Efter att ha trotsat regeringen på måndagen väntar kamraterna på att få se vilket instrument regeringen kommer att utforma för deras straff. Och särskilt de är angelägna om att gissa om deras tidigare ledare, Lord Strathclyde, kommer att placera en silkes snara om deras ädla halsar, eller bara slå deras ädla handleder.
Konservativa parlamentsledamöter är inte roade över måndagens avvisande: "de har att blöda", morrade en senior Tory backbencher, men alternativen för straff är långt ifrån enkla. Trots jakten från källor nära ministrar om "suspending" Lords, eller på annat sätt klippa sina vingar, sådan extrem konstitutionell kirurgi är helt enkelt inte i gåvan av regeringen. Allvarlig konstitutionell reform kräver att ett lagförslag antas, och den investering i tid och politiskt kapital som krävs kan helt enkelt vara för stor för att vara värd besväret.
Det grundläggande problemet är att varje åtgärd för att skära ner Lordernas makter måste godkännas av överhuset. Och om kollegerna avvisar förslagen kan regeringen bara köra dem för långt genom riksdagslagens tungrodda medel. Således samma Lords reform lagförslag skulle behöva passeras av parlamentsledamöter två år i rad, för att bli lag. Det finns ingen verklig enighet i underhuset om hur man ska reformera överhuset, och det skulle bli smärtsamt tydligt, vilket system som än lades fram för det. Genom ett urminneskonvent debatteras konstitutionella åtgärder i detalj av ett utskott i hela kammaren, och för att få igång parlamentets akt måste denna process gå igenom två gånger. Det innebär två år då, eventuellt, veckor av Commons tid ägnades åt att diskutera konstitutionella arcana.
"Åh, men det kan hållas hanterbart genom att ta tid på kommittéstadiet." Verkligen? Utan detta gäckande samförstånd om utformningen av Lords reform, det finns en god chans att, för varje givet reformförslag, tillräckligt konservativa parlamentsledamöter skulle motsätta sig en tidsplan förslag, så att det kan besegras och tippa regeringen i utsikten till en öppen kommitté skede, som varar i månader, inte veckor. Det var detta som fick koalitionen att överge Clegg Lords Reform Bill, och det kunde mycket väl hända igen. Labour spelade Clegg ganska skoningslöst och verkar osannolikt vara mer sympatisk för något konservativt förslag. Ingen labourregering har någonsin haft majoritet i lorderna, och deras parlamentsledamöter anser att regeringen borde suga upp dessa nederlag, precis som Tony Blair och hans föregångare var tvungna att göra. Och låt oss inte ens tänka på konsekvenserna för regeringens lagstiftning om kamrater var riktigt upprörda.
Så om en Lords reformproposition av något slag är en politiskt dyr och svår övning, vad sägs om att skapa en ny våg av Tory-kolleger för att tränga oppositionspartierna? Det skulle betyda mer än hundra. Återigen är det svårt, av olika skäl. Till att börja med har regeringen skapat många nya Tory-kolleger redan, nya ädla lorder introduceras i kammaren med fyra eller så i veckan, det är fyra till på väg nästa vecka. Och det är inte ett gjort avtal att drottningen helt enkelt skulle skapa så många kamrater som premiärministern ville, även om kronan inte är riktigt lika oberoende som det var sista gången som alternativet föreslogs av en premiärminister.
Det var Asquiths uppmaning, för hundra år sedan, att en massskapelse skulle överväldiga Tory-kollegor som blockerade hans liberala regerings lagstiftning. Monarken, först Edward VII, sedan George V, insisterade på att han först skulle söka ett mandat från ett allmänt val. Tack vare lagen om visstidsparlamentet är den kursen inte tillgänglig för David Cameron. Men en halvföreteelse återstår för monarken att kräva mer än en enkel begäran innan den lutar den politiska balansen i ett parlamentshus. Och det är innan vi kommer till politiken av en massennoblement för att möjliggöra skatteavdrag till arbetande familjer, vilket skulle vara en ganska hård försäljning.
Så vad är vi kvar med; Lord Strathclyde verkar ha ett ganska minimalistiskt mandat att hitta ett sätt att utvidga Commons "finansiella privilegier" till att omfatta lagstadgade instrument som de som skulle ha genomfört skatteavdragen. Men det håller på att sjunka in, vid Westminsters Herreliga slut, att det skulle kunna ha stor inverkan på deras granskning av regeringen.
SI, eller sekundärlagstiftning, är förordningar som utfärdas enligt parlamentets rättsakter. De ska tillåta ministrar att justera lagens funktion utan att behöva trycka igenom en hel klädnota. Och anledningen till att skatteavdragen gjordes genom ett SI var att den ursprungliga lagstiftningen från 2002 som skapade systemet angav att SI skulle användas för att ändra de skattesatser till vilka de betalades, och att de skulle gå igenom både Commons och Lords. En oro för dem är trenden mot skeletträkningar som helt enkelt ger ministrarna befogenhet att göra omfattande regler om stora politiska frågor. Dessa får sällan mycket granskning i Commons, som normalt virvlar igenom dem. Och i vilket fall som helst är de oföränderliga, för tillfället kan kamrater acceptera eller förkasta dem, och det enda andra alternativet är att gå igenom en "ömkans rörelse", som signalerar deras missnöje men inte har någon annan inverkan. Vad de inte kan göra är att göra förändringar som kan avhjälpa eventuella defekter de upptäcker.
Och det för oss till kärnan i klagomålet om att göra skatteavdraget från SI: det är en enorm politisk förändring som görs genom en engångsomröstning i varje hus. Inga ändringsförslag och inte mycket debatt. Skeletträkningar är sällsyntare än de brukade vara, men det finns fortfarande en handfull varje år och det är en av de stora anledningarna till att fler SIs avvisas eller åtminstone beklagas i Lords.
Vissa röster i Lords anser att om regeringen vill anta större finansiella beslut av SI, Lords bör acceptera att det valda huset är ansvarig för pengarna. Andra säger att denna tendens är ett sätt att undvika besvärlig granskning och bör motarbetas. Och eftersom så många SI har ekonomiska konsekvenser är de rädda för att slutresultatet av att utvidga det finansiella privilegiet skulle kunna bli en kraftig minskning av parlamentets granskning.
Och hur är det på längre sikt? En arbetsgrupp bestående av jämlikar under den konservativa konstitutionella forskaren Lord Norton av Louth försöker utarbeta konsensusförslag som både minskar kammarens storlek till något som kan jämföras med underhuset, en minskning med ungefär en tredjedel och för att göra det politiska medlemskapet lite närmare det senaste valresultatet (samtidigt som 20 procent av lorderna hålls som partilösa korsbenchers). I praktiken innebär det färre Lib Dems, och kanske fler UKIP-kollegor beroende på om en formel är överenskommen som återspeglar valröster eller Commons platser. (SNP skulle erbjudas Lords platser, men deras nuvarande policy är att de inte accepterar dem).
Som varje betraktare av Alec Guiness komedi klassiker, Kind Hearts och Coronets, vet, när kamrater hängs, utförs avrättningen med en silkessträng.