Abbey Road är full av gremliner.
Giles Martin - son till skivproducenten George Martin - kan inte spela någon musik genom sitt mixbord i de ikoniska studiorna i norra London.
Han startar om sin dator medan två ingenjörer kryper på golvet, pluggar in kablar och mixtrar med olika strömbrytare. Vid ett tillfälle kopplar någon ur en hårddisk.
"Herregud, du har just raderat Beatles," Martin Deadpans.
Så småningom kommer utrustningen till liv. Producenten avskedar en arbetare, som har visat sig borra lås in i dörren, och ber om ursäkt för förseningen.
"Jag flyttade in i studion igår", förklarar han.
Med det laddar Martin upp en fil som innehåller dussintals versioner av Beatles ryggkatalog. Det finns originalinspelningar, monomixer, stereoremasters och olika andra snippets - alla som Martin kan bläddra mellan när som helst.
Han använde dessa spår som referens när han producerade en ny DVD-samling, Beatles 1+, som ser Fab Fours största hits ompysslade i stereo och 5.1 surroundljud, tillsammans med restaurerade reklamfilmer och filmer.
"Målet är att föra bandet närmare dig", säger Martin. "Att ha samma känsla hemma som jag får när jag sätter på banden i studion."
I stället för att betrakta originalen som heliga, uppskattar bandet att deras musik är justerad på det här sättet, säger han.
"Min pappa besökte John Lennon 1980 innan han dog, och John sade till honom: 'Vet du vad jag verkligen skulle vilja göra? Jag skulle älska att spela in allt igen. "
"Pappa sa: 'Verkligen? Vad sägs om jordgubbsfält? "
"Och John sa: "Speciellt jordgubbsfält."
Motintuitivt är Martins nya mixar ofta enklare än de befintliga stereoversionerna - men han har en gedigen förklaring.
Upp till Yellow Submarine, Beatles behandlade mono blandningar av sina album som de definitiva dokumenten. stereoversionerna skapades som en eftertanke, ofta utan bandets inblandning.
"Min pappa var aldrig nöjd med den extrema panorering som pågick", förklarar producenten. "Du skulle ha bandet på ena sidan och all sång på den andra.
"Och du har vad jag kallar strumpor och sandaler brigaden säger: 'Det enda sättet att lyssna på Sgt Pepper's är i mono.' För att vara ärlig, de har förmodligen rätt, men ingen gör det längre. "
Så han satte i gång med att återta kraften i dessa monoinspelningar. "I Beatles-världen, om man kan göra något mer aggressivt, vill de ha det mer aggressivt", säger Martin, köa upp Paperback Writer för att bevisa sin poäng.
"Om du lyssnar, är denna monomix mycket knaprig, väldigt i ansiktet", säger han, eftersom de texturerade harmonierna ger vika för Paul McCartneys gitarr riff.
"stereon låter bredare", fortsätter Martin och byter sömlöst till den versionen, "men problemet är att all action - gitarren och trummorna - finns på den vänstra talaren."
– Gitarriffen är vad du kommer ihåg om den låten, säger han, men den förlorar sin oomph genom att flyttas till ena sidan. Följaktligen sätter den nya mixen instrumenten i en fokuserad central punkt, samtidigt som den sprider sången över de främre talarna.
De bakre talarna utgör en separat utmaning. I stället för att placera Ringos trummor bakom lyssnaren, eller göra sången cirkel rummet, Martin väljer återhållsamhet.
"Dolby kom för att träffa mig med 5.1 när det var nytt", förklarar han, "och de blandade ihop vad som händer med Marvin Gaye i surroundljudet, med gitarren som kommer ut från höger bakhögtalare.
"Men om du gick för att se Marvin Gaye uppträda och hans gitarrist bestämde sig för att stå längst bak i publiken med sin förstärkare, skulle du säga: 'Kan du sätta honom på scenen, tack?'"
Överanvändning av de bakre kanalerna är "verkligen distraherande", argumenterar Martin, så han kom på en genial lösning. Han gick in i Abbey Road's Studio 2, kopplade upp en "riktigt stor" högtalare och spelade den ursprungliga Beatles inspelningar på full volym.
"Vi betedde oss som om bandet spelade in där igen, och spelade in väggarna med Beatles originalmikrofoner", säger han. Dessa efterklangar och ekon placerades sedan i de bakre högtalarna för att ge "en illusion av att vara i rummet med bandet".
"Och de är riktigt bra som ett band", säger Martin. "Det låter dumt, men de gör faktiskt ett bra ljud. Du vill få det minsta mellan det och det som är hemma."
Med de senare Beatles-inspelningarna hade han dock större möjlighet att vara lekfull.
"Strawberry Fields är mer en ljudbild än en sång", säger Martin, rullar över till John Lennons mästerverk, och lokaliserar den fallande svarmandalfiguren (den som låter som en sitar) mellan den första kören och den andra versen.
"På stereon remaster, svarmandal gör något coolt - det panorerar. Så i vår nya version, kan vi stjäla det och göra det ännu bättre. Nu går det runt alla fem högtalare som en hästsko."
Men Martin gjorde också en mer elemental tweak.
"De mono jordgubbsfälten - den som Beatles blandade - är något mer intensiva och mer kondenserade. Det finns en mellotronpuls under Johns röst som bildar ett slags överljud för hans sång. I stereon är det av till ena sidan och som ett resultat låter Johns röst tunnare.
"Jag sa: 'Okej, om vi gör en ny blandning av detta, bör vi göra en som låter som mono. Så vi kom fram till detta, säger han, trycker på spela på den uppdaterade versionen som, det måste sägas, låter mycket mer tillfredsställande.
När Martin fattade sådana beslut, försökte han sätta sig in i Johns, Pauls, Ringos och de två Georges tänkesätt när de arbetade - bara meter från där han sitter - på 1960-talet.
"Alla låtarna ska låta som du minns dem", säger han. "Det är inte tänkt att vara 'Giles Martin version'. Jag jobbar för Beatles."
Martin erkänner ett uppenbara misstag: stereomixen av Lennon och McCartneys kökssänka symfoni A Day In The Life saknas ett piano, eftersom han valde att använda den version som skapats för Cirque Du Soleil showen, Love.
"Alla dessa fans kommer att säga: "Varför tog du av dig pianot?" Och svaret är att jag inte gjorde det - jag använde bara Love versionen, "Han cringes.
Martin är blygsam om sina prestationer, säger mer än en gång att "det finns ingen talang i vad jag gör". Och han erkänner att alla beslut kommer att bli överkörda av Beatles besatthet.
"Det finns människor som kan detta material bättre än jag", säger han. "Men generellt får jag en ganska bra skjuts. De vet att jag gör det för att jag bryr mig, snarare än att visa båt och säga: "Så här tycker jag att de ska låta."
I slutändan skulle han ha velat vara mer uppfinningsrik med surroundmixer men var tvungen att "infinna mig själv, eftersom dessa är Beatles nummer ett träffar".
"Om jag gjorde en 5,1 av det vita albumet, dock? Låt mig göra det!"
Beatles 1+ är ute nu.
Giles Martin avslöjar hur han tog Beatles masterband och omblandade dem i surroundljud för Fab Fours nya videosamling.