Och det är en konservativ uppskattning av Unesco (FN:s organisation för utbildning, vetenskap och kultur).
Särskild rapport: The Technology of Business
Tekniksektorn leder Ukrainas återhämtning
Crowd-investeringar öppnar för hög finansiering
Ultra HD ger företagen tydligare bild
Översättningsteknik prata affärer
Ukrainas gröna teknik start-ups blommar
De har fascinerat generationer av konstnärer, författare, antropologer och vetenskapsmän.
Många markerar den slutliga viloplatsen för besättningen och passagerarna. En del är hundratals år gamla, en tidskapsel från avlägsna levnadssätt.
Alla är väktare av de skatter som sjönk tillsammans med dem - vare sig de är i form av unikt bevarat kulturarv eller kalla hårda kontanter.
Utgrävare av Tudorskeppet Mary Rose, som sjönk utanför den engelska kusten 1545, fann 500 par skor bland de 19.000 artefakter som hämtats från platsen, varav många nu visas upp.
SS Gairsoppa däremot, ett ångfartyg som sänktes av en tysk ubåt utanför den irländska kusten 1941, sjönk med över 110 ton silver ombord.
2010 vann ett USA-baserat företag som hette Odyssey Marine Exploration en upphandling som regeringen hade lagt ut för att hämta det där silvret från sin viloplats, 4 500 meter under havsnivån - en mil djupare än Titanic.
Denna typ av djup kan endast nås med maskin (den djupaste inspelade mänskliga dykning är för närvarande 332m, enligt Guinness World Records) och att komma dit är, för att uttrycka det milt, en teknisk utmaning.
"För tio år sedan kunde du omöjligt ha gjort det," Andrew Craig, senior projektledare ombord Odyssey Marine fartyg Explorer, berättade BBC.
"Det skulle ha kostat så mycket. Bara få en arbetsklass ROV (Remotely Operated Vehicle) till 5000m - de är bara inte byggt eftersom det finns så lite krav för dem."
Det tog 3,5 timmar för Explorers ombord på ROV, ett 6,5 tons fordon som heter Zeus, att göra varje resa mellan fartyget och platsen för vraket.
Med någon form av djuphavsforskning, positionering är avgörande. Den ordspråkliga nålen i höstacken är mycket svårare att hitta när den flyter i liter havsvatten, omgiven av marint liv, och du kan inte använda fingrarna för att känna för det.
"Du vill veta att inom 10-15 cm där saker och ting är - och du måste kunna gå tillbaka till dem upprepade gånger," säger Mr Craig.
Förutom Explorers sonarskannrar och magnetometrar ombord (en typ av djuphavsmetalldetektor som också används av militären för att söka efter ubåtar) har Zeus utrustats med ett tröghetsnavigeringssystem.
Detta fångar en rad data från många sensorer, inte bara för att navigera en väg, men också för att komma ihåg var den har varit. Det kostar över £ 100 000 ($ 157.000; € 126.000) och är bara en av många sensorer som används av laget för att vägleda ROV.
Tekniken som fortfarande finns på Andrew Craigs önskelista är förvånansvärt bekant.
Den första är bättre trådlös kommunikation - ROVs behöver fortfarande skicka data och ta emot instruktioner med fiberoptiska kabel, vilket innebär att de förblir bundna till fartyget.
Den andra är verkligen universell - bättre batteritid.
"På vårt största dyk tillbringade ROV fem och en halv dagar på botten", säger han.
"Men vi var tvungna att komma upp när batteriet gick på signalen."
Det är rimligt att säga att djuphavsförlisning är ögondämpande dyrt.
Kostnaden för att driva ett forskningsfartyg som Utforskaren är omkring 35 000 pund (22000 pund; 28 000 euro) per dag, inklusive personal.
Dessa båtar kan ta sig igenom fem till tio ton bränsle per dag på 1.000 dollar per ton.
"Du kan vara ombord i sex månader till ett år för att göra en ordentlig utforskning", säger Mr Craig. "Du är inne i miljonerna mycket snabbt."
Det är inte förvånande att det är svårt att få finansiering.
Odyssey Marine arbetar genom att hålla - och sälja - en del värdefulla drag, samtidigt som de behåller kulturföremål och erbjuder dem för visning på museer. Företaget behöll 80 % av värdet av SS Gairsoppas silver som en del av sitt upphandlingsavtal.
"Odyssey Marine Exploration är mycket öppen för sin affärsmodell", säger Dr Sean Kingsley, grundare av Wreck Watch och företagskonsult.
"Konceptet säkerställer att unika kulturföremål permanent bevaras för museiutställning, medan typer av handelsvaror kända av tusentals museer över hela världen anses vara till salu för att täcka expeditionskostnader.
"Income cyklas tillbaka för att betala för den dyra vetenskapen: gör inga ben om det, djuphavsvrak studier är den överlägset dyraste arenan i arkeologi," tillägger han.
Alla håller inte med om denna kommersialisering.
När Unesco utarbetade sin konvention om skydd av kulturarvet under vatten 2001 blockerade det uttryckligen det som det kallade "kommersiell exploatering" och uppmuntrade till "in situ-bevarande" som sitt "prioriterade alternativ" - vilket gjorde det möjligt att avlägsna artefakter och lyfta vrak endast av kulturella snarare än ekonomiska skäl.
Kritiker i konventet påpekar att ikoniska utgrävningsprojekt som upphöjningen av Mary Rose skulle ha varit otänkbara enligt dess regler, och bara 44 av Unescos 195 medlemsstater har hittills ratificerat den.
Naturligtvis är inte alla världens vrak överväldigande otillgängliga.
Det är inte ovanligt att amatördykare och även strandvandrare också befinner sig i besittning av förlisning.
I Förenade kungariket är en regeringstjänsteman som kallas mottagare av Wreck ansvarig för att identifiera och försöka spåra äganderätten till alla artefakter från havsbottnen i Förenade kungarikets vatten - eller föras in i landet från andra håll.
2013 fick avdelningen mer än 300 rapporter om mer än 36.000 hittade objekt - och majoriteten kom från fritidsdykare, vice mottagaren Beccy Austin berättade BBC.
De vanligast rapporterade föremålen är bland annat hamnhål, utrustning och tillbehör, navigationsutrustning och fartygsklockor, säger hon.
Avdelningen har ett år på sig att försöka etablera ägarskap.
– Lagen säger att ägaren är skyldig att bevisa ägandet, men många ägare inser inte att de är ägarna, säger Austin.
"Reaktionen varierar - vissa är verkligen intresserade, andra ser sitt vrak som en belastning."
Ofta är dessa ägare försvarsministerier eller försäkringsbolag.
Många låter helt enkelt sökaren behålla sitt fynd, även om de inte har någon laglig rätt att göra det, tillägger hon.
Förbluffande nog spåras ungefär 60 % av fynden till sin rättmätiga ägare, men om utredningen misslyckas blir artefakten kronans egendom.
Hur som helst har upphittaren rätt till en bärgningsutmärkelse, som förhandlas fram av upphittaren och ägaren - en rättvis kombination av en procentuell andel av marknadsvärdet plus den insats som salvern har gjort. Det kan vara upp till 90 %.
Kronan betalar dock inte ut priset - mottagaren kommer i allmänhet att försöka hitta ett lämpligt museum för artefakten.
Ibland kan forntida material finna ett överraskande nytt liv när det väl är tillbaka på land.
År 2010 använde Italiens nationella institut för kärnfysik 120 göt bly, hämtade från ett romerskt skeppsbrott, för att genomföra en omfattande undersökning av neutriner.
Den gamla ledningen var användbar eftersom den hade förlorat all sin radioaktivitet - men Donatella Salvi, en arkeolog på National Archaeological Museum i Cagliari där den hade hållits, erkändes till vetenskapstidskriften Nature som lämnar över ingots var "smärtsam".
Långt under havsvågorna, som ligger tyst inbäddat på kalla mörka havsbottnar runt om i världen, ligger resterna av omkring tre miljoner skeppsbrott.