Samma ström av pendlare rusar genom barriärerna; samma frustrationer vid förseningar på röret.
Men i morse samlades en liten grupp människor tyst på minnestavlan 7/7. Ett stationsmeddelande sa till folk att det skulle bli en tyst minut.
Vid exakt 08:50 BST, i samma ögonblick som explosionerna gick av, pendlare över concourse stannade där de var, och det var en tyst.
Tubearbetare stod tillsammans, huvuden bugade.
Överlevande tröstade varandra och delade med sig av en stunds stillsam reflektion över vad de hade upplevt för exakt ett decennium sedan.
26 personer dödades på ett tåg från Piccadilly Line efter att det lämnat stationen, den värsta siffran av attackerna.
Detta var inte den officiella nationella tystnaden - som skulle komma senare vid 11:30. Men vid de drabbade stationerna - King's Cross, Russell Square, Edgware Road och Aldgate - fanns det en extra poignitet för dem som var på väg att gå ombord på tåg.
Bland dem på King's Cross fanns stadsarbetaren Emly Skiba, på väg till Canary Wharf, som blev rörd till tårar vid hyllningen.
"Jag hade inte planerat att vara här, jag råkade bara passera. Men plötsligt slog det till - så många människor dog, sa hon.
När människor började skingra sig, kom en ung kvinna fram ur folkmassan och lade en handfull handplockade blommor, innan hon rörde sig tyst.
Ljusfärgade blommor staplades högt på platsen på Tavistock Square där den sista bomben exploderade på ett packat nummer 30 buss, nästan exakt en timme senare.
På 09.47 BST, tidpunkten för explosionen, en tät hop av människor samlades på trottoaren, spiller ut ut på vägen.
Läkare från British Medical Association - som var de första på scenen den dagen - återvände för att minnas de 14 personer de inte kunde rädda.
Föräldrarna till ett av offren, Anthony Fatayi-Williams, viskade en bön.
På andra sidan vägen körde en busschaufför fram och tittade tyst från sin taxi.
På tunnelbanan var stämningen bland passagerarna högtidlig men trotsig.
Jan Nova, en estnisk modedesigner som bor i London, läste om 7/7 års jubileum i Metro på sin Circle Line pendla till jobbet.
"Självklart ibland när du får Tube, du tänker på det", sade han.
"Men ingen av oss kan veta när och var något kan hända, så du måste fortsätta."
Andra Londonbor visade sin solidaritet i morse genom att delta i initiativet "walk same", stiga av sin Tube eller buss ett stopp tidigt och gå till minne av 7/7.
Det var ett eko av den dagen, då tusentals strandsatta av det krympande transportnätet gick hem.
Bland morgonens trekkers var 35-åriga Lins Drabwell, som valde att gå hela 8,4 miles (13,5 km) från sitt hem i Bromley till sitt kontor i London Bridge. Hon sa att "gå tillsammans" på 10-årsdagen var "ett enkelt beslut".
"Jag minns 7/7 så tydligt. Vårt kontor var nära Edgware Road. Vi kunde se stationen från vårt kontor fönster, och räddningstjänsten går in, "sade hon.
"Jag minns att jag kände att attacken var personlig. Det var min stad och mitt folk. Jag kände mig väldigt beskyddande. Den kvällen minns jag en massa Londonbor som gick. Den var väldigt dämpad.
"Nästa morgon minns jag att jag gick in och såg affärsmän på baksidan av motorcyklar, människor som hade grävt ut rostiga gamla cyklar, människor på rullskridskor. Det fanns en trots."
Det fanns två gudstjänster vid minnesmärket 7/7 i Hyde Park, där hertigen av Cambridge anslöt sig till offrens familjer, överlevande och akutarbetare för den andra, mycket känslomässiga händelsen.
Prins William, vars mor Diana, prinsessan av Wales, dog när han var 15, talade om förlust till King's Cross överlevande Shanie Ryan.
Medkungens korsöverlevare Angela Ioannou, som också var på Hyde Park, sa att det hade varit en "hård dag".
"Jag trodde inte att det fanns några fler tårar att gråta", sade hon.
"Jag pratade med några av de andra överlevande. Det är att ha dem som har hjälpt mig igenom."
Tidigare på dagen, kl 11:30 BST, samlades kontorsarbetare på torget utanför St Pauls katedral för att markera national minutens tystnad.
Efterlevande och anhöriga till offren fick sällskap av premiärminister David Cameron och hertigen av York inne i katedralen för en officiell tjänst, där det rungande budskapet var en enhet.
"Bortsett från den bedövande chocken av det som hände, fanns det solidaritet. Det fanns enighet i vår sorg", sade biskopen av London Richard Chartres i sitt tal.
Många släktingar och överlevande i församlingen - främlingar tills deras liv fördes samman av explosionerna - har blivit fasta vänner, och en viktig källa till stöd för varandra under det senaste årtiondet.
Carmen Macovei, som var på översta däck av nummer 30 buss och överlevde, var vid tjänsten tillsammans med Sarah som stod bredvid bussen när bomben exploderade.
De träffades vid ett av de stödcentraler för överlevande som inrättades efter bombningarna - och fann tröst i det faktum att de delade samma känslor om dagen.
Ms Macovei hade med sig förstasidan av Daily Express, där hon tydligt kan ses stå skalchockad på bussen.
"Jag minns att jag stod där efter det hände och tänkte: "Vad hände med min buss?" Det känns fortfarande som igår.
"Det mest fantastiska var hur Londonborna reagerade efter det hände - med tolerans och samhörighet. Det är en fantastisk stad.
"Jag minns varje år, antingen på Tavistock Square eller privat."
En peal av klockor markerade slutet av tjänsten, ringer ut från kupolen i St Pauls - landmärket i Londons skyline, som kom att symbolisera huvudstadens motståndskraft under Blitz.
Hur passande är det inte att den skulle vara värd för ett möte mellan Londonborna för att komma ihåg inte bara dem som dog den 7 juli 2005, utan hur huvudstaden fortsatte och vägrade att låta sig skrämmas av terror.
Totalt 52 personer miste livet när fyra självmordsbombare attackerade centrala London för 10 år sedan. Här är deras berättelser.
Vid första anblicken var det en rusningstid som alla andra på King's Cross station.