Tretton år, när det gäller Muhammad Idrees.
1999 lämnade Idrees sin fru och fyra unga söner i Pakistans hamnstad Karachi för att ta hand om sin sjuke far i den indiska staden Kanpur. Han föddes i Indien, och hade flyttat till Pakistan och bli dess medborgare efter att han gift en kusin i Karachi.
Hans far dog strax efter att han nått Kanpur. I det kaos och den sorg som följde på denna personliga förlust stannade Idrees i tre dagar och hans visum tog slut.
Det gjorde hans tur också.
När han gick till myndigheterna i Kanpur för att söka visum förlängning, de misstänkte honom för spioneri för Pakistan och sätta honom bakom galler. Det tog 10 år för en domstol att frikänna honom från anklagelsen, bötfälla honom 500 rupier (9,17 dollar; 5,68 pund) för att ha stannat och beordrat hans hemresa.
Rättvisan försenad är förnekad, och när det gäller Idrees visade sig inte ens den skipade rättvisan vara befriande.
I 13 år har han försökt återvända hem utan framgång.
Enligt Indiens utrikesministerium reste Idrees till Indien med ett pakistanskt pass (nummer G057703), utfärdat i Karachi den 10 maj 1999. För att ytterligare förvärra hans lidande upphörde hans pass att gälla 2003.
Men Pakistan förnekar att han är medborgare, och tror att han har skilt sig från sin fru och har förnekats av sin familj.
"Vår inrikesministerium berättade för oss att han inte är en pakistansk medborgare. Så vitt vi vet är han skild från sin fru och sina svärföräldrar. De förnekar honom. Vi har kommunicerat detta till indiska myndigheter, "Manzoor Ali Memon, talesman för Pakistans Höga Kommissionen i Indien, berättade för mig.
Idag, vid 40, är Muhammad Idrees en ingenstans man, ett offer för ovänligt öde och fientliga gränser.
Jag träffade honom i Kanpur, en fume-choked industristad i Uttar Pradesh, på en balmy morgon nyligen för att lyssna på hans hjärtskärande historia.
Mr Idrees är en bräcklig man med ett spänt ansikte och intensiva ögon. Han är klädd i vit skjorta och byxor och hans enda ägodel, en tygpåse, är nedsänkt runt halsen. Den innehåller några slitna papper, en kam, en tandborste, en tub tandkräm, en handduk och några bleknande familjebilder.
Vi går till den relativa ensamheten i Ganges stränder och sätter oss ner. Idrees fångar andan, tittar i fjärran och börjar tala med en klar, låg röst.
Han säger att han tillbringar sina vakna timmar med att klamra sig fast vid minnen från tiden han tillbringade med sin familj hemma i Karachi, där han drev ett litet företag som sålde lädervaror. Det känns som en evighet, säger han.
"Jag skulle ta min fru och våra fyra barn på min motorcykel för en körning nerför vindpinade havet i Karachi. Vi skrattade och pratade. Vi skulle sluta äta glass. Precis som vilken annan familj som helst."
Detta var innan hans värld blev svart.
Det var tidigare, säger han, två nationer och deras märkliga, omedgörliga sätt att konspirera för att förneka honom från att återvända hem.
"Indien borde ha löst mitt fall i tid och inte slösat bort mina dyrbara år. Pakistan borde ha gett mig ett nytt pass. Jag slösade 10 år på en domstol och tre år på att jaga tjänstemän. Varför förstör de mitt liv?"
Han berättar om sitt liv som skeppsbruten, nekade sitt medborgarskap och berövade sitt levebröd och sin värdighet.
De är berättelser om en tid då han började göra små läderpåsar efter att ha blivit utburen ur fängelset för att betala sina juridiska avgifter. På en tid då hans föräldrar dog och hans släktingar, däribland hans bröder, i Kanpur, bröt all kontakt och nekade honom ett rum i hans fars hem. För en tid när han flyttade in i ett härbärge, säger han, "började förlora det" efter en olycka.
"Jag kände för att ta mitt liv. Jag betedde mig som en galning. Men jag fick ingen behandling. Istället sparkade de ut mig ur hemmet, säger han lugnt.
Sedan dess har han vandrat på gatorna ensam, tigger och lever på välgörenhet av godhjärtade medborgare. På natten har han sovit på statliga sjukhus, övergivna byggnader, tomma kontor - kalla, opersonliga offentliga byggnader som är den sista tillflykten för en hopplös lösdrivare.
"Det har varit en smärtsam resa. Om jag har genomlevt sådana helvetesupplevelser är det bara för att jag vill återvända hem och träffa mina barn, säger Idrees.
"Ge mig bara tillbaka mitt liv."
För att ta reda på varför ingen lyssnar på honom, tillbringade jag tre dagar med honom försöker träffa tjänstemän och ta reda på varför hans otaliga resor till dem hade gett inga resultat.
Så småningom lyckas jag träffa Manoj Aggarwal, den högste tjänstemannen i Kanpur stad, på hans kontor.
"Det är inget lätt fall. Vi har kontakt med den pakistanska ambassaden [för att utfärda ett pass till Idrees]", berättar han för mig.
Men hur kan det inte finnas någon lösning i sikte efter 13 år?
"Vi väntar på ett svar från Pakistan. Men det är Idrees fel också. Han borde inte ha stannat längre, säger Aggarwal.
Tills han har återvänt, frågar jag, borde inte staten ta hand om mr Idrees och ge honom mat, husrum och arbete?
"Han fick skydd", säger Aggarwal. "Men han springer iväg hela tiden."
Men har inte mr Idrees blivit utkastad från ett skyddshem, som vägrar att ta tillbaka honom?
"Han har fått hjälp av välgörenhet."
Hur är det då med att se till att han får ett permanent härbärge åtminstone tills han återvänder hem? frågar jag.
"Ja", säger Agarwal rakt på sak.
Vad händer om Pakistan vägrar att ge honom ett nytt pass?
"Låt oss se."
Samtalet slutar och vi lämnar hans kontor. Vi återvänder till Ganges banker.
"Jag älskar att komma hit och tillbringa dagen. Ingen stör dig. Jag har känt mig självmordsbenägen så många gånger, men när jag sitter här lugnar vattnet ner mig, säger han.
Han tar ut familjebilderna, sitt bröllopskort, sina nationalitetshandlingar från sin väska.
– Det här är mina fyra barn och det här är min fru, säger han och visar mig en bild av vad som ser ut som en glödande, nöjd familj.  Ett brett leende går över hans ansikte.
"Jag vet att min fru är arg på mig. Jag vet att hon minns våra slagsmål. Men sen bråkar alla par, eller hur? När jag är tillbaka kommer allt att bli bra.
"Mina söner måste ha växt upp så mycket. Jag måste behandla dem som vuxna när vi träffas igen, säger han.
Jag håller tyst och hanterar ett svagt leende.
Jag har inte hjärta att säga till honom att vi fick kontakt med Shabana, hans fru, i Karachi.
"Idrees finns inte längre för oss", berättade hon för vår reporter.
Hon utvecklade det inte.
Mr Idrees har lovat att ringa mig och ge mig de goda nyheterna när han kommer hem. Jag väntar fortfarande.
"Livet är kort", sa han till mig innan vi skildes. "Jag tror inte att jag har många år kvar. Jag vill bara tillbringa min tid med mina barn, min fru.
"Det är inte att be om för mycket, är det?"
Vilket pris kan en man få betala för brottet att stanna kvar i ett främmande land i tre dagar?