Dödandet, som påminner om apartheidernas brutala dagar, har gjort många sydafrikaner oroliga för landets ledning, 18 år efter det att det blev demokratiskt under den numera pensionerade Nelson Mandelas ledning.
Det faktum att ingen med ansvar ännu har avgått - regeringsministern med ansvar för gruvindustrin, polischefen, verkställande direktören för Lonmin, som är listad på börserna i Johannesburg och London, och fackföreningsledarna - visar bristen på ansvarsskyldighet i det sydafrikanska samhället.
Strejken och det efterföljande våldet i gruvan visar att förväntningarna hos många svarta människor om att deras liv kommer att förbättras i det demokratiska Sydafrika till stor del har grusats.
Det är sant att Afrikanska nationalkongressen (ANC) - befrielserörelsen nu i regeringen - har tillhandahållit billiga bostäder, utbildning, hälsovård och andra tjänster till de fattiga, men den har inte gjort tillräckligt av detta.
I många delar av Sydafrika är bastjänster antingen obefintliga eller av låg standard.
Människor som har råd med det förlitar sig på den privata sektorn för utbildning, hälsa och säkerhet genom att anställa beväpnade vakter för att skydda sina hem och företag.
"Försämring och frustration"
Förra året ersatte Sydafrika Brasilien som det mest ojämlika samhället, med klyftan mellan de fattigaste och rikaste individerna högst i världen.
Sedan apartheid slutade har den totala förmögenhetsfördelningen inte förändrats mycket. De flesta svarta sydafrikaner är fortfarande utarmade, medan vita medborgare i allmänhet har det bättre.
Sydafrika har inget system som bygger på meritokrati, som belönar hårt arbete och förträfflighet.
Som ett resultat av detta har en liten svart elit, från ANC:s och dess fackliga allierades led, kongressen för sydafrikanska fackföreningar (Cosatu), blivit fantastiskt rik genom aktier i sedan länge etablerade vita företag, vinnande statliga kontrakt och innehar toppposter i den offentliga sektorn - allt under täckmantel av svart ekonomisk egenmakt.
Källa: Statistik Sydafrika
Det har inte gjorts några verkliga ansträngningar för att lyfta svarta sydafrikaner ur fattigdom genom att ge dem utbildning av hög kvalitet och teknisk kompetens, eller för att hjälpa småföretagen att växa.
Den ekonomiska tillväxten har inte heller åtföljts av allvarliga åtgärder för att diversifiera ekonomin - från export av råvaror till utvecklingsindustrier som skulle öka sysselsättningen.
Effekterna av den globala ekonomiska krisen har förvärrat situationen. Economists uppskattar att mellan 2007 och 2009 nästan en miljon arbetstillfällen gick förlorade, medan cheferna för toppföretag fortsatte att få enorma bonusar.
Fattiga sydafrikaner fångas upp i en känsla av förtvivlan och frustration, vilket förklarar de täta protesterna om bristen på tjänster i bostadsområden och nu våldet i Lonmin-ägda gruvan.
Men Sydafrikas ledare tycks tro att landets mineralrikedom - bland annat guld, platina och diamanter - kommer att ta sig igenom landets ekonomiska problem.
De är självbelåtna - och riskerar sociala omvälvningar i en omfattning som de inte kommer att kunna hantera.
William Gumede är hedersadjunkt professor, offentlig förvaltning och utvecklingsledning vid universitetet i Witwatersand och författare till Restless Nation: Gör känsla av problemade tider
Massakern förra veckan vid Lonmin-ägda platinagruvan i Nordafrikas nordvästra provins, som gjorde 34 gruvarbetare döda och 75 skadade när polisen öppnade eld på strejkande arbetare, visar en kolossal brist på ledarskap på nästan alla nivåer - regeringen, fackföreningarna, näringslivet och polisen.