När afrikanska samhällen går i täten mellan tradition och internationell rätt, kan vissa kulturella metoder som kan anses filantropiska hemma anta en helt annan hy om de överförs till väst.
De kan till och med bryta mot lagar mot slaveri och människohandel.
Liksom många afrikanska länder har Nigeria inte någon utvecklad välfärdsstat för att ta hand om sina sämst ställda medborgare.
Uppskattningsvis 67 % av landets 170 miljoner människor lever i fattigdom och de förlitar sig ofta på generositet från släktingar och filantroper för att tillgodose sina grundläggande behov.
Följden blir att familjer med rimliga inkomster omedelbart tar på sig extra ekonomiskt ansvar för att hjälpa medlemmar av sin utvidgade familj.
De kommer att betala skolavgifter för sin mormors kusins yngre systers syskonbarn, läkarräkningar för styvsonarna till sin farbrors hustrus yngre syster, och skicka pengar tillbaka till sina hembyar för att finansiera klassrum, vårdcentraler eller gemensamma borrhål borrade för att få tillgång till dricksvatten.
Dessutom skickar många fattiga familjer i byarna sina barn att bo med mer bekväma familjer i städerna - oftast som en "house help", som kommer att rengöra, tvätta, laga mat, barnvakt och allt annat brawn kan åstadkomma.
I utbyte matas hjälpmedlen, husrum, kläder och om de har tur, utbildning, med sina föräldrar ibland får en avgift.
Men det är detta tillfälliga välfärdssystem som har legat bakom många anklagelser om människohandel i Nigeria.
Adaobi Tricia Nwaubani:
"Det är fortfarande svårt för många nigerianer att hålla med om att de arrangemang de har med sin hemhjälp skulle kunna betraktas som ett brott."
Under min barndom var min mor beroende av rekommendationer från människor hon kände i byar för dem som var villiga att bli hushjälp – ofta var de tonåringar som deras föräldrar skickade för att tjäna extra pengar när de gick i skolan i staden.
Idag finns det "agenter" som levererar pojkar, flickor, män och kvinnor, ibland från fattigare länder utanför Nigerias gränser, som Benin och Togo.
Agenterna kräver vanligen mellan sex månader och två år i förväg av arbetstagarens lön, av vilken en procentandel skickas till deras familjer.
Den typiska lönen är mellan 5.000 ($25, £16) och 15,000 naira per månad. Med dessa priser hade medelklassens nigerian råd att anställa så många de ville.
Men i Storbritannien och USA, där många nigerianer har gjort sina hem, måste hushållspersonalen få en minimilön och alla slags förmåner.
Som ett resultat, en del nigerianer utomlands tillgriper import av hushållspersonal från "hemma", ibland med katastrofala konsekvenser.
I juni 2011 dömdes den nigeriansk-amerikanska advokaten Bidemi Bello för människohandel för att ha fört två nigerianska kvinnor till USA och tvingat dem att arbeta i sitt överdådiga hem som slavar.
Domstolen hörde att Bello slog kvinnorna och inte betalade deras lön.
Hon dömdes av Georgiens domstol till 11 års fängelse.
Vid den tid då storyn bröts var jag ansvarig för opinionsbildarna i en lokal tidning, och jag var angelägen om att öka medvetenheten om frågan tillbaka i Nigeria.
Jag kontaktade ett antal potentiella bidragslämnare som jag kände kunde ta itu med ämnet på ett insiktsfullt sätt.
Ingen var villig att skriva.
Men en del var beredda att kommentera i enrum. De ogillade Bellos övertygelse.
Hur kunde dessa flickor vända sig så våldsamt mot Bello efter att hon hade utvidgat dem till en sådan stor tjänst att hon inte bara tog in dem som sin personal, utan förde dem till USA?
Hur kunde de återgälda hennes generositet genom att planera hennes undergång?
Ett antal människor delade erfarenheter av dem de kände i Storbritannien eller USA, vars importerade "hjälp" antingen hade fått dem i trubbel med lagen eller nästan gjort det.
De informerade mig om att det var vanligt för sådana arbetare att dra nytta av systemet i utvecklade länder när deras ögon öppnades för det nya landets lagar och av ett sätt att befria sig från välgörenhetens snara.
Det var, sade deras kritiker till mig, deras smarta plan att utbyta slaveri för asyl, genom att bli legitima invandrare som sedan kunde försörja sina familjer direkt.
I Nigeria, utan lokala lagar för att styra hus-hjälp industrin, hushållspersonal kan arbeta från gryningen till skymningen, måndag till söndag.
Många utsätts för övergrepp, av varierande intensitet, beroende på arbetsgivarens humör.
Lokala tidningar har publicerat berättelser om hushållsarbetare som dränkts med kokande vatten eller slagits med en skadedjur.
Det har också förekommit anklagelser om sexuella övergrepp mot både manliga och kvinnliga arbetstagare.
Det är dock fortfarande svårt för många nigerianer att hålla med om att de arrangemang de har med sin inhemska hjälp skulle kunna betraktas som ett brott.
De tror att de missgynnade skulle ha föga hopp utan dem, att det så kallade slaveri som dessa människor uthärdar helt enkelt är ett litet pris att betala för en chans att överleva.
Mer från Adaobi Tricia Nwaubani:
I vår serie brev från afrikanska journalister frågar nigeriansk författare och författare Adaobi Tricia Nwaubani om de använder fattigare släktingar som hushållsarbetare för att hjälpa dem eller utnyttja dem.