Champagne smakar som plåt efter det tredje glaset. Solbad ger cancer. Och allestädes närvarande Henry Moore skulpturer i engelska marknadsstäder på 1970-talet gjorde mig av med sitt arbete i ett kvarts sekel.
På den tiden, i Harold Wilsons Storbritannien, hade Moores monumentala stenfigurer och enorma abstrakta kast samma värdiga kommunkänsla som den lokala stadshuset.
Varje storstad som var tillräckligt stor för att stödja en Boots, en biograf och en offentlig bekvämlighet verkade tvungen att ploppa en enorm Moore skulptur på en prisbelönad del av offentliga fastigheter.
Hans misshagen familjegrupper och stora genomborrade stenblock av brons var som de fashionabla avokado badrum - inte nästan så groovy som den äldre generationen trodde. Mer Abigails parti än Sex Pistols.
Jag ville inte ha Moore ensam.
1967 erbjöd han Tate Gallery "20 eller 30 stora bitar". Kära konstnärer var mindre angelägna, säger att det var fel att ägna så mycket utrymme åt en enda levande konstnär (Moore hade insisterat på hans gåva vara på permanent display, som skulle ha tagit upp en ansenlig bit av Tates skulpturgallerier).
Tate avböjde - och konstnären gav verket till en tacksam Art Gallery of Ontario istället.
Det var då.
Fyrtio år senare har jag åldrats, och det har Moores skulpturer också gjort. De har klarat sig mycket bättre än jag - de ser bra ut nu.
Kanske är det deras känsla av lugn beständighet i vår ytliga, supersnabba värld, eller min romantisering av Moores vision om modernitet efter kriget.
Hur som helst, det var ett nöje att tillbringa igår på sitt gamla hem i Perry Green, Hertfordshire, som nu är The Henry Moore Foundation.
Han var en uppriktig och hängiven konstnär som visste att han ville bli en skulptör i åldrarna 11, hade sina första uppdrag i tonåren, och fortsatte att excel på Leeds School of Art.
Där träffade han en annan blivande ung skulptör, Barbara Hepworth, som, liksom Moore, inspirerades av Yorkshire-landskapet när de föddes.
Han läste vida omkring, fördjupade sig i konsten och drog på sig inflytanden vitt och brett, från primitiva afrikanska artefakter till parisisk kubism.
Hans intellektuella och tekniska förmåga gjorde det möjligt för honom att framgångsrikt införliva alla dessa ingredienser i harmoniska, tilltalande former som känns både uråldriga och moderna.
Det är det som gör hans arbete så brett tilltalande och varför det kan ses i hundratals städer runt om i världen - det finns något i det för alla.
Hans teckningar av får och äppelträd har en intensitet och energi som känns kinetisk. Du kommer att se mycket av den äkta varan om du sitter vid hans gamla ekbord i det lilla skjulet med ett bildfönster som ser ut på fårfälten som ofta vandrar över för att titta på dig.
Det finns några bra teckningar från hans studentdagar, som du kan se i en utställning som öppnar denna lördag på stiftelsen Becoming Henry Moore.
Det finns också gott om skulpturer i utställningen och prickade över de 70 tunnland av landskap, som canny Moore använde som utställningsrum för potentiella kunder.
De ser bra ut. Mycket bättre än de gjorde i de trötta gamla marknadsstäderna.
Följ oss på Facebook, på Twitter @BBCNewsEnts, eller på Instagram på bbcnewsents. Om du har en berättelse förslag e-post underhållning.news@bbc.co.uk.
Du kan verkligen ha för mycket av en bra sak.