Existuje několik způsobů jak toho dosáhnout, ale nejjednodušší je použít správnou uvozovací větu. Když dáte jasně najevo, že mluví Evgeny a ne Laura, čtenář nebude zmatený.   Když budete mít dlouhý dialog, který mezi sebou vedou dva lidé, můžete uvozovací věty úplně vynechat. V takovém případě vám bude stačit správné dělení na odstavce a odsazování, podle kterého čtenář pozná, kdo zrovna mluví. Uvozovací věty v případě, že mluví více než dvě postavy, smíte vypustit pouze pokud chcete čtenáře naschvál zmást a zajistit, že nebude vědět, kdo zrovna mluví. Pokud se například čtyři postavy dohadují, můžete zajistit, že čtenář uslyší /uvidí/ pouze části jejich rozhovoru a nebude vědět, kdo právě mluví. Když vypustíte uvozovací věty, podaří se vám dosáhnout tohoto zmatení. Možná budete mít instinktivně pocit, že byste měli používat co nejvíce variací vět typu „řekla Evgeny,“ nebo „prohlásil Joe,“ ale když budete používat slova jako „utrousila“ nebo „odměřeně odsekl,“ odvedete tím pozornost čtenářů od přímé řeči, která je důležitější. „Řekla“ a „řekl“ jsou tak běžné fráze, že je čtenáři téměř nezaznamenají. Místo toho, abyste každý dialog začínali slovy „Evgeny řekla:“ nebo „Laura řekla:“ se snažte některé uvozovací věty umístit také za přímou řeč.  Pokud chcete změnit rychlost věty, umístěte uvozovací větu doprostřed přímé řeči a přerušte s ní přímou řeč. Protože budete muset použít dvě čárky, abyste oddělili přímou řeč od uvozovací věty (viz krok 3 předchozí sekce), vaše věta bude mít dvě pauzy uprostřed přímé řeči: „A jak přesně,“ zeptala se Laura,“ toho chceš dosáhnout?“ Vlastní jména popisují konkrétní místa, věci a lidi a vždy se píšou velkými písmeny, zájmena se píšou vždy malými písmeny a zastupují podstatná jména, včetně těch vlastních.  Pokud se chcete vyhnout opakování jmen postav, nahrazujte je vhodnými zájmeny.   Mezi podstatná jména patří například já, mě, on, ona, jí, ty, ono, to, oni, každý, něco, kdo, kdokoli, jehož, někdo, všichni atd. Zájmena musejí vždy souhlasit s rodem a číslem podstatného jména, které zastupují.   Například jediná zájmena, kterými můžete nahradit slovo Laura, jsou: ona, jí, její. Jediná vhodná zájmena, kterými můžete nahradit „Laura a Evgeny“ jsou plurální zájmena: ony, jejich, jejími, nimi. Akční věty jsou krátké chvíle akce, které přerušují sekvenci dialogu.  Můžete s nimi snadno naznačit, co daná postava zrovna dělá a zároveň sdělit čtenářům, co říká. Kromě toho s nimi posunete příběh dopředu. Příklad: „Podej mi ten šroubovák,“ řekl Sujata a otřel si olej z ruky do kalhot, „já to určitě opravím.“ Největší problém s dialogy je to, že často zní příliš neuvěřitelně. V každodenním životě mluvíte naprosto normálně, takže byste měli tímto způsobem i psát. Řekněte si svoji přímou řeč nahlas a představte si, jak se daná postava cítí a co chce říct. Začněte tím, že si představíte, jak by tato přímá řeč probíhala v reálné situaci. Nepoužívejte složitá a zajímavá slova, která v běžném rozhovoru nikdo nepoužívá. Pište dialog tak, jak lidé běžně mluví. Po napsání si dialog přečtěte nahlas a zamyslete se nad tím, zda zní normálně. Používat dialog k poskytnutí expozice způsobí nejen to, že bude dialog nudný, ale také kvůli tomu budete mít přímou řeč příliš dlouhou a čtenáři neudrží pozornost. Pokud potřebujete uvést detaily příběhu, snažte se je uvádět vždy ve vyprávění, ne v dialogu.
Musíte zajistit, aby čtenář vždy věděl, kdo zrovna mluví. Nepřehánějte to s vyšperkovanými uvozovacími větami. Střídejte umístění uvozovacích vět. Nahrazujte podstatná jména zájmeny. Používejte akční věty, kterými můžete ozvláštnit své formátování. Pište uvěřitelným jazykem. Vyhněte se uvádění příliš mnoha informací v dialogu.
Musíte zajistit, aby čtenář vždy věděl, kdo zrovna mluví. Nepřehánějte to s vyšperkovanými uvozovacími větami. Střídejte umístění uvozovacích vět. Nahrazujte podstatná jména zájmeny. Používejte akční věty, kterými můžete ozvláštnit své formátování. Pište uvěřitelným jazykem. Vyhněte se uvádění příliš mnoha informací v dialogu.