Detta var 2003 och Warrillow, som då var en 28-årig reklamchef, letade efter en fullständig karriärförändring. Han ville sätta upp sitt eget gindestilleri.
Och så kontaktade han Mr Rolls, en veteran inom ginindustrin, och 18 år hans senior, för råd.
Rolls, som med framgång hade odlat Plymouth Gin, gick med på att träffas för ett kaffe i centrala London.
Inom en timme eller två hade de bestämt sig för att bli affärspartners. Men i stället för att bilda ett nytt ginföretag bestämde de sig för att inrätta ett förstklassigt tonic-vattenmärke.
Mr Rolls, 57, erinrar sig sitt första möte: " Samtalet vände sig snabbt från gin till tonic water, och det faktum att medan det hade skett en enorm ökning av antalet premium gins, när det gällde tonic vatten du lagt till dem, hade du i huvudsak bara två val - marknadsledaren [Schweppes], eller stormarknad egna varumärken.
"Och alla dessa innehöll konstgjorda sötningsmedel. Vi bestämde oss där och sedan att lansera en premium tonic vatten, med alla naturliga ingredienser."
Men var någon av dem bekymrad över att göra affärer med någon de inte kände?
"Inte riktigt", säger herr Rolls. "Jag kunde se en energisk, men ganska mogen och beslutsam individ. Tim var precis rätt typ av person."
Mr Warrillow, 39, tillägger: "Det var mycket uppenbart från våra första möten att vi verkade förstå varandra."
Så deras affärer, Fever-Tree, föddes.
Den är uppkallad efter den colloquiala termen för cinchonaträdet, från vars bark den naturliga antimalariska drogen och kärnan tonic vatten ingrediens, kinin produceras.
Men medan det tog Mr Rolls och Mr Warrillow bara några timmar att besluta sig för att göra affärer tillsammans, tog det dem 18 månader att hitta ett recept de var nöjda med.
Eftersom Rolls hade en del pengar i banken efter att ha sålt sin andel på 25 procent i Plymouth Gin, kunde de ta sin tid.
I sina ansträngningar att formulera sitt recept flög de till Demokratiska republiken Kongo för att hämta kinin av läkemedelskvalitet från en plantage, och lejde växtjägare för att hjälpa dem att hitta andra aromer, till exempel en bitter apelsin som odlats i Tanzania.
Genom att säkra några utomstående investerare kunde de till slut börja sälja flaskor med Fever-Tree tonic water 2005.
Warrillow säger: " Avsikten var att behandla lanseringen som ett premium andeföretag skulle göra - i första hand försöka få Fever-Tree lager av de bästa hotellbarerna och restaurangerna.
"Detta är ett bra sätt att bygga rykte, prestige och ord av mun. Och allt handlade om skoläderet - vi gick till de mest exklusiva hotellen och restaurangerna i centrala London och fick dem att smaka på vårt toniska vatten mot konkurrensen."
Med sådana arenor snabbt att komma ombord, fick företaget sedan vad det säger var dess viktigaste bryta - nya brittiska stormarknad gruppen Waitrose ringde för att säga att det skulle vilja börja sälja Fever-Tree.
Mr Rolls säger: " Tim tyckte att detta var en helt normal utveckling, men jag var tvungen att fortsätta säga till honom att det är otroligt ovanligt att en stormarknadsgrupp jagar dig. Det är nästan alltid tvärtom, och hårt arbete.
"Ändå var köparen otroligt entusiastisk, och bara några veckor efter att Waitrose började sälja oss, ringde hon för att säga att vi hade en träff på händerna."
Med Storbritanniens andra stormarknader snabbt att följa efter, export följde sedan, och London-baserade Fever-Tree är nu tillgänglig i 50 olika länder.
Det har också introducerat andra produkter, såsom en reducerad kalori - men ändå allt naturligt - tonic vatten, ingefära öl, och lemonad. Alla tillverkas för det på kontrakt av ett företag i sydvästra England.
Feber-Tree säljer nu 65 miljoner flaskor per år i hela sitt sortiment, och sysselsätter 70 personer, men Rolls säger att det fortfarande har en betydande tillväxtpotential. Han påpekar till exempel att den för närvarande bara har en "ensiffrig procentandel" av den brittiska marknaden för tonic water.
Men för all Fever-Trees fortsatta framgång, har det funnits några problem på vägen?
Rolls säger: " Det fanns en del flaskhalsar i produktionen i våra tidiga dagar... men kanske min största ånger är att jag inte själv lägger in alla pengar för att få igång Fever-Tree.
"Generellt sett behövde vi ungefär en miljon pund för att få upp företaget från marken, och sätta på lite av en road show runt staden London. Allt det gjorde var att fördröja oss, och jag satte in hälften av pengarna ändå. Om du ber om ett misstag, så var det allt.
"Men det är med efterklokhetens fördel. Det finns otroliga risktagare där ute, men det tilltalar mig inte personligen.  Och våra investerare har varit mycket bra."
Men bråkar de två männen någonsin?
Mr Rolls, som nyligen blev vice ordförande efter att ha överlämnat den verkställande rollen till Mr Warrillow, säger: "Vi är naturligtvis oense då och då, men det handlar bara om små saker, inte de stora frågorna. Och om det händer, säger vi till den andra, "Om du känner så starkt för det, gå vidare och gör det."
Warrillow tillägger: " När det gäller strategi, vägar till marknad och finansiering tror jag inte att vi någonsin har haft någon betydande oenighet.
"Så länge ni har ömsesidig respekt kan ni gå långt längre i affärer med två huvuden snarare än en."
När Charles Rolls och Tim Warrillow bestämde sig för att starta ett företag tillsammans var det första gången de träffades.