Ett av de mest extraordinära dokumenten som visas är Memo 173-42. Den är daterad den 13 juli 1942 och märkt "hemlig".
"De ockuperande myndigheterna", står det, "har beslutat om arrestering och gruppering av ett visst antal utländska judar."
Över nio sidor, chefen för Paris polisen specificerar hans order för antagandet av Förintelsen på fransk mark.
Tre dagar senare, några timmar före gryningen den 16 juli, arresterades mer än 13.000 parisiska judar av fransk polis i grupper om två (en i uniform, en i vanliga kläder och åtföljd av en tysk soldat).
– Många dokument från denna period förstördes i slutet av kriget, säger Olivier Accarie-Pierson, curator för en utställning som just öppnat i stadshuset i Paris tredje arrondissement, eller distrikt. "Det är mycket sällsynt. Detta är unikt."
Mystiskt nog undgick dokumenten som vittnade om Paris dagliga liv under ockupationen att förstöras i detta distrikt och inte i något annat.
Oavsett om det var en handling av civil olydnad eller en administrativ tillsyn vet ingen varför registren överlevde, säger Accarie-Pierson. Men en dag - för ungefär 20 år sedan - upptäcktes de i ett skåp.
De är en skattkammare för historiker.
Även om detta är första gången de har blivit offentligt sedda, har historiker studerat dem sedan de lades in i centrala Paris polisarkiv, en gruva av information om den minutiae av Paris liv sträcker sig tillbaka till före den franska revolutionen.
Andra dokument som visas upp är de namnlistor - hundratals och hundratals - som skrevs i en liggare av noggranna franska poliser under den folkräkning av judar som tyskarna beordrade så snart de ockuperade Paris 1940.
Denna folkräkning uppdaterades år 1943, då judarna förbjöds att lyssna på radion och beordrades att lämna in sina trådlösa apparater.
Namnen på och adresserna till dem som uppfyllde kraven togs bort och användes för framtida avrundningar.
Poring över dokumenten i denna utställning, är det svårt att inte chockeras av klippta, officiella språk som används.
"Och ändå talade vi om tusentals människor!" säger Accarie-Pierson. Män, kvinnor och barn som snart skulle förgås i nazistiska dödsläger.
Judarna sändes till två läger - Vintercykelbanan (Velodrome d'hiver eller Vel d'hiv) i västra Paris och ett interneringsläger som sattes upp strax utanför huvudstaden vid Drancy.
Även om inga fotografiska bevis har överlevt i deras inre, måste förhållandena ha varit helvetiska.
"Var fanns sängarna?" Jag frågar inför en efterkrigstid bild tagen på insidan av cykelstadion. " Runt kanten där?"
"Det fanns inga sängar", säger herr Accarie-Pierson.
I Paris behandlades judarna redan som djur.
Polischefen Rene Bousquet samarbetade direkt med Gestapo för att underlätta avrundningarna och det byråkratiska språket släpper ibland igenom en glimt av förakt för judarna från andra polischefer.
Efter några veckor hade alla judar som avrundats den 16 juli deporterats med tåg, mestadels till Auschwitz.
"Vintercykelbanan har befriats", skriver en polis.
"Några personliga tillhörigheter och 50 sjuka lämnades kvar. Allt har nu överförts till Drancy."
Olivier Accarie-Pierson säger: "Polisen lydde de tyska ordern men de gissade också vad tyskarna ville ha och agerade därefter innan tyskarna bad dem göra det."
Tyskarna var emellertid arga över att fransmännen inte samlade ihop fler judar den veckan.
Den franska polisen förväntade sig att gripa något mer än 27.000 personer.
Om de inte fick det numret, är det tack vare enskilda polisers moraliska mod.
"Några dagar före gripandena gick många poliser hem till de människor som de skulle arrestera och sade till dem "När vi kommer den 16 juli, när vi knackar på dörren, se till att du inte är där, måste du fly!" Accarie-Pierson förklarar.
Många varnades och flydde, men få trodde att de också skulle gripa kvinnor och barn. Detta förklarar varför nästan 10.000 av de 13.152 som arresterades den kvällen var kvinnor eller barn.
En av poliserna hjälpte till att rädda familjen Moise Weinflach.
Han - liksom många andra som kom till denna utställning - letade efter ett spår av sin familj. Under kriget bodde hans föräldrar och syster en bit härifrån.
"De flydde för att de informerades om att de skulle arrestera judar", berättar Weinflash.
En gammal kvinna som bodde i närheten gömde familjen när de frågade henne. "Fem av dem i en lägenhet på 645 kvadratmeter", säger Weinflasch.
Han och hans familj har fortfarande kontakt med den kvinnas familj som räddade dem, sex generationer senare.
Ett annat ovanligt tecken på uppror mot vad tyskarna gjorde kan du se här i denna show: de hånfulla gula stjärnorna som några unga icke-judiska parisare gjorde och bar för att håna och protestera mot nazisternas raspolitik.
Det finns en i utställningen som bär ordet Goi - det hebreiska ordet för icke-jude eller icke-jude. Det finns andra som bärs av jazzfans som kallas Zazous emblazoned med ordet "sving".
Dussintals parisare var internerade för att bära dessa gula stjärnor protest, som utställningen visar - många i en före detta infanteri baracker kallas Tourelles i östra Paris, många andra i Drancy.
De fick bära inskriptionen "Amis des Juifs" (judarnas vänner) på sina kläder. De fängslades i två månader innan de släpptes.
När det gäller de 13,152 personer som de anklagades för att sympatisera med, alla utom ett litet antal dödades i Auschwitz.
Utställningen pågår till början av september.
De enda överlevande polisarkiven av de franska judarnas största deportation under andra världskriget öppnas för allmänheten för första gången.