Tidigare i veckan certifierade administrationen för kongressen - vilket den måste göra var 90:e dag - att Iran följde villkoren i den gemensamma övergripande handlingsplanen, det formella namnet på 2015 års kärnkraftsavtal med Iran.
Men USA:s utrikesminister, Rex Tillerson, betonade senare att hans lands politik gentemot Iran var föremål för fullskalig översyn.
Och i ett budskap som kommer att höras högt och tydligt i Teheran kastigerade han Irans "beväpnande och pågående provokationer" och beskrev landet som "världens ledande statssponsor för terrorism".
Det fanns också en bredare varning. "Ett okontrollerat Iran", sade han, "har potential att färdas på samma väg som Nordkorea".
Så är Trump administration beter sig inkonsekvent? Antagligen inte.
Att bekräfta att Iran upprätthåller sitt slut på avtalet utesluter inte en grundläggande översyn av USA:s politik - en översyn som skulle vara normal för varje inkommande administration, och med tanke på den personal som omger USA:s president Donald Trump, är sannolikt långt ifrån sympatisk för Teheran.
Iranaffären kännetecknades naturligtvis av den dåvarande kandidaten Trump som en av de värsta uppgörelser som någonsin förhandlats fram. För nu är det fortfarande där och för allt vi vet kan det ha betydande liv i det ännu.
Problemet för USA:s politik är att brottas med tre aspekter av Iran och dess beteende.
För det första har vi kärnkraftsfrågan, och oavsett kontroversen kring kärnkraftsaffären innebär den begränsningar för Teherans kärnkraftsprogram i utbyte mot påtagliga ekonomiska fördelar. Iran är för närvarande inte "okontrollerat", för att använda det begrepp som nämndes av Tillerson.
Många västerländska experter stöder överenskommelsen även om de inte har någon större entusiasm för den. Även högt uppsatta säkerhetspersoner i Israel - som motsatte sig Obamaadministrationens förhandlingar om avtalet - har underförstått accepterat att det ger en ram för att hantera problemet.
Rapporter tyder på att även saudierna - även de som länge varit motståndare till avtalet - har gett Trump rådet att inte överge det. Naturligtvis kommer det inte att vara för evigt. Och ett av de starkaste argumenten för avtalets kritiker har alltid varit: Vad kommer att hända 15 år efter genomförandet av avtalet, när några av de viktigaste bestämmelserna som begränsar Irans kärntekniska verksamhet upphör att gälla?
En förhoppning var att det skulle utgöra en plattform för förbättrade förbindelser mellan Washington och Teheran. Det har inte visat sig vara fallet. Spänningar ökar i Gulfstaterna. Det större kaoset i regionen, som nästan alltid befinner sig på olika sidor i Washington och Teheran, har sett till detta.
Tillersons hårda retorik kan faktiskt oundvikligen påverka den pågående presidentvalets kampanj i Iran - och inte på ett positivt sätt, åtminstone när det gäller västliga intressen. Hoppas att Washington vid slutet av JCPOA:s mandatperiod kommer att ha att göra med en annan Teheran, verkar lika fantasifull som någonsin.
Utöver kärnkraftsfrågan och de bilaterala förbindelserna finns det största problemet av alla, Irans regionala roll.
Iran är nu en viktig aktör, från Syrien till Libanon, till Jemen och den större viken. Det är en aktiv aktör i den bredare kampen mot Israel, och Tillerson nämnde hur Teheran gav stöd till Hizbollah i Libanon och till vissa palestinska fraktioner i Gazaremsan.
Även i Irak är Teheran ett problem för Washington där både den valda regeringen står bakom, men där Teheran och dess miliser och rådgivare på plats ses som uppmuntrande (eller åtminstone inte nedslående) shia-sektarism i irakisk politik.
Den högsta ironin är naturligtvis att det var Förenta staternas åtgärder - avskaffandet av Saddam Husseins regim i Irak - som bidrog till att driva Iran till denna position av regionalt inflytande.
Med tanke på Washingtons Gulf-allierades oro finns det en klar risk för att Trumps första politiska tankar kan vara till exempel att öka det militära stödet för den saudiska kampanjen i Jemen.
Att förhandla med Teheran verkar vara så långt ifrån administrationens tänkande som att prata med Pyongyang.
Det betyder inte att det inte finns mycket som Washington med rätta kan motsätta sig i Irans handlingar. Men Iran bor i regionen. Det har sina egna säkerhetsproblem och säkerhetsproblem. Den har ofta känt sig marginaliserad och dess åsikter har ignorerats.
Måttligt iranskt beteende är säkert ett rimligt mål för Trumps politiska översyn, vilket kan garantera ett mått av avskräckning också.
Men det är svårt att förstå hur en omvälvning av kärnkraftsavtalet kommer att förbättra saker och ting på något sätt. Detta var inte ett bilateralt avtal mellan USA och Iran utan ett internationellt avtal med Ryssland och viktiga EU-länder.
EU:s handel med Iran ökar betydligt och EU:s utrikespolitiska chef, Federica Mogherini, underströk nyligen EU:s uppfattning att avtalet fungerar.
Om USA försöker omkullkasta det kan det finnas allvarliga påfrestningar i dess förhållande till några av dess viktigaste allierade. Mer påtagligt skulle det vara mycket svårt att återställa omfattningen och djupet av de sanktioner som fanns tidigare - sanktioner kan man tillägga att komplicerat Irans liv men inte gjorde mycket för att stoppa sitt kärntekniska program.
Problemet för Team Trump är att komma med en livskraftig plan B; en som ger en övergripande strategi till Iran problemet i all sin komplexitet.
De svåra dagarna för USA:s presidentkampanj är över. Utrikespolitiken är komplicerad - mycket komplicerad.  Intressen, allierade och principer måste vägas och balanseras mot varandra. Trump policy översyn måste kämpa med denna verklighet.
Återigen retorik och verklighet i Trump administrationen verkar vara i strid med varandra.