De gjorde det tillsammans i samma Cardiff schoolboy rugby team i slutet av 1940-talet och sedan gick de sina skilda vägar.
Pojken på nummer fyra - den avlidne Joe Erskine - blev tungviktsmästare i Storbritannien och Empire, en stylist vars ringkarriär inkluderade segrar över tre världstitel utmanare - Willie Pastrano, Henry Cooper, George Chuvalo.
Och vad hände med pojken vid sju Angelina Street? Hur lång tid har du på dig för att vi pratar om den bästa rugbyhistorien - facket och ligan - 571 touchdowns på 562 matcher.
Hans namn är Billy Boston.
Hans mor, Nellie, var Cardiff-Irish, hans far, John alla fem fot fyra inches av honom, var en handelssjöman från Sierra Leone. De hade elva barn och Billy kom i mitten.
Mediauppspelning stöds inte på den här enheten
Han gick på South Church Street School i Butetown och när han lämnade sin ambition var att spela rugby för Cardiff i Arms Park.
Han började med den multinationella Cardiff International Athletic Club - CIACS - i stadens hamnland och spelade för Wales i tre pojkklubbars internationaler och i tre till på ungdomsnivå.
Alla hade hört talas om honom, men ändå var det ingen i Arms Park som bad honom följa med.
Neath gjorde det, och de visade sin tacksamhet, enligt Billy, genom att ge honom en vit fem pund lapp under bordet efter varje match.
Sedan åkte han till norra England för att göra sin National Service och alla Rugby League klubbar kunde knappast tro sin lycka. Wigan rörde sig snabbast av alla.
De skickade ordförande Joe Taylor och vice ordförande Billy Gore till Angelina Street fredagen den 13 mars 1953.
Billy var hemma på permission. Wigans prisjägare erbjöd honom 1000 pund, en förmögenhet för 63 år sen.
När Mrs Boston tackade nej till erbjudandet höjde Taylor och Gore erbjudandet till 1500 pund.
För effekt spred de de vita femmorna över hela bordet. Billy hade aldrig sett så mycket pengar i hela sitt liv men han ville inte gå.
Vid det här laget bad han och hans mor om ursäkt för ett ögonblick.
Nellie tog befälet som moder-kuk-agent.
"Oroa dig inte, jag gör mig av med dem åt dig. Jag ska be dem om så mycket att de kommer hem."
Så när de gick tillbaka in i det lilla rummet, Nellie sa: "Rätt betala honom £ 3000 och han kommer att underteckna."
Billy tänkte för sig själv: " Det är ett riktigt smart sätt att bli av med dem. Tre tusen? Ingen är värd så mycket."
Vad de inte hade något sätt att veta var att Wigan-delegationen innan de åkte till Cardiff hade dragit ut 3 000 pund ur banken.
De satte ihop sina huvuden i mindre än en minut och sade: "Okej, Mrs Boston vi kommer att betala dig tre tusen pund. Billy behöver bara skriva på kontraktet."
Boston ville inte skriva på det och hans mamma var tvungen att påminna honom om att Wigan hade kommit på pengarna, nu var de tvungna att hålla sitt ord.
Han skrev under och flera år senare berättade han att han grät den natten, att han inte kunde sova. Hans dröm om att spela för Cardiff var borta. Strunt samma att spela för Wales.
Men det var Cardiffs fel. Deras fullständiga misslyckande att visa något intresse för spelaren tiggde tro.
Ingen kunde vara säker på varför de ignorerade honom, men ungefär samtidigt ignorerade de också andra svarta spelare från Butetown, som Johnny Freeman och Colin Dixon som båda gjorde det stort i League.
Och det lämnade Boston med en möjlig förklaring - att de inte gillade färgen på hans hud.
Här fanns en flygel som vid 18 års ålder hade alla knep i sitt yrke. Han kunde slå motståndare på alla sätt - kroppsvrå, sidsteg, hand-off eller bara rent tempo eftersom de flesta inte såg honom för damm.
Den sena Storbritannien test kapten Vince Karalius, en av de svåraste män att spela spelet, beskrev Boston "troligen den mest magnetiska publiken puller i historien om British Rugby League."
En annan kallade honom Oscar Peterson av 50-talet rugby, en slående jämförelse med den vistuosiska jazzpianisten med tanke på att Billy ledde de flesta motståndare en munter dans.
Mediauppspelning stöds inte på den här enheten
Men han var inte bara en bra spelare. Fansen älskade honom för det, förstås. Men de älskade honom också för hans ödmjukhet.
Den framlidne Phil Melling, emeritusprofessor i amerikansk litteratur vid Swansea University, uttryckte det bäst. Billy var en showman men aldrig en show.
Under 15 år på Wigan fram till slutet av 1960-talet lämnade han skivor som aldrig kommer att brytas, inte minst 478 försök i 487 matcher för klubben.
Och även när han vann Challenge Cup-finalen på Wembley, med Billy handlade allt om laget, aldrig om sig själv.
De älskade honom så mycket i Wigan att de satte upp 90 000 pund för att sätta upp en bronsstaty av honom i staden.
Kanske Cardiff kommer att göra samma sak en dag, för när allt är sagt och gjort, Billy är en Cardiff unge i hjärtat.
En gång för länge sedan växte två pojkar som föddes i samma stad samma år upp som grannar - en vid nummer fyra Angelina Street i det gamla Tiger Bay-området i Cardiff, den andra vid nummer sju.