När våldsamma protester bröt ut i huvudstaden, Delhi, under helgen under den fruktansvärda gängvåldtäkten av en 23-årig student ställde många indianer denna fråga.
Det tog nästan en vecka av protester för premiärminister Manmohan Singh att framträda på TV och vädja om lugn och löfte om att göra Indien säkrare för kvinnor. Många tyckte att det var ironiskt att Indiens mäktigaste kvinna, kongresspartiets chef Sonia Gandhi, träffade en grupp upprörda studenter först efter att massiva offentliga demonstrationer hade blivit allmänt TV-sända.
Många anser att våldet kunde ha förhindrats om antingen Singh eller Gandhi, eller till och med en av de unga ministrarna, hade gått för att möta demonstranterna och lovat stränga åtgärder mot ogärningsmän och reformer av Indiens trasiga straffrättsliga system.
Det var inte allt. Stadspolischefen berättade en nyhetskanal att även män var osäkra i Delhi som "deras fickor plockades" - en chockerande gaffe som verkade likställa våldtäkt med ficktjuvar. Den federala inrikesministern Sushil Kumar Shinde berättade för en annan kanal att ministrar inte kunde förväntas personligen träffa varje grupp av demonstranter, "som politiska partiarbetare eller maoister", som återigen framträdde för att likställa ultravänsterrebeller med arga studenter, med rätta upprörd över den ökande vågen av brott mot kvinnor.
Många tillskriver sådana attityder Indiens härskande klass ren hybris - "de är våra härskare, inte representanter", var en arg refräng under protesterna förra veckan - i vad många cyniker beskriver som en modern "feudal demokrati".
Andra hävdar att det pekar på den ökande klyftan mellan Indiens styresmän och dess folk, på det fortsatta arbetet med vad många kallar en förmyndarklass som talar till sina medborgare i stället för att lyssna på dem. Många politiker och byråkrater tycks sakna förmåga att kommunicera med en ung, allt starkare och suggestiv medborgare, som kräver mer av sina härskare. "Ungt Indien, gamla politiker", som författaren Gurcharan Das en gång beskrev denna dikotomi.
Sådan alienation bådar illa för framtiden för världens största demokrati, tror en del. Analytiker som Pratap Bhanu Mehta hävdar att det leder till att demokratin frikopplas från legitimiteten. "Indiens medborgare röstar i stort antal", säger han, "men om samma medborgare verkligen var engagerade i processen att stifta lagar, skulle lagar ses som legitima och det skulle finnas ett minimalt behov av efterlevnad".
Jag tror att det finns ytterligare en anledning till denna anomi: nedgången för äkta masspolitiker.
Tiden var då Indien var känt för sina karismatiska, massbaserade politiker - Jawaharlal Nehru, Indira Gandhi, Jayaprakash Narayan var bara några av dem - som lätt kunde leda från fronten. I dag finns det bara en handfull, varav två - Mayawati och Mamata Banerjee - faktiskt är kvinnor. Den tystlåtne premiärministern själv har aldrig vunnit ett val, och Gandhi och hennes son och arvinge, Rahul Gandhi, talar knappast med medborgarna.
När han gick runt Delhi 1947 efter Indiens blodiga partition, såg Nehru hinduer och muslimer upplopp. Han hoppade ur bilen, bröt avspärrningen, sprang in i folkmassan och stoppade sammandrabbningen. Mahatma Gandhi reste rutinmässigt till besvärliga platser för att stoppa religiösa sammandrabbningar och dämpa spänningar.
Förra veckan kom inte en enda ledare fram för att engagera sig i protest mot studenter som krävde säkerhet för kvinnor.
Har Indiens härskare blivit befriade från folket?