Det vill säga den tro som på varandra följande presidenter har drivit fram att Förenta staterna är en ledstjärna för demokrati, ett exempel på mänskliga rättigheter, ett oumbärligt land präglat av särskilda värderingar och övertygelser som ger det den moraliska auktoriteten och nationella självförtroendet att påverka och förmana andra länder, vänner och fiender.
Donald Trump, snarare än att bli förebådad som ledare för den fria världen, har plundrats. Av demonstranter som tog sig ut på gatorna - och snö - från Australien till Antarktis som en del av mer än 600 protester över hela världen under sitt ordförandeskaps första helg.
Av satirister som kom upp med "Nederländerna Andra" virala video - och alla dess andra fräcka iterationer - som svar på Trumps "America First" doktrin.
Av modeller på Milan Fashion Week som paraderade på catwalken med de nu ikoniska rosa mössor som först dök upp på Washington Mall vid den massiva kvinnomarschen.
Genom grafiska formgivare som har skapat ett galleri av utsmyckade tidningsomslag, inklusive, mest chockerande, Der Spiegels skildring av USA: s president som håller upp den avhuggna chefen för Frihetsgudinnan.
När Jimmy Kimmel skämtade under sin Oscars inledande monolog att Donald Trump hade fått 225 länder att hata Amerika, överdrev han. Som med all välriktad satir innehöll det dock mer än en kärna av sanning.
Det är ett mått på Trumps impopularitet som George W Bush, den siste amerikanske presidenten att locka till sig sådan internationell ire, håller på att rehabiliteras i det globala sinnet som en kallsinnig statsman och ståndaktig försvarare av amerikansk pressfrihet.
Förra året, på toppen av presidentkampanjen, en Pew Research Center undersökning föreslog att 85% av européerna har "inget förtroende" i Donald Trump att göra det rätta som president.
En undersökning som genomfördes av Gallup International Association föreslog att om det amerikanska valet skulle hållas i 45 länder, skulle Hillary Clinton ha vunnit en jordskredsseger i var och en, med det enda undantaget från Ryssland. Den franske presidenten Francois Hollande sade till och med att den brash miljardären gjorde människor "vill ratch".
Även om internationella ledare nu är mer respektfulla, kan få beskrivas som verkligt beundrande. Det kommer att krävas mer än hans tal före kongressens gemensamma session, där Trump försökte stabilisera sitt ordförandeskap, för att lösa globala problem.
Under sitt installationsanförande gav Donald Trump en läpparnas bekännelse till föreställningen om amerikansk exceptionism, även om han inte använde frasen.
"Vi försöker inte påtvinga någon vårt levnadssätt, utan snarare låta det lysa som ett exempel", förklarade han. "Vi kommer att lysa för alla att följa."
Men i stället för att måla en bild av soliga amerikanska bergstrakter skissade hans installationstal upp något mörkare och dystopiskt: ett land som fördärvats av fattiga och brottsdrabbade innerstäder och "utrustade fabriker utspridda som gravstenar över landskapet".
Talet kommer inte att bli ihågkommet för hans korta åberopande av amerikansk exceptionism, utan snarare hans skildring av "amerikanskt blodbad" och hans löfte att sätta "Amerika först". Det var bunker Amerika snarare än fyr Amerika.
I sitt tal till kongressens gemensamma session fanns det en annan perfunctory erkännande av exceptionellt tänkande när han sade att "lampan nu är i våra händer.  Och vi kommer att använda den för att lysa upp världen."
Men även om tonen var mjukare än hans arga invigning, var tisdagskvällens tal starkt nationalistiskt ändå. "Mitt jobb är inte att representera världen", bekräftade han. "Mitt jobb är att representera Amerikas förenta stater."
Donald Trump har redan signalerat att han tror att Amerika kan vara bra utan att det är exceptionellt. I en käke-dropping intervju med Bill O'Reilly av Fox News sänds på Super Bowl söndag, Trump verkade förkasta den centrala grundsatsen av exceptionella tänkande: att amerikanska värderingar är den globala guldstandarden.
Frågade varför han förespråkade närmare band med den ryska presidenten Vladimir Putin, som O'Reilly karakteriserade som "en mördare", Trump svarade: "Det finns en hel del mördare. Vi har många mördare. Vad tror du? "Vårt land är så oskyldigt?"
För kritiker innebar det en moralisk motsvarighet mellan Förenta staterna och Ryssland, ett land som under de senaste åren har annekterat Krim, anklagats för att ha mördat interna motståndare, påstås ha begått krigsförbrytelser i Syrien och allvarligt inskränkt HBTQ-rättigheter.
Donald Trump verkar också sätta mer lagra i hård makt, användning och hot om våld, än mjuk makt, användningen av mer subtila former av suasion såsom diplomati och internationellt bistånd.
Titta bara på veckans budgetförslag, som kräver att nästan 10 procent av försvarsutgifterna delvis ska betalas genom nedskärningar av UD:s finansiering och internationellt bistånd. Att främja de mänskliga rättigheterna utomlands, en central del av den exceptionella trosbekännelsen, verkar inte längre vara en brådskande prioritering.
