerats senast 2025.
Philip Hammond vill behålla den planen.
Han håller sig till ett ganska välkänt manus när han tillfrågas om att öka de offentliga utgifterna.
Han säger att regeringens rikedom kommer från tre huvudområden.
Den första är skatter - vilket kanslern försökte öka i mars, men bara för att planer på att höja de nationella försäkringsavgifterna skulle överges när det avslöjades att den bröt mot de konservativas manifest från 2015 för att inte höja inkomstskatten, nationalförsäkringen eller mervärdesskatten.
Är höjda skatter mer välsmakande nu?
För det andra, upplåning - vilket kanslern klargör innebär att öka den summa pengar som måste betalas tillbaka av kommande generationer.
Och slutligen en ökning av ekonomins förmåga att skapa välstånd - kallad produktivitet.
Det är detta sista område som är det viktigaste och, omvänt, det minst öppna för direkt statlig intervention.
Finansdepartementet - så mycket som den kanske vill - kan inte bara kräva att den privata och offentliga sektorn blir mer effektiv när det gäller att leverera varor och tjänster.
Det tar tid, pengar och utbildning i kompetens - ingen av dem har en särskilt stolt tradition i Storbritannien.
Och allt som görs av regeringen - såsom ökade investeringar i infrastrukturprojekt som digitalt bredband eller nya järnvägsförbindelser - tar lång tid att mata igenom för att skapa större välstånd, högre ekonomisk tillväxt och högre statliga skatteintäkter.
Det är inom ramen för sådana klassiska parametrar som Filip Hammond skulle vilja se den aktuella debatten om att öka de offentliga utgifterna övervägas.
I dag ökar trycket från kabinettsministrar som Boris Johnson och Michael Gove om att regeringen ska lätta på sin inställning till den offentliga sektorns lönetak, som min kollega Iain Watson rapporterar.
Institutet för skattestudier beräknar att varje ökning av den offentliga sektorns löner med 1 % skulle kosta mellan 1,5 och 2 miljarder pund per år.
En löneökning för mer än fem miljoner arbetstagare inom den offentliga sektorn som har fått sina faktiska inkomster pressade under de flesta år sedan finanskrisen inte är kostnadsfri.
Den privata sektorns arbetstagare tjänar i genomsnitt fortfarande 3–4 procent mindre än den offentliga sektorns arbetstagare - även om deras löner nu ökar snabbare och klyftan minskar.
Två av de viktigaste organen för lönegranskning - för NHS och för skolor - har rapporterat ökande problem med rekrytering och bibehållande inom sina sektorer.
Denna varning kommer sannolikt att upprepas av skolgranskningsorganet när det rapporterar senare denna månad.
I juli förra året sades det: "Om de nuvarande trenderna för rekrytering och bibehållande fortsätter, förväntar vi oss en upplyftning till löneramen som är betydligt högre än 1 % kommer att krävas för att säkerställa en tillräcklig tillgång på bra lärare för skolor i England och Wales."
Polisens löneprövningsorgan, som också förväntas rapportera inom kort, ser färre påfrestningar.
"Den allmänna bilden om officer rekrytering och bibehållande fortfarande friska," sade det förra året.
"Det finns inte heller några problem med kvaliteten på de sökande, antalet snickare uppfyller kraven och attritionsgraden är stabil."
Det sägs dock att "motivation och moral" fortfarande är ett problem.
Finansdepartementet vet att den befinner sig i en svår situation - och måste dra en suck av lättnad att organet för lönegranskning av hälso- och sjukvården inte kommer att rapportera förrän nästa vår.
Att överge lönetaket skulle verkligen bidra till att lindra den vanliga klämma som så många känner.
Och skulle vara politiskt populärt för många människor.
Men Hammond kommer att ha många andra vädjanden om ökad finansiering att lyssna på.
Vilka utgiftskrav kan komma från brandtragedin i Grenfell?
Bör lärarnas lön ökas, eller är det viktigare att fokusera på att öka finansieringen per elev?
Att ta itu med båda delarna bidrar till det lagförslag som någon - enligt finansministeriet - måste betala nu, genom högre skatter, i framtiden, genom högre upplåning eller genom ytterligare nedskärningar på annat håll.
Sådana kompromisser är det politiska - och det budgetmässiga - som nästa gång inte ska ske förrän i november.
Filip Hammond skulle kanske föredra en period av tystnad från kollegerna om utgiftsåtagandena fram till dess.
Men med parlamentet välbalanserat och en premiärminister som förlitar sig på andras goda vilja att hålla henne vid makten vet han att han inte kommer att få det.
Finansdepartementet bevakar svartsjukt sin roll som väktare av statskassan.