Nu viktiga aktörer möts här för vad som har allmänt kallats "en av de sista chanserna" att stoppa en växande spår av förstörelse och död, som hotar Ukrainas territoriella integritet.
Upptakten till ännu ett möte i Minsk har präglats av ett ordkrig mellan öst och väst och ett intensifierande krig på fältet.
Proryska separatister har trängt djupare in på regeringsbesatt mark i östra Ukraina för att försöka säkra ett starkare fotfäste inför ett eventuellt eldupphör.
När Frankrikes, Tysklands, Rysslands och Ukrainas ledare sätter sig ner i den vitryska huvudstaden hoppas de kunna bygga vidare på det första protokollet från Minsk som man enades om i september förra året - även om de inte lyckades tvinga någondera sidan att upphöra med branden eller hjälpa Ukraina att återupprätta kontrollen över sitt territorium.
Men mycket mer än Ukrainas framtid är i fara i denna höga insats diplomati.
"Europa är starkt engagerat i detta", berättade förre utrikesministern Carl Bildt under förra helgens Münchensäkerhetsforum.
"Om detta tolereras här öppnar den upp en Pandoras ask - vare sig det är på Balkan, i Centralasien eller någon annanstans i den ryska periferin som i grunden skulle äventyra Europas säkerhet."
Men Ryssland ser också i spänningarna mot Ukraina ett hot mot dess strategiska kärna. För Moskvas del innebär EU:s ingripande en obefogad aggression på dess bakgård.
På gränsen till en ännu större upptrappning av den värsta öst-väst-krisen sedan det kalla kriget använder västliga ledare alla medel och åtgärder i sina diplomaters verktygslåda.
Amerikanska tjänstemän varnar för att de väger upp förskjutningen av dödliga "försvarsvapen" för att hjälpa ukrainska trupper att försvara sig mot proryska styrkor.
EU har under en vecka skjutit upp en rad nyligen godkända sanktioner mot Ryssland och rebellerna, inklusive frysning av tillgångar och viseringsförbud, för att ge denna sista dikeinsats en "maximal chans till framgång".
I riktlinjerna för ett eventuellt avtal ingår en demilitariserad zon på 30–45 kilometer mellan ukrainsk-kontrollerade områden och vad som nu är självutnämnda folkrepubliker i Donetsk och Luhansk.
Men den vapenstilleståndslinje som drogs i september förra året motsvarar inte längre den nya karta som är inristad i de blodiga striderna under de senaste månaderna.
Proryska rebeller gräver trotsigt in på marken.
Vladimir Putin har också stakat ut en liknande ståndpunkt under de senaste dagarnas livliga förhandlingar, inklusive fem timmars samtal på fredag när Tysklands Angela Merkel och Frankrikes Francois Hollande plötsligt flög till Moskva för att möta honom.
Vid Münchenforumet talade några europeiska tjänstemän om "Minsk plus" med påtaglig oro.
"Detta är naturligtvis en mycket svår fråga", förklarade Norges utrikesminister Borge Brende för mig.
"Sedan den 5 september har det skett en upptrappning och vi måste vara realistiska och gå lite längre för att ta emot ryska och proryska anhängare."
Trots ett mantra som upprepas varje gång att "Europas gränser är våldsamma" förväntar sig många observatörer att det allra bästa som kan uppnås är en "frysning" av de nuvarande fientligheterna. Även det blir svårt.
Närmare uppgifter om ett utkast till Minsk-avtal omfattar tillbakadragande av militär utrustning och olagliga väpnade grupper samt stridande och legosoldater från Ukraina.
Man har också nämnt en större decentralisering av makten till de rebelliska regionerna Donetsk och Luhansk.
"Det är viktigt att se till att frysningen av situationen bara är ett steg", säger Lamberto Zannier, som leder OSSE vars övervakare redan på plats kommer att förväntas övervaka eventuella eldupphör.
"Vi behöver en bredare plan, som måste omfatta Ryssland, på nästa steg för att få till stånd en återintegrering av östra Ukraina i Ukraina."
I München var alla spänningar och drama av ett kallt krig extranummer på full offentlig uppvisning.
Rysslands utrikesminister Sergej Lavrov blev hånad och hånad när han helt och hållet nekade Ryssland att ge militärt stöd till ukrainska rebeller.
Ukrainas president, Petro Porosjenko, brännmärkte två handfull ryska pass som han sade beslagtogs av ryska soldater och tjänstemän - bevis, förklarade han, på rysk aggression.
Han insisterade på att inga justeringar kunde göras av det ursprungliga Minskavtalet.
När Tysklands förbundskansler tog sig till podiet för att varna för ett västligt militärt svar, möttes hennes försiktighet med hån av en delegation av mer hökaktiga amerikanska republikanska senatorer.
Senator John McCain, citerad i New York Times, hade ett ord riposte, "dårhet".
Hotet om en splittring i Atlantpakten, som hittills har talat med en röst, har ytterligare ökat det brådskande i ett avtal.
Angela Merkel, som har spelat den ledande rollen i västs utåtriktade verksamhet till Vladimir Putin, drog också tillbaka i historien och drog paralleller till den inneslutningspolitik som avslutade det kalla kriget.
För Tyskland, och de flesta västeuropeiska nationer, betraktas fortfarande ihållande ekonomiska sanktioner som det bästa tillvägagångssättet, även om det också finns ett erkännande av att detta tryck kanske inte fungerar.
Angela Merkel har upprepat vad som har blivit hennes eget mantra: "Jag har alltid sagt att jag inte ser någon militär lösning på denna konflikt."
Hon sa det igen när hon stod bredvid president Obama i Washington den här veckan. Hans refräng, med den försiktighet som har kommit för att definiera hans ordförandeskap, var att han "inte hade fattat något beslut om detta ännu".
Ändå har en militär upptrappning redan förändrat verkligheten. Men det finns en varning som kan vara värre.
Tysklands utrikesminister Frank-Walter Steinmeier framförde en passionerad vädjan i München.
Han sade: "Jag är övertygad om att det skulle vara oansvarigt att bortse från vad som kanske är de sista chanserna att trappa ner konflikten.
"Den bittra konsekvensen skulle bli att konflikten expanderade och eskalerade."
Med mer än 5000 döda sedan april, och mer än en miljon fördrivna, är det det som tynger huvudet på ledare som träffas i Minsk.
Det är fem månader sedan Minsk gav sitt namn till ett fredsavtal för Ukraina.