Förenta staterna sägs till och med överväga att dra sig tillbaka från FN:s råd för mänskliga rättigheter, delvis på grund av vad man uppfattar som FN:s partiskhet mot Israel.
Amerika har agerat på en annan exceptionell impuls och har traditionellt kämpat för pressfrihet runt om i världen. Första tillägget stämmer långt bortom dessa stränder.
Men med Donald Trump fortsätter att rasa mot de amerikanska medierna i ett försök, till synes, att delegitimisera det, USA: s clarion röst om pressfrihet har i bästa fall äventyrats och i värsta fall gjorts stum.
Hellre än att vilja att Amerika ska emuleras, verkar det som Trump föredrar det att fruktas. Och även om den lokala kritiken från medieorganisationer som New York Times blottar sitt tunna skinn, verkar den internationella kritiken nästan ha en stimulerande effekt.
Om andra länder skäller på honom, är det ett tecken på att han gör sitt jobb och lever upp till sina kampanjlöften.
Det påminner om den berömda sången från Millwall FC, en av de minst fashionabla klubbarna i den engelska fotbollsligan: "Ingen gillar oss, vi bryr oss inte."
Just nu är det amerikanskt talesätt att han verkar längta efter mer än global beundran.
För många internationella öron har amerikansk exceptionism länge låtit som falsk boosterism, en fåfäng inbilskhet.
Vilken rätt hade ett land som stod ut med slaveriet och Jim Crows rasapartheid att läxa upp andra?
Även under andra världskriget, när Amerika blev "demokratins arsenal" i fascismens nederlag, var det en segregerad amerikansk militär som tog sig till slagfältet.
Vietnam, Watergate, Guantanamo Bay, Irakkriget och elektronisk avlyssning. För utländska kritiker fördubblas den amerikanska exceptionismen som amerikanskt hyckleri.
Barack Obama försökte återuppliva konceptet efter Bush-åren, när USA:s globala aktie var låg, och talade regelbundet om exceptionellism. Men under hans ordförandeskap fortsatte det att ha negativa konnotationer. Amerika var exceptionellt på grund av sin höga frekvens av vapenbrott, dess flera mord och ras bloss-ups.
Rebeller i Syrien undrade varför Obama-administrationen inte gjorde mer för att hjälpa den att driva bort en mordisk despot som Bashar al-Assad. Dessutom förblev Guantamano Bay, ett amerikanskt landmärke som var större efter 911 års tid än Frihetsgudinnan i många muslimska länder, öppet.
Den amerikanska demokratin betraktades också allmänt som vanrykte, på grund av funktionsstörningen i Washington, uppkomsten av hyperpartisisk oppositionspolitik och den ilska som förgiftade hela politiken.
Presidentkampanjen 2016, som ställde två så djupt impopulära kandidater mot varandra i en enormt oinspirerande tävling, presenterade ett fult skyltfönster. Valakademin, för dem som inte var invecklade i dess invecklade och anomalier, verkade också bevisligen odemokratisk.
Hur kunde Donald Trump komma fram segraren, frågade de, när Hillary Clinton fick nästan tre miljoner fler röster?
Amerikansk exceptionism såg skakig ut redan innan Donald Trump svor ämbetseden.
En viktig skillnad är att Barack Obama fortsatte fram till sina sista dagar att tala om att bygga en mer perfekt union, en strävan som sprungit från hans exceptionella etos, medan Donald Trump fortsätter att tala om att bygga den väggen längs den mexikanska gränsen.
Under århundradenas lopp är det som har satt USA:s globala ledarskap vid sidan av de europeiska makter som tidigare dominerade världen en grundläggande skillnad i det nationella tänkesättet: Amerika kom att tro att det föddes för att leda snarare än föddes för att styra.
Efter att ha vunnit sin självständighet från en imperiets makt försökte den kolonisera planeten med dess värderingar och idéer i stället för att bygga ett territoriellt imperium.
Ända sedan Franklin Delano Roosevelt förde in Amerika i kriget har påståendet om globalt ledarskap, och förkunnandet av dess idéer som följer med det, ansetts vara centralt för det nationella egenintresset.
Men Trumpism, med sitt smalare hemland fokus, ser ut som att göra en definitiv brytning från detta förflutna.
Hans planerade mur kan sluta som metafor för hans presidentskap.
Trump Amerika kan sluta vara en kraftfullt skyddad citadell, men kommer det att vara en stad på en kulle?
När en tysk förbundskansler känner behovet av att förklara flyktingkonventionen för en amerikansk president, säger talaren i British House of Commons att ledaren för dess närmaste allierade inte är välkommen att tala inför parlamentet, Kina positionerar sig som den vuxna i rummet genom att kritisera honom för hans trubbiga Twitter-diplomati och det misslyckade reseförbudet kritiseras inte bara av amerikanska motståndare, som Iran, utan allierade, som Frankrike och Kanada, är det inte dags att låta dödsstöten av amerikansk exceptionism ljuda?