Den visar också den växande katastrofen i det land där konflikten rör sig från fas till fas, men visar inga tecken på ett slut.
Kanske bör det i början fastställas vad vi vet. Det verkar inte råda något tvivel om att en kemisk händelse inträffade, och det förekom syriska statliga luftangrepp i området. Motståndet har naturligtvis inget flygvapen.
Väst lägger skulden helt och hållet på Assadregimen. Ryssland - en av president Assads få allierade - har en annan historia.
Det står att en luftattack träffade en vapendump och därmed släppte den kemiska agenten. Alla västerländska experter på kemisk krigföring som kontaktats av BBC har varit mycket skeptiska till det ryska påståendet.
Hittills har det inte gjorts någon tydlig analys av prover från platsen för strejken eller från offren. Mer information kommer utan tvekan att bli tillgänglig.
Rapporter om Assadregimens första betydande användning av kemiska vapen - inklusive Sarinnervagent - under 2013 föranledde det internationella samfundets första avsiktliga diplomatiska ingripande i det syriska kriget.
Obamaadministrationen hade markerat användningen av kemiska vapen som "en röd linje", vilket, om den korsades, skulle leda till allvarliga konsekvenser för Assadregimen.
I händelse av detta beslutade president Obama att dra sig tillbaka och undvika militära aktioner. USA och Ryssland samlades och förhandlade fram ett avtal enligt vilket Assadregimen skulle avstå från sin kemiska arsenal under internationell kontroll.
Problemet med kemiska vapen i Syrien verkade ha lösts. Men så var det inte.
Sedan dess har det förekommit sporadiska rapporter om den fortsatta användningen av kemiska vapen både av Assadregimen och den så kallade islamiska staten. Dessa har ofta omfattat användning av kommersiella kemikalier som klor.
Men denna senaste användning av vad som ser ut att vara en nervagent som Sarin, och de skrämmande bilderna av attacken, har betonat hur få framsteg som har gjorts.
Mellan Ghoutta-attacken i augusti 2013 till incidenten i Idlibprovinsen denna vecka har situationen på plats i Syrien förändrats dramatiskt. Då verkade Assadregimen bara ha ett svagt grepp om makten.
Västvärldens och dess allierades politik var att se Syriens ledare - redan stämplad av somliga som en krigsförbrytare - tvingad från ämbetet.
Det talades fortfarande en hel del om en trovärdig "demokratisk" opposition, som, om den fick tillräckliga medel, skulle kunna rubba kontrollen över en stor del av landet från Assadregimen och IS.
Snabbt fram till idag. Sådana förhoppningar visade sig vara illusoriska.
Den "demokratiska" oppositionen visade sig ha en mycket begränsad militär kapacitet.
Många av dess mest dugliga element är nära kopplade till al-Qaida: nästa stora problem som sannolikt kommer att möta väst på något sätt.
Assadregimen, som stöds av iranskt militärt bistånd och rysk flygmakt, har mer än befäst sin ståndpunkt.
Och de mest framgångsrika väststödda elementen i oppositionen - koalitionen av kurdiska och arabiska soldater i norra Syrien - kan gå framåt mot IS, men dess framgång medför en mängd andra problem, särskilt i förbindelserna med Turkiet, vars trupper och proxiser redan har en betydande zon inom landet.
Sagan om västs reaktion på användningen av kemiska vapen understryker det improviserade och osäkra förhållningssättet till Syrien nästan från början.
President Obamas förklaring 2012 att användningen av kemiska vapen skulle korsa "en röd linje" och ändra Washingtons "kalculus" verkade gå längre än många av hans rådgivare hade förväntat.
Men i händelse av - när tryck kom till tryck 2013 - det fanns inga bestraffande flyganfall och den kemiska nedrustning affär verkar nu ofullständig i bästa fall.
USA:s politik är inte heller i dag mer konsekvent.
Trump administrationen har kraftigt fördömt attackerna, men president Trump själv har använt tillfället att fördöma sin föregångare för "svaghet och irrekonstruktion" för att inte göra gott på sina hot när den röda linjen korsades 2013.
Men då verkade Trump stödja presidentens försiktighet. Han twittrade den 1 september 2013 att "president Obamas svaghet och obeslutsamhet kan ha räddat oss från att göra en fruktansvärd och mycket kostsam (på mer än pengar) attack på Syrien."
Idag är den internationella reaktionen i kölvattnet av denna senaste episod förutsägbar och formelisk.
Eftersom Ryssland redan tillhandahåller ett alibi för den syriska regimen är det svårt att se vad som kan komma ut av FN:s säkerhetsråd. Den har varit konsekvent och ödesdigert splittrad i Syrien sedan krisens början. Men den kemiska attacken kan fortfarande ändra "kalkylen" runt Syrien för att använda president Obamas fras.
För det första kommer det att bli en förnyad debatt om hela frågan om "säkra områden" och "flygförbudsområden" för att skydda civila, främst från regimens flyganfall.
Faktum är att potentialen för sådana zoner - särskilt i norra Syrien nära gränsen till Turkiet - har ökat efter den turkiska arméns inträde på den syriska marken.
Sådana zoner är dock en förarglig fråga.
Vid något tillfälle - hur definierade eller avgränsade de än är - kräver de en vilja att vidta åtgärder mot flygplan som slår till inuti dem. Rysslands flygkampanj komplicerar saker och ting och har hittills ganska väl uteslutit deras etablering.
Den kemiska attacken kan ändra diplomatiska beräkningar också. Trump administrationens politik om Syrien är fortfarande obildad.
Den senaste stora attacken 2013 sammanförde Washington och Moskva, om än kort. Hittills Trump administrationens mycket förebådade återställelse med Moskva har visat sig svårfångad. Skulle denna senaste tragedi - oavsett orsak - kunna förändra detta?
Den syriska krisen har avgjort gått in i en ny fas med nya hot och nya utmaningar.
Freden förblir lika svårfångad som någonsin.
Svaret på denna senaste kemiska "attack" i Syrien kommer att ge ett mått på hur långt världssamfundet har kommit i kampen mot säkerhetskrisen i Syrien.