Det kan finnas 101 sidor med ändringsförslag så här långt, men regeringen är inte på humör att ta med någon av dem. Tvärtom är deras mål att avvisa dem, till den grad att de till och med skulle motsätta sig det enda ändringsförslag som tas upp av Brexiter-lägret, som skulle syfta till att förbjuda ministrarna från att acceptera någon extra tid för att förlänga det tvååriga förhandlingsfönster som anges i EU:s Lissabonfördrag. Ministrarna anser att EU:s Michel Barniers strategi är att innesluta Storbritannien i en långsiktig förhandlingslimbo, kanske med ett övergångsavtal efter Brexit, men de vill inte att deras händer ska bindas.
Många av ändringsförslagen ser hittills ut som resultatet av ett ändringsförslag som genererar bot, standardsaker om att lägga fram betänkanden och regelbundna debatter. Men ministrarna är på sin vakt mot några av de väsentliga villkor som ställer - och i synnerhet den känsloladdade frågan om EU-medborgare bosatta i Storbritannien, en fråga som nu regelbundet tas upp i de flesta parlamentsledamöternas valkretsoperationer. Det finns ett starkt tryck på någon form av unilateralt agerande för att Storbritannien ska kunna garantera sin rätt att stanna kvar - men, regeringens genmäle, om detta gick igenom, skulle dess försvarare vara skyldiga om en eller två europeiska stater inte återgäldade och tillät brittiska medborgare att stanna inom sina gränser.
I debatten såg Labours frontbench Brexit-taleman, Sir Keir Starmer, ut och lät som en advokat som framförde en vädjan om lindring för en dömd fånge. Tidigt i sitt tal vädjade han till underhuset om ett hövligt förhör - något som hans motsatta nummer, David Davis, aldrig skulle ha kommit undan med. Det bara fungerade, eftersom parlamentet verkligen ville höra vad han hade att säga, men han lider av den advokatvända politikerns tendens att tala till parlamentsledamöter som om de vore appellationsdomstolen. Men om man bortser från stilen och skapar en linje på Brexit som kan sy ihop de starkt pro-Brexit- och starkt pro-Remain-elementen i Arbetarlandets hjärta, för att inte tala om att ena det djupt splittrade parlamentariska arbetarpartiet, kan det visa sig vara en omöjlig utmaning.
Oavsett om det är i ledarskapet betyg i Conservative Home, där han nu har kanted framför premiärministern själv, eller i morrande av godkännande från sina kolleger i de regelbundna uttalanden i kammaren, Brexit sekreterare David Davis, allt mer befaller status som andra minister i denna regering. Detta är inte en helt bekväm plats att vara - flyga farligt nära solen - men som någon försonade, inte så länge sedan, med att se ut sin parlamentariska karriär på bakbenen, misstänker jag att Davis klarar det.
Lib Dems har försökt att positionera sig som de sista förkämparna för den resterande saken (även om två av deras parlamentsledamöter, Norman Lamb och Greg Mulholland har lovat att avstå från att rösta om artikel 50 Bill). Men de kan inte göra anspråk på att vara ärkeoppponenter för Brexit och misslyckas med att upprätthålla en närvaro för de stora debatterna om det - och deras ledare, Tim Farron, hade en kysk tid på PMQs när detta påpekades. I själva verket har deras mycket reducerade parlamentsparti varit ganska dåligt på att visa flaggan, sedan det senaste valet. Det är ovanligt att se alla nio Lib Dem MP på de gröna bänkarna. Detta är ett område där de inte är särskilt bra på att stanna kvar.
Jag har fem uttag från artikel 50 än så länge.