English: The first official record of hop-growing in the Tettnang region dates back to 1150 (P. Heidtmann, ‘Grünes Gold’, 1994, p 12). The records for 1838 of the then Oberamt Tettnang give the names of 14 breweries (see Memminger’s ‘Beschreibung des Oberamts Tettnang’, 1838, p. 62), three of which were for the town. Three years later, in 1841, this number had risen to six (P. Heidtmann, ‘Grünes Gold’, 1994, p. 13). Their owners grew their hops themselves. The methodical cultivation of hops was introduced in 1844 by district physician Johann Nepomuk von Lentz and eight citizens of the town in an area where climatic conditions made wine-growing less feasible (P. Heidtmann, ‘Grünes Gold’, 1994, p. 15).
Danish: Dyrkningen af humle i Tettnang-området nævnes første gang i dokumenter i 1150 (jf. P. Heidtmann »Grünes Gold« 1994, s. 12). I 1838 omtales 14 bryggerier i det daværende Oberamt Tettnang (jf. v. Memminger »Beschreibung des Oberamts Tettnang«, 1838, s. 62), heraf tre i byen Tettnang. Tre år senere, i 1841, er der allerede seks i Tettnang (jf. P. Heidtmann »Grünes Gold« 1994, s. 13). Ejerne af disse bryggerier dyrkede selv deres humle. Planmæssig dyrkning blev indført fra 1844 af Unteramtsarzt Johann Nepomuk von Lentz sammen med otte borgere i byen i det område, hvor klimaet var lige på grænsen til, at der kunne dyrkes vin (jf. P. Heidtmann »Grünes Gold« 1994, s. 15). Fra omkring 1860 blev dyrkningsområdet udvidet (91 ha i 1864, 160 ha i 1866, 400 ha i 1875, 630 ha i 1914, jf. P. Heidtmann »Grünes Gold« 1994, s. 