Sommaren 1974 fick Storbritannien sin första känsla av att något intressant hände på en klumpig teater på Hope Street i Liverpool.
En Beatles-musikal som hette John, Paul, George, Ringo... och Bert, skriven av en 26-årig dramatiker som hette Willy Russell och med okända skådespelare Trevor Eve, Bernard Hill, Anthony Sher och Barbara Dickson, hade blivit en stor succé.
Den sågs av 15 000 personer på sex veckor innan den flyttades till West End, där den sprang i ett år och vann en rad utmärkelser.
Det hade varit ganska imponerande. Men när showen flyttade till London, flyttade det mesta av Everymans företag med den, vilket lämnade en stor lucka tillbaka i Liverpool.
En ung Jonathan Pryce anklagades för att sätta ihop ett nytt kompani och anmälde sig till Julie Walters, Bill Nighy, Matthew Kelly och Nicholas le Provost den oktober till The Taming of the Shrew.
Den pjäsen skulle också ha varit Pete Postlethwaite som Petruchio. Men han hade precis tagit ett annat jobb på Playhouse, Everymans stads rival.
Han kom dock ombord för nästa produktion under en period som såg Everyman agera som en språngbräda för karriären för några av Storbritanniens mest populära och hyllade skådespelare.
Historien om Everymans klass -74 har kommit i förgrunden igen, men är fylld av sorg efter Postlethwaites död.
Hans övertygelse och karisma gjorde ett stort intryck på hans medkastare.
"Peter stod i centrum för den fantastiska ensemblen i Liverpool i början av 70-talet", berättar Walters. "Jag var med i en produktion av Brechts Coriolanus med honom och jag har aldrig sett någon bete sig så.
"Det var helt fantastiskt. Snacka om att bli hänförd - publiken var helt skräckslagen en del av tiden.
"Jag har aldrig sett något liknande förr eller senare. När han kom av scenen, sade hans mor till honom: 'Oh Peter, du kommer att gå runt kurvan om du fortsätter så där.'"
Pryce erinrar sig Postlethwaite som en "enormetiskt sympatisk, enormt begåvad, medkännande, politisk man".
"Du kunde inte låta bli att gilla honom, och publiken älskade honom. Och han hade en stor känsla av kul med honom, säger han.
Pryce sätter teaterns gyllene förtrollning ner till sin före detta konstnärlige ledare Alan Dossor, som var fast besluten att reflektera det verkliga livet i regionen och dra in stadens befolkning.
Detta innefattade en mycket politisk dagordning, med Dossor i uppdragsspel om lokala frågor och skandaler.
"Tanken var att ta itu med det politiska etablissemanget", berättar Pryce. "Det fanns massor av mål på den tiden, och man kände att det var möjligt att göra saker på lokal nivå."
Dossors beslutsamhet att sätta upp riktiga röster på scenen åtföljdes av ett försök att vårda sina artisters talang.
"Folk togs om hand", säger Pryce, som fortsatte med att vinna två Laurence Olivier Awards i West End som skådespelare och ett par Tony Awards på Broadway.
"Det var en familj. Du ser tillbaka på det och tänker, ja, det var en extraordinär tid. För många av oss, det formade hur vi närmade oss vårt arbete."
Det fanns en betoning på att hela ensemblen arbetade tillsammans för att berätta historien om en pjäs, snarare än att en pjäs var ett verktyg för stjärnartister, och metoderna hjälpte skådespelarna att bli "fruktlösa" på scenen, tillägger Pryce.
"Du dömdes av en tuff publik, men du dömdes inte av de människor du arbetade med."
Dossor, som talade till några av sina tidigare skyddslingar i BBC Radio 4: s dokumentär The Reunion, sändes 2004, sade: "Det enda jag ville att ni alla skulle ha när du lämnade var förmågan att inte bli wobbled av dåliga beslut, så att du kunde överleva."
Gänget höll ihop för produktioner inklusive barnshowen The Gris and the Junkle, bawdy komedi Funny Peculiar och Willy Russell's Breezeblock Park.
Den tätt sammansvetsade gruppen tillbringade timmar efter timmar i varandras sällskap - om inte på scen på teatern, då satte man upp föreställningar på lokala pubar och klubbar, drack i teaterbaren eller i de hus de delade.
Det var oundvikligt att relationer bildades utanför scenen - Walters kom tillsammans med Postlethwaite, och Pryces blivande hustru, Kate Fahy, var också medlem i företaget.
"Fokuspunkten för teatern var baren", berättar Pryce.
"Du var i byggnaden mer eller mindre hela dagen. Det var mycket roligt. Vi bodde i samma pensionat. Du skulle ha ett rum eller en lägenhet i ett av husen och vi bodde alla tillsammans och umgicks.
"De här relationerna har varat i 30 år."
Pete Postlethwaite, som dog förra veckan, var en del av en anmärkningsvärd grupp unga skådespelare och författare som började sin karriär på Liverpool Everyman teater på 1970-talet, tillsammans med Julie Walters, Bill Nighy, Jonathan Pryce och Willy Russell.