Ett av 15 barn till västafrikanska föräldrar, minns han våningssängar gradvis fylla upp sovrummet tills fönstret inte längre kunde öppnas. Nyanlända fick då sova i vardagsrummet till sin lägenhet i de sydöstra utkanterna av Paris.
"Vi brukade berätta historier om varandra på natten," den 40-årige minns. "Jag har alltid gillat att bo i ett bostadshus för att vi är ovanpå varandra. Blandning och delning är en del av livet där."
Mokobe, som har fyllt arenor från Tchad till Kalifornien under en två decennier lång karriär, tror att hans banlieuerötter har gett honom en fördel som artist.
Denna bild vittnar om bilden av de franska städernas etniska inland som getton. Landet anklagas ofta för att ha misslyckats med att integrera migranterna och lämnar dem i fattigdom som är utsatt för brottslighet.
Marginalisering är ofta skulden för regelbundna vågor av upplopp och för uppkomsten av inhemska jihadister, såsom de som slog Paris förra året och Nice i juli.
Efter Charlie Hebdo attacker i januari 2015, den franska premiärministern fördömde "geografiska, sociala och etniska apartheid".
Men hur eländiga de än är, så är banlieyerna i själva verket en grogrund för rörlighet uppåt.
Mokobe ser ljus sida av förorter
Entreprenörer som Mokobe och sportstjärnor är inte de enda människor som uppstår från banlieue och frodas. De flesta av rapparens barndomsvänner, säger han, har gått vidare till att ha framgångsrika karriärer.
Forskning visar att långt ifrån är getton, "Sensitive Urban Zones" i officiell parlance (ZUS) - är de delar av Frankrike som har den högsta befolkningsomsättningen.
Två tredjedelar av dem som bodde där för tio år sedan har lämnat och ersatts av nykomlingar, typiskt andra invandrarfamiljer, säger Christophe Guilluy, geograf.
Det är sant att ZUS poäng dåligt på varje ekonomisk indikator. Arbetslösheten är två till tre gånger så stor som den nationella. Brottsligheten är rasande.
Men denna oroande sociala bild är inte oförenlig med individuell framgång. "De arbetslösa banlieue-dwellers av idag är inte samma som gårdagens och kommer inte att vara samma morgondag", som Guilluy uttrycker det.
För de flesta invånare är ZUS transitzoner. Om de vore fällor skulle de vara fulla av pensionärer. "Utanför tornblocken skulle man se män spela kort, precis som i byar", säger Guilluy.
Men vad som först slår dig i någon banlieue är hur unga människor är.
De människor som gjorde uppror 1990 trycker nu på 50 och har gått vidare. "Det är inte de som kastar stenar på polisbilar idag", säger Guilluy. "Detta visar den mycket verkliga ekonomiska integrationen av människor som har lämnat banlieues."
Moussa Camara har arbetat för att kanalisera den ungdomliga energin i invandrarområden i nästan ett decennium.
2007 beslöt han som spirande entreprenör från en grov egendom i Cergy-Pontoise, väster om Paris, att vidta åtgärder efter polisskott och sårade en lokal pojke medan han jagade glädjeryttare. Minnen av landstäckande banlieueupplopp 18 månader tidigare var fortfarande färska och spänningarna höga.
Camara övertygade människor om att lobbying var den mest effektiva formen av protest och fick dem att engagera sig i den lokala politiken. Han kopplade senare samman arbetslösa ungdomar med lokala företag.  Nu - med stöd från den största arbetsgivarorganisationen - hjälper 30-åringen dem att starta egna företag.
Entreprenörsandan, säger han, är hungrigare i banlieues än någon annanstans.
– När man bor i ett område med så många sociala problem och det enda man kan göra är att starta ett företag är det inte samma sak, säger han. "Här, när man ger barn en chans, ger de allt de har."
"När folk säger till mig att du kommer från Aubervilliers, säger jag ja det gör jag men sedan åkte jag till London och sedan kom jag tillbaka från London jag integrerade en handelsskola. Jag är stolt och jag ser alltid till att folk vet att jag kommer från Aubervilliers."
Sharron Manikon, 34, entreprenör, född och uppvuxen i Aubervilliers, nordväst om Paris
Kvinnorna i banlieue
Att ha en poäng att bevisa är en stor motivation för många invandrarbarn. Sandra Meknassi, vars farföräldrar kom från Nordafrika, växte upp på en egendom i Goussainville, norr om Paris.
I skolan sade hennes lärare en gång inför hela klassen att hon skulle glömma att studera juridik.
25-åringen arbetar nu som junioradvokat för en multinationell försäkringsgrupp. "Min dröm", hävdar hon, "är att återvända till min gamla skola och säga till denna formlärare: 'Så där'."
Banlieue-skolorna fyller i stort sett sin roll, trots sin dystra image. Andelen av dem som tar baccalaureatet och lyckas är bara 5-8% lägre i ZUS än någon annanstans.
Iannis Roder, som i 18 år har undervisat i historia för de flesta invandrarbarn i samma skola i närheten av Paris, säger att det är tackbrev från tidigare elever som nu går i högre utbildning som håller honom igång. "Det för tårar till mina ögon", säger han.
Utbildning är naturligtvis inte en automatisk biljett ut ur banlieue. För varje ihärdig Sandra kommer många att misslyckas med att nå sin potential.
Vissa stannar kvar i banlieue genom ren otur. Cinthia Piquionne och hennes familj är fast i gården Sandra kvar. Vid 46 års ålder är hon för gammal för att få ett lån.
"Jag skulle ha velat ha ett hus med en trädgård", suckar hon. "Ibland måste man ge upp sina drömmar."
Diskriminering är fortfarande ett oroande faktum. Sociologen Emmanuelle Santelli har studerat en hel grupp skolbarn från en ZUS nära Lyon och följt dem in i vuxen ålder.
Vid slutet av 20-talet hade hälften flyttat ut ur området. Tre fjärdedelar arbetade, många hade stabil sysselsättning, men de flesta hade osäkra arbeten som inte motsvarade deras kompetens. Av avgörande betydelse var att de som hade utländskt ursprung klarade sig sämre än de som hade franska rötter.
Det finns social rörlighet i den meningen att invandrarbarnen klarar sig bättre än sina föräldrar, säger Santelli.
"Men de får inte jämföras bara med sina föräldrar eller mor- och farföräldrar", tillägger hon. "De måste framför allt jämföras med andra fransmän i samma ålder." I det avseendet är de i underläge.
En del anser att marginaliseringen delvis är självförvållad. Boubekeur Bekri, en moderat imam från en del av Nice borstning med parabol rätter och islamisk glöd, tror Muselman kultur själv håller människor tillbaka.
Banlieue elever ges gott om möjligheter och många ta tag i dem, säger han, men det vanliga tänkesättet uppmuntrar dem inte att göra det.
"High-performances här är gjorda för att känna att de sviker sidan", säger Bekri, som också är lärare. – Toppeleverna har det svårt. Deras framgång ses som en förolämpning mot grannarna."
Oavsett orsaken är banlieue-invandrare underrepresenterade bland de bättre. Men för Christophe Guilluy betyder detta inte att den sociala integrationen misslyckas.
Han säger att franska förorter går igenom samma process som har sett fattiga flockas till slumområden i hopp om ett bättre liv över hela världen.
Rags-till-riches berättelser är sällsynta. Normen är vad Guilluy kallar "osynlig social uppstigning" - familjer gradvis, tyst förbättra sin lott.
Ett tecken på denna osung utveckling är framväxten över hela Frankrike av multietniska bostadsområden som tar emot en stigande klass av invandrarhushåll.
En av dessa, Maurepas, var en gång en sömnig stad sydväst om Paris. Under de senaste två decennierna har det skett en tillströmning av familjer som har flytt från de dystra egendomarna i Trappes längs vägen.
Marie Monroy, som undervisar i litteratur på en skola i Maurepas, upplever integration i fransk stil i sitt klassrum varje dag.
Den tredje av hennes elever som har utländska rötter uppträder inte annorlunda än de andra, säger hon: "En del barn är ovilliga eller oförmögna att lära sig, men det har absolut ingenting att göra med deras ursprung."
Om franska banlieues ställdes inför rätta för avel bara förtvivlan och jihadism, skulle Abdelghani Merah vara ett stjärnvittne för försvaret.
Han är bror till Mohamed Merah, Frankrikes första hemväxte jihadist.
De växte upp i samma vaskegendomar i Toulouse men följde mycket olika vägar. Mohamed hyste agg mot Frankrike och svor att kämpa mot "trogna"; han dödade judiska skolbarn och soldater under en skottlossningsrunda 2012.
Abdelghani gifte sig med en kvinna av judiskt ursprung. Den 39-årige går nu runt bostäder i Nice området för att extol "vacker" franska värderingar. Den anti-invandring National Front, säger han, "är inte vad Frankrike handlar om".
Mohamed dog barnlös i ett hagel av poliskulor vid 23 års ålder.
Abdelghani har en 20-årig son som går på en toppskola.
Liksom många franska rapstjärnor har Mokobe inspirerats av att växa upp i en av de dystra "banlieues" (suburbs) där invandrare utgör en stor del av befolkningen.