Mediauppspelning stöds inte på den här enheten
Han har tur med den talang han har i nyckelpositioner, han har tur med de medel och anläggningar som skapats för honom och han har tur att ingen annan nation rädda Nya Zeeland har samma styrka på djupet sitter på deras ersättare bänk.
Men det finns ingen tur alls om hur han utnyttjar alla dem för att skapa ett England team som redan har satt nya rekord och ändå kan sätta mer imponerande sådana fortfarande.
Det var inte svårt att se var England gick fel i första halvan mot Frankrike. Det var överallt du letade.
En första rad så illa att den slog i bakhuvudet på Dan Cole. Ett gult kort för en tackling som var onödig och olaglig. En oförmåga att buckla den blå defensiva väggen med bollen i handen, ett problem att stoppa vågorna av franska löpare som kommer mot dem från djupt och brett och snabbt.
Svårigheten låg i att ta reda på vad man skulle göra åt det och hur man skulle få den planen att fungera.
Inga Vunipolas att lägga till muskler och meter görs. Ingen Chris Robshaw för att bromsa utvecklingen av en fransk bakre raden laddning och offloading som en fransk bakre raden av gamla. En opposition befriad från de senaste svåra årens stilistiska tvångströja, och en folkmassa i Twickenham tystades av oväntad osäkerhet och rädsla.
Vilken tränare som helst kan ha slitit sig in i sitt team efter 40 minuter. Inte så många kunde ha skickat ut dem igen efter halvtid klart för sig och säker på sin förmåga att förvandla denna nedgång till framgång. Färre kunde fortfarande ha gjort inte bara rätt förändringar för personalen utan också anpassat positions- och taktiska förändringar så listigt.
Mediauppspelning stöds inte på den här enheten
Med 18 minuter kvar, England var mycket förbättrad men fortfarande fyra poäng ner, Rabah Slimani offload-inspirerade försöka hota att avsluta Frankrikes 12-åriga vänta på en seger i sydvästra London och markera Six Nations öppningsdag med en andra chock för att matcha den av Skottlands spännande seger över Irland.
Av kom Joe Launchbury. På kom James Haskell i den bakre raden, framåt gick Maro Itoje i den andra raden. Öka farten. Mer makt.
Fem minuter senare stack George Ford och Jonathan Joseph, Ben Te'o och Jack Nowell, Owen Farrell till flyghalvan, Elliot Daly till centrum. Mer makt fortfarande, nu tempo spiller ut överallt, nu en dynamik och drive och ljudet från stand av tro och spänning också.
Snabb boll, skarpare sinnen. Farrell hittade Te'o, Te'o hittade en mjuk oppositionsaxel och försökslinjen öppnades framför honom.
Mediauppspelning stöds inte på den här enheten
"Jag har alltid trott att vi skulle vinna", sa Jones efteråt. "Jag tyckte att vi var hemska, men jag trodde alltid att vi skulle vinna."
Det fanns inte många andra så säker i nuet, färre ännu som kunde ha förhindrat även undermedvetna ångest och ilska från att överföra sig till spelarna på planen.
Frankrike hade tre män - Scott Spedding, Virimi Vakatawa och Louis Picamoles - som alla gjorde över 120 meter med boll i hand. Northampton nummer åtta Picamole, inte nöjd med att vara så hård och klumpig och hal att stanna som ett isberg, också bar bollen 15 gånger, slog sju försvarare, gjorde fem tacklingar, lastade av fyra gånger och vann en omsättning också.
Frankrike gjorde 591 meter till Englands 383, gjorde 10 radbrytningar till sina motståndares fem och slog 24 försvarare till Englands 13.
Det är svåra siffror att vända sig om.
Tuff var också den blockerande tackling Farrell satte in på Picamoles som nummer åtta dundrade in i England halva med spelet fortfarande i balans, och svårare fortfarande blir det med varje passerande prestanda inte att se Farrell som inte bara Jones "eptome på planen men hans skeppare i väntan också.
Jamie George sätter sin egen press på Dylan Hartley, även om den nuvarande kaptenen och horan fortfarande är förståeligt rostiga efter sin senaste långa avstängning. Farrell, fyra från fem från tee på lördag, slå posten med sin andra pott, gör i allt högre grad en obeskrivlig fall åt vilket håll som helst.
De bästa tränarna har en ledare på planen som delar deras utsikter, intensitet och förhållningssätt. Legendarisk Manchester United manager Sir Alex Ferguson hade det bäst i enastående midfielder Roy Keane: aldrig ett steg bakåt, alltid trycka på för bättre, skräms av ingen och ingen situation.
Jones älskar Hartleys obduration. Han uppskattar sin aggression, när den är fokuserad och snår precis rätt sida av olaglighet.
I Farrells mål-kicking ser han ett vapen som håller bättre lag inom räckhåll och vänder tight spel hans väg. I 25-åringens ungdom ser han en man som kommer att vara på sin fysiska topp vid nästa VM. I den uppenbara frånvaron av självtvivel ser han en återspegling av sin egen självsäkra karaktär.
Farrell är inte lika instinktiv med bollen i handen som sin barndom vän och lagkamrat George Ford. Han är inte ofelbar med kängan, även om han ibland kan få den att se väldigt nära ut.
I en match som denna, som efteråt beskrivs av Jones som en ful föreställning men ett vackert resultat, är han ryggraden och hjärnan också: oförsonlig, oskaklig, den på fältet general som drar andra tillsammans med honom.
Jones är inte perfekt. "Jag tar fullt ansvar," sa han till BBC på lördag efter sub-par prestanda. "Jag förberedde dem inte tillräckligt bra."
Inte heller hans lag, även om de har vunnit fler matcher i rad - 15 - än någon annan England sida i historien. Om han kan lösa problem, måste han också bli trött på de långsamma starter som orsakar dem.
Och han har verkligen tur. Men så är också England, att ha en tränare som kan ta vad han har fått och förvandla det till något bättre, som har satt nya standarder och fortfarande inte är i närheten av att bli tillfredsställd.
Eddie Jones är en lycklig tränare.