Men den brutala talibanattacken mot en arméskola i Peshawar som dödade mer än 130 barn kan mycket väl vara en vattendelare för ett land som länge har anklagats av världen för att ha behandlat terrorister som strategiska tillgångar.
Dagen efter attacken, när en nation sörjde och Peshawar begravde sina döda, meddelade Pakistans högsta politiska ledning att den inte längre var villig att göra någon åtskillnad mellan "goda" och "dåliga" talibaner. Pakistans premiärminister Nawaz Sharif, som slungades av sina ärkerivaler och allierade, lovade att fortsätta kämpa tills den sista terroristen dödades.
Som han var att göra tillkännagivandet, Pakistans armé chef general Raheel Sharif var att möta afghansk president Ashraf Ghani och International Security Assistance Force (Isaf) befälhavare i Kabul för att söka deras hjälp i kampen mot ett hot som han sade hade "hit hjärtat av den pakistanska nationen".
Kan då detta vara den vattendelare som Pakistan har letat efter i åratal?
Svaret ligger förmodligen i premiärministerns uttalande, som inte bara handlar om en ny avsikt utan också om ett erkännande: Pakistan har i åratal fört en dubbel politik mot olika nyanser av militanta organisationer som verkar utanför sitt territorium.
Enkelt uttryckt var de som var aktiva mot Isaf i Afghanistan eller mot indiska säkerhetsstyrkor över kontrolllinjen i Kashmir de "goda" talibanerna. Men de som hade anslutit sig till al-Qaida efter 9/11 och genomfört terrorattacker i Pakistan var de "dåliga".
Problemet var naturligtvis att denna distinktion aldrig var lika tydlig i talibanernas sinnen som den var hos Pakistans beslutsfattare. De kontinuerligt splittrande talibangrupperna samarbetade ofta organisatoriskt och operativt och fortsatte att dra nytta av frukterna av Pakistans politiska förvirring. Under processen befäste de sina baser i landets laglösa stambälte okontrollerat.
Ingripandet av general Kayani, Raheel Sharifs föregångare, var ytterligare en bonus för talibanerna. Under sin sexåriga ämbetsperiod kritiserades han starkt för att han underlät att utforma en effektiv strategi mot terrorism även efter det att regeringen gett honom fullständig befogenhet att göra detta.
Följaktligen väckte varje ny talibanattack mot soldater ständigt oro och förbittring inom de militära leden - inte bara mot regeringen utan också mot dess eget ledarskap.
Det var därför som Gen Sharif inte förlorade någon tid med att inleda vad han kallade en urskillningslös operation tidigare under året i Nord- och SydWaziristan, de två stamorgan som var de mest under talibanernas kontroll.
Men fortfarande fast i sin politiska förvirring, Pakistans politiska ledarskap svar på hans initiativ var ljummet. Gen Sharif sade kategoriskt "vi kommer att få dem", oavsett om de är pakistanska talibaner, punjabi-talibaner, al-Qaida och dotterbolag, eller framför allt det fruktade Haqqani-nätverket. Men landets politiska ledarskap valde att i stort sett tiga.
Peshawar-attacken verkar ha förändrat det.
På kort sikt kan talibanerna ha fått vad de ville. De kunde slå till mot armén där det gör mest ont. De 128 armédrivna skolorna i landet är hem för mer än 150 000 studenter, varav 90 % är barn till officerare.
Attacken har fört kampen hem till armén i dess mest fasansfulla form.
Militanterna har också visat att de, trots arméns anspråk på att ha förstört sin operativa och organisatoriska förmåga, är närvarande och fortfarande kan planera och slå till mot viljan, där de vill.
En bonus har naturligtvis varit mediespektakelt som har gått bortom Pakistans gränser.
Men genom att göra det har de också väckt den brutala situationen i denna konflikt.
Bakom varje elev de dödade i Peshawar, lurar deras ilska och frustration över vad många av dem måste uppfatta som en omsvängning av en tidigare sympatisör, om inte precis en allierad.
För talibanerna var attacken en ren hämndaktion. Det verkar inte finnas något strategiskt eller politiskt tänkande bakom det förutom deras kända filosofi om att styra genom terror. Det verkar inte spela någon roll för dem att det kan ha drivit Pakistans civila och militära ledarskap till att ompröva sin goda-talibansk-dåliga-talibanska strategi.
Viktigare för general Sharif är dock att om det fanns något mått av sympati för talibanerna inom armén, som var deras chefsmentor för bara ett decennium sedan, så måste den ha sköljts bort i tårarna hos hundratals sörjande militärfamiljer över hela Pakistan.
Betyder det då att det verkliga kriget mot terrorismen äntligen har börjat i Pakistan?
Det är alldeles för tidigt att ge sig in på en trovärdig gissning med tanke på den historiska komplexiteten i Pakistans förbindelser med talibanerna.
Men det som står klart är att Pakistan nu söker efter synlig och påvisbar hämnd - som kanske bara kan komma från en kompromiss med Afghanistan på varandras "goda" och "dåliga" talibaner.
I ett land med en 35-årig historia av att fostra militanta grupper för sina strategiska mål, kanske det är så långt en vattendelare kan gå. Åtminstone för tillfället.
För en nation som har förlorat mer än 70.000 människor på 13 år till terrorattacker är det inte lätt att tala om vattendelare.