Även om talet varade lite mer än en timme, var det betydande i sin omfattning.
Förre konservative premiärministern Margaret Thatcher sa George Osborne: "Det kommer inte att bli någon återvändo".
Men i vissa viktiga avseenden var det Labours kläder han stal.
Att plocka upp manteln till "en nation" - som sedan blev beslagtagen men utan tvivel förkastades av före detta Labourledaren Ed Miliband - var den centrala punkten i Osbornes tal att ta en viktig oppositionspolitik och sedan förstärka den.
Så det skulle inte bara finnas incitament för arbetsgivare att betala en levande lön, det skulle bli obligatoriskt för dem att göra det. "Britten förtjänar löneförhöjning", sade kanslern.
Arbets- och pensionsminister Iain Duncan Smith sprängde nästan ett blodkärl när han hejade entusiastiskt, gladde sig åt att Osborne nu uppenbarligen hade symboliserat sitt budskap om att det lönar sig att arbeta.
Och Osborne exproprierade ännu mer politik från sina motståndare, som att avskaffa "icke-dom" status för rika invånare som hade bott här i 15 av de senaste 20 åren.
Allt detta var utformat för att stärka hans berättelse om att de konservativa skulle hjälpa arbetande människor snarare än bara de rika.
Så han klargjorde sina skatteprioriteringar.
Ingen sänkning ännu i 45 p skattesats som betalas på inkomster över 150 000 pund. Med en ComRes-undersökning för Daily Mail som tyder på att 57 procent av de konservativa väljarna skulle motsätta sig detta, var det inte ett svårt beslut att nå.
Dessa höginkomsttagare kommer också att få se sina pensionsskattesänkningar skäras ned, och skatteundvikarna kommer också att bli riktade. Fler låginkomsttagare kommer också att tas ut ur skatt tillsammans.
Men på andra områden gick han vidare med åtgärder för att belysa splittringar med det ledarlösa Labourpartiet - inklusive en sänkning av bolagsskatten till 18 procent till 2020, samtidigt som ytterligare lönebegränsningar infördes för anställda inom den offentliga sektorn.
Kanslern vet att tre av de fyra kandidater som hoppas kunna leda oppositionen har talat mycket om "spiration", efter kritik - särskilt från "Blairites" - att Ed Miliband var besatt av dem som stod högst upp i samhället, som han ville beskatta, och dem som låg längst ner - samtidigt som han glömmer allt om "den pressade mitten".
Så Osborne hjälpte några av dem som ligger högre upp i inkomstskalan - men som kanske, särskilt i söder, kämpar med höga hypotekslån och kanske inte känner sig desperat bra - genom att höja den tröskel vid vilken 40-procentsskattesatsen tas ut och ta 130.000 människor ur detta skatteband helt och hållet.
Och det skulle finnas mer hjälp med barnomsorg kostar ganska mycket över hela linjen, sade han.
Mer kontroversiellt, herr Osborne höll löftet han gjorde i opposition för att ta familjehem värda upp till Â£1m från arvsskatt. Det är en åtgärd som opinionsundersökningar föreslår som till stor del splittrar åsikterna i partiriktningen, med konservativa som stöder det och labourväljare som motsätter sig det.
Men särskilt när det gäller välfärdsreformen hävdade Harman att kanslerns agerande inte motsvarade hans retorik om att hjälpa arbetande familjer.
Även om Osborne lindrade effekterna av sina betydande nedskärningar i välfärden ofta genom att rikta dem bara mot framtida mottagare, är det tydligt att lägre inkomster familjer som har ett tredje barn från 2017 kommer att få mindre hjälp från staten än de skulle få nu.
Och skulle utsikterna till framtida förmåner göra att somliga människor avråds från att lämna sin välfärd för att ta tillfälligt arbete nu, om det skulle utsätta dem för ett mindre generöst system om ett par år?
Eftersom Downing Street i synnerhet är angelägen om att visa att vinsterna av en "lägre skatt, lägre välfärdssamhälle" kan genomföras utan alltför mycket smärta, kanslern medgav att hela 12 miljarder pund besparingar i välfärdsbudgeten inte kommer att realiseras fullt ut förrän under parlamentets sista år.
Vissa äldre konservativa är privat oroliga för att nedskärningarna kommer att spridas över ett antal år - och ville att han skulle leverera en kort, skarp chock tidigt i parlamentet.
Med en undersökning i dag som tyder på att nästan sex av tio väljare - och mer än fyra av tio konservativa - motsätter sig omfattningen av välfärdsreformen, är det föga förvånande att premiärministern är villig att kompromissa på tidsskalan om inte omfattningen.
Innan minskningarna är helt genomförda vill kanslern peka på en högre sysselsättningsgrad och han vet också att högre produktivitet bör leda till högre löner.
Han aviserade därför högre ersättning för investeringar och en ny fond för att bygga fler vägar i England - samt en avgift för att öka lärlingsutbildningen och förbättra arbetskraftens kompetens.
Det var de goda nyheterna. Några av de dåliga nyheterna har ännu inte kommit.
Med sitt tillkännagivande att Storbritannien skulle uppfylla sitt Nato-åtagande att spendera 2 procent av nationalinkomsten på försvar blir försvarsministeriet i själva verket en "skyddad avdelning" - precis som hälsa och internationell utveckling. Så han kommer sannolikt att tillkännage djupare än väntat nedskärningar på andra områden i sitt höstuttalande i november.
Bland vissa relativt rosiga prognoser har den ekonomiska tillväxten på kort sikt reviderats nedåt.
Så kanslern medgav att det skulle ta något längre tid att uppnå ett budgetöverskott än han förväntade sig vid tidpunkten för valet.
Icke desto mindre har omvandlingen av det grekiska dramat till en kris gett honom gott om skydd för att hävda att det i princip borde finnas ett överskott i "goda tider".
Och där han ledde följde en skalchockad frontbench från Labour - även om Harriet Harman sade att hon skulle titta på detaljerna i att omvandla detta mål till ett rättsligt bindande åtagande.
Labours tillfälliga ledare anklagade också Osborne för att vara mer intresserad av politik än av ekonomi.
Men det var alltid hans avsikt - under labours ledarskapsstopp - att göra det politiska vädret, så han tog förmodligen hennes kritik som en komplimang.
Det var den första fullfjädrade konservativa budgeten under nästan två decennier, och en som var lika djupt politisk som skattemässigt.