Det är inte svårt att förstå varför. I sitt jungfruevenemang på denna nivå gick den brittiska 400m mästaren med i ett elitband av skotska idrottare. Endast fem andra har vunnit en medalj vid världsmästerskapen i friidrott.
Liz McColgan är fortfarande den enda skotten som har smakat individuell framgång. Det 10 000 miljoner guldet i Tokyo 1991 kommer att leva länge i minnet. Hennes dotter, Eilish, 10:e över halva avståndet i år, jagar nu mammas 5000m personliga bästa.
Tre skottar har stått på World Championships reläpodier och Clark är en av dem. Eilidh Doyle, som tog silver tillsammans med Clark den här gången, och Lee McConnell är seriemedaljörer som en del av 400m relägruppen. I sprintreläet hjälpte den tidigare europeiska 200m-mästaren Dougie Walker det brittiska laget att bronsera i Aten 1997.
Ett hedervärt omnämnande för Kirsten McAslan också. Inte utvald till finalen, hon fick dock en bronsmedalj för två år sedan i Peking för att hjälpa det brittiska laget genom hettan innan hon såg dem ta tredje i finalen.
Så ett halvt dussin skottar har VM-medaljer på spiselkransen. Vi hade nästan två till i London.
Mediauppspelning stöds inte på den här enheten
Säkert den bästa skotska artisten var Kilbarchan AC:s Callum Hawkins, som följde upp en fin top-10-föreställning vid förra sommarens Rio-OS med en fantastisk fjärde plats i maraton.
Han kanske inte hade sett kronjuvelerna längs vägen i en händelse som började och slutade vid Tower Bridge, men han var plågsamt inom synhåll för en historisk brons. Som det är, ingen brittisk man har förbättrat sin prestation i ett VM maraton.
Om Hawkins trodde att han var nära en medalj, spara en tanke för Laura Muir. Slagna till bronset med sju hundradels sekund.
Inte undra på att hon kollapsade till banan efter fotofinishen med Sydafrikas Caster Semenya, oförmögen och ovillig att titta på den gigantiska resultattavlan som strålade ut bekräftelse av hennes vånda.
Men tiden kommer. Tro inte på mitt ord: ta Brendan Fosters. Den engelska långdistanslegenden har gett ett högtidligt löfte till BBC Skottland: Muir kommer att bli en stor guldmedaljör inom fyra år. Ska vi hålla honom till det?
Förutom de två silvermedaljörerna, och två fjärdedirigenter, fanns det andra fina föreställningar från den överlägset största skotska kontingenten någonsin att gå med i ett brittiskt lag för World Athletics Championships.
På 5000 meter har Andy Butchart en tuff handling att följa efter Sir Mo Farahs pensionering från banan, men han är klar i topp 10 på OS och nu VM och har säkert en stor framtid framöver.
Den bästa förbättringsmätaren är kanske kontrasten mellan dessa världsmästerskap och OS i London.
Under 2012 tävlade bara fem skottar i spår och fält. Ingen gjorde en final. Snabbt framåt fem år och vi har 16 skottar gör laget; två vinnande medaljer och deras landsmän kvalificerar sig för sju finaler.
Det lovande är att många av idrottarna är i början till mitten av 20-talet och har flera stora mästerskap framför sig fortfarande. Muir tror faktiskt att hon ännu kunde tävla i ytterligare tre olympiska spel, fram till 2028.
Det är den bästa skörden av barn sedan halcyon dagar när Liz McColgan, Tom McKean och Yvonne Murray var flammande ett spår mer än 25 år sedan.
Även den mest erfarna, GB kapten Doyle, säger att hon inte har för avsikt att gå i pension någon gång snart och har sina sikten fast inställd på att leda Skottland in i nästa års Samväldesspel på Australiens Gold Coast.
Lynsey Sharp, som slutade åtta på 800m, kallade det korrekt: för första gången på ett tag, att göra den skotska atleten laget i vissa händelser kommer att vara en prestation i sig själv med tanke på den uppmuntrande tävlingen om platser.
Aberdeens Zoey Clark, som reflekterade över en dramatisk 10-dagarsdag i och runt London Stadium, hävdade att hon är chockad över vad hon har uppnått.