新批評

title: 概述.
content: 大致说来,新批评的主张是文学批评应以作品为中心,反对把作品当作作者与读者的中介,也就是评论一首诗歌时,可以不管它是谁写的,关于作者的一切(如生平、历史、社会背景等等)只是作品的外部范畴。
title: 英国.
content: T·S·艾略特在1919年至1923年间发表了一系列批评论文,阐述他对于诗歌的见解,他认为「诚实的批评和敏感的鉴赏不应着眼于诗人,而应着眼于诗篇」,是英美新批评的先声。  I·A·理查兹认为,文学文本是由文学语言的本质特征决定的,他首次提出了语言两分说,即文学语言与科学语言不同:文学语言着重于情感而不在实证,科学语言依靠辞典意义(denotation),文学语言则依赖引申意义(connotations)。而「文学作品是独立的认识客体的主张」,为新批评建立了理论基础。
title: 美国.
content: 蓝色姆在著名的《诗歌:本体论札记》("Poetry: A Note in Ontology,1934")里,将本来是哲学术语的「本体论」运用于他的文学理论。他认为诗是一种具有存在秩序的本体。世界是由许多松散事物所构成的组合体,艺术和诗歌的任务,便是要传达关于事物「无穷无尽的多样性」的认识。蓝色姆关于诗歌的本体论可视为新批评的理论核心。  蓝色姆的学生艾伦·退特,是新批评的主将之一。他在《诗的张力》("Tension in Poetery,1938")提出诗的外延(extension)与内涵(intension)两种概念,即词语的本义与引申义,我们能从诗的外延及内涵之间找到全部意义的统一体:即「张力」(tension)。退特的张力说将诗歌的批评的导向内部研究。  同样是蓝色姆的学生,布鲁克斯主要的成果是将新批评的原理具体化,新批评的操作原则,在处理诗的结构上,要把握「反讽」(irony)和「诗的戏剧化结构」(poem as drama);处理诗的语言,要把握「含混」(ambiguity)和「悖论」(paradox)。另外,他反对将诗歌以意译的方式将其简单化,认为这样是一种「意释误说」()。内容与形式是一种辩证的构成体,应全面的对诗歌的内容、形式、结构、意向、词语等等进行分析,许多好的诗歌不是只有单一意义的。布鲁克斯和蓝色姆另一位学生沃伦合编的《理解诗歌》(",1938"),成为40至60年代的美国大学的文学教材,新批评在普遍而具体的操作下,读者对于一首诗歌的态度着重于「如何写」更甚于「写什么」。布鲁克斯与沃伦后来又合编了《理解小说》("Understading Fiction,1943"),将新批评的方法运用于小说上,却没有达到预期,突显了新批评的局限性,也就是二战后芝加哥学派()的批评之处。  二战之后,维姆萨特与门罗·比厄兹利()合著两篇著名论文《意图谬见》(",1946")和《感受谬见》(",1949")。「意图谬见」强调,作品的意义与作家的意图不相干,不能将作家在其他场合(如谈话、日记、书信等)的意图强加于作品中,也就是说,在研究作品时,作品之外的一切是完全不需要考虑的。而「感受谬见」则强调读者的感觉不一定可靠,有时读者的动情是误读了文学作品。「意图谬见」和「感受谬见」确立了文本的核心地位。
title: 方法.
content: 新批评的分法论主要是细读(),理查兹在《实用批评》("Practical Criticism,1929")里提出诗的四个意义:意识、情感、语气、意向,好诗的结构具有张力,语言充满反讽、悖论、含混,唯有透过细读才能真正的掌握一首诗。理查兹的学生燕卜荪著有《七种类型的含混》(",1930")更竭心尽力挖掘了诗歌的语言内涵,提出了诗歌的七种歧义性。
title: 新批评与其他.
content: 同样是形式主义,新批评与俄国形式主义都同样关注文本的主体,区分文学语言与实用语言,强调诗的动态结构,但俄国形式主义主张内容只是作为形式的一个方面而存在的,比起新批评而言更倾向于形式主义。而整个形式主义的脉络可上溯至18世纪末德国唯心主义的哲学及美学思想,尤其是康德美学。因此蓝赛姆要回到「想像与理性共居的真实世界」,理查兹「想像力与知识力协调统一」等主张,皆可说上承于康德。另外,新批评与解构主义有着近似的主张:两者都同样的将「作者」给排除了。只是新批评偏向逻各斯中心主义():一切意义均在文本之中,解构主义则倾向非逻各斯中心主义:文字之外无意义。

Summary: 新批评(英语:New Criticism)是一种关注文本主体的形式主义批评,认为文学研究应以作品为中心,对作品的语言、构成、意象等进行细致的分析。但新批评从来便不是一个统一的流派,是由后来的文论史家对20世纪20、30年代以来在英美新兴的批评倾向的一种概括。在英国以I·A·瑞恰慈、威廉·燕卜荪、F·R·利维斯()为代表,在美国以约翰·克罗·蓝色姆()、克林斯·布鲁克斯、艾伦·泰特、罗伯特·潘·沃伦、W·K·维姆萨特()、R·P·布莱克穆尔()为代表。

New Criticism: New Criticism byla formalistická literárně-teoretická škola, která převládala v americké literární kritice v polovině 20. století. Zdůrazňovala, že literární dílo, zvláště báseň, je na čtenáři i autorovi do značné míry nezávislý „sebereferenční estetický objekt“. Hnutí dala jméno kniha Johna Crowe Ransoma z roku 1941 nazvaná právě Nová kritika. K významným autorů patřil též Ivor Armstrong Richards či Thomas Stearns Eliot (práce "Tradice a individuální talenty" či "Hamlet a jeho problémy", ve kterých Eliot rozvinul svůj pojem "objektivní korelativ"). Eliotovy hodnotící soudy, jako jeho odsouzení Miltona a Shelleyho a naopak jeho obhajoba takzvaných metafyzických básníků, značně ovlivnily anglickojazyčný kulturní prostor. "New Criticism" se vyvíjel jako reakce na starší filologické a literárněvědné školy devatenáctého století, které se soustředily na studium vnějších faktorů uměleckého díla. Na druhé straně New Criticism odmítal ten textocentrický přístup, který zdůrazňoval jen čistě estetické a morální vlastnosti textu. Odsuzoval ho jako verzi romantizmu. V tom měl blízko ke klasickému evropskému strukturalismu. "New Criticism" věřil, že struktura a význam textu jsou úzce spojeny a neměly by být analyzovány samostatně. Vyloučil studium čtenářské odezvy, záměru autora, historických a kulturních kontextů a „morální hodnoty“ děl. "New Criticism" byl dominantním směrem na amerických univerzitách v 50. a 60. letech. V 70. letech byl zpochybněn feminismem, poststrukturalismem a dekonstruktivismem. Ačkoli noví kritici nebyli nikdy formální skupinou, řada z nich byla přímými žáky Johna Crowe Ransoma na univerzitě Vanderbilt - Allen Tate, Cleanth Brooks a Robert Penn Warren. Proto se někdy hovoří o „jižanském“ zatížení "New Criticism".