Under det senaste årtiondet eller så har jag skrivit historier om tågens återkomst till gränserna, men naturligtvis började kampen långt innan dess.
Man skulle faktiskt kunna hävda att striden verkligen började 1969 - eller till och med tidigare - när Waverleylinjen genom regionen stängdes.
Natten då det sista tåget avgick från Edinburgh visades en demonstration i Galashiels station.
Det förekom också protester vid Melrose och Hawick.
Trots oppositionen skulle ljudet av ett tåg som kör upp på en station vara frånvarande från de skotska gränserna under de kommande fyra decennierna och mer.
Det fanns regelbundna mullrar av missnöje mellan tider och de började ta mer solid form i slutet av 1900 - talet.
1999 startades kampanjen för gränstrafik formellt vid en Burns Supper i Melrose Station.
Därefter samlade man in tusentals underskrifter på en framställning som krävde att en väg till regionen skulle öppnas på nytt.
År 2000 kom en oberoende undersökning fram till att ett återupptagande av järnvägsförbindelsen Borders skulle kunna vara ekonomiskt lönsamt.
Framstegen gick långsamt framåt, och fem år senare stödde en kommitté i Holyrood fallet med att återuppta linjen.
Sedan, 2006 godkändes lagförslaget som skulle bana väg för arbetet att äntligen börja.
Vid den tidpunkten var en prislapp på 155 miljoner pund knuten till projektet med en prognos öppning 2011.
Men det fanns snart problem med att uppfylla både denna tidsfrist och budgeten, och det visade sig att båda skulle missas.
År 2008 hade de beräknade kostnaderna stigit till mellan 235 miljoner pund och 295 miljoner pund och öppningsdatumet sköts tillbaka två år.
Arbetet började officiellt 2010 men det fanns fortfarande några vändningar och vändningar i butiken.
Tre grupper valdes ut för att lämna in anbud för arbetet, men eftersom företagen lämnade den processen måste planen skrotas.
I stället beslutade den skotska regeringen att Network Rail skulle kunna föra projektet framåt.
Trots dessa uppenbara bakslag fortsatte de stora anläggningsarbetena längs linjen från Tweedbank till Edinburgh.
Längs hela rutten fanns det nu tydliga indikationer på att transporterna mellan huvudstaden och Gränserna höll på att omvandlas till stationer, broar och nya väglayouter på plats.
Och även om tidsfristen för slutförandet återigen sattes tillbaka till 2015, började verkligheten i systemets omfattning verkligen sjunka.
Sedan, förra året, nåddes ett symboliskt ögonblick när banläggningen började.
När maskiner sakta rullade längs vägen, blev det tydligt att det beslut som hade så upprört många människor för nästan ett halvt sekel sedan slutligen skulle vändas.
Vissa har sagt att det inte går tillräckligt långt och skulle vilja se linjen sträckas tillbaka till Carlisle där den brukade nå.
Andra oroar sig för att sydöstra Skottland skall förvandlas till ett pendelbälte för Edinburgh eller för att det skall få stor effekt i mer avlägsna delar av gränsområdena.
Men vad som inte kan ifrågasättas är vilket historiskt ögonblick det är för denna del av landet.
En region som har gått utan järnvägsstationer så länge kommer nu inte att ha mindre än tre.
En lång resa som inleddes i slutet av 1960-talet har slutförts och nu kan många fler - som högst en timme - genomföras.
Det har varit en lång resa och inte alltid en enkel resa.