Poslouchejte, jak spolu lidi mluví a využívejte jejich rozhovory k tomu, aby vaše dialogy zněly autenticky. Brzy si všimnete, že lidé mluví s každým jinak, takže si dejte pozor, aby se tento fakt promítnul i ve vašich dialozích.  Zbavte se částí dialogu, které nebudou v psané formě působit dobře. Nemusíte například přepisovat každé „ahoj“ a „sbohem“. Některé dialogy mohou začít klidně uprostřed rozhovoru. Pokud chcete získat přehled o tom, jak by měl dialog vypadat, musíte nejprve přečíst hodně dialogů z knih a filmů. Pročtěte si scénáře a knihy a zjistěte, co funguje a co nefunguje.   Zkuste si přečíst například dialogy Douglase Adamse, Toni Morrisona nebo Judy Blume (uvádíme jen některé z nejlepších autorů dialogů). Jejich dialogy jsou realistické a živé. Poslouchejte rozhlasové hry, které jsou často založeny hlavně na dialozích. Douglas Adams začínal psaním rozhlasových her, díky čemuž se naučil psát dokonalé dialogy. Budete muset svým postavám rozumět, jinak nebudou znít autenticky. Budete muset zjistit, zda mluví jednoslabičně a úsečně, nebo zda rádi používají košaté věty a zajímavá slova.  Pohlaví, věk, vzdělání, původ a například tón hlasu ovlivní to, jak bude daná postava mluvit. Například mladá americká dívka bude mluvit jinak, než starší bohatý britský gentleman. Každá postava by měla mít svůj hlas. Všechny postavy by neměly mluvit stejným stylem a používat stejnou slovní zásobu. Zapracujte na tom, aby každá postava zněla jinak. Afektované dialogy nemusejí zničit celý příběh, ale rozhodně dokážou naštvat posluchače, což je něco, čemu byste se jako spisovatel měli snažit vyhnout. Čas od času může afektovaný dialog fungovat dobře, ale jen v určitých druzích příběhu.   Afektovaný dialog funguje pouze v některých případech, zejména při použití jazyka, který nikdo nepoužívá. Například: „Dobrý den, Jane. Dnes vypadáš smutně,“ řekl Charles. „Ano, Charlesi, dnes jsem smutná. Chtěl bys vědět proč?“ „Ano, Jane, chtěl bych vědět, proč jsi dnes smutná.“ „Jsem smutná, protože je můj pes nemocný a připomnělo mi to smrt mého otce, který před dvěma lety zahynul za nevysvětlitelných okolností.“ Jak by tedy tento dialog měl vypadat? Například takto: „Co se děje, Jane?“ zeptal se Charles. Jane pokrčila rameny a stále se dívala upřeně z okna. „Můj pes je nemocný, doktoři neví, co s ním je.“ „To je hrozné, Jane. Ale je starý. Možná je to jeho konec.“ Její ruce se pevně chytily okenního rámu. „Jen jsem si myslela, že doktoři budou vědět.“ „Myslíš veterináře?“ „Jo, veterináře...“ Důvodem, proč druhý dialog funguje lépe je to, že není hned jasné, že Jane myslí na svého mrtvého otce, ale přiklání se k této interpretaci, zejména proto, že místo veterinář říká „doktor“. Tento dialog také mnohem lépe plyne. Příklad díla, ve kterém afektovaný dialog funguje dobře, je například Pán Prstenů. Dialogy v něm nejsou vždy afektované, zejména když mluví hobiti, ale jsou grandiózní a výřečné (a také nerealistické). Jediným důvodem, proč to funguje (a mnoha lidem se to líbí) je to, že je příběh zasazen do prostředí starých epických básní.
Všímejte si skutečných rozhovorů. Čtěte dobré dialogy. Zapracujte na svých postavách. Vyhněte se afektovaným dialogům.
Všímejte si skutečných rozhovorů. Čtěte dobré dialogy. Zapracujte na svých postavách. Vyhněte se afektovaným dialogům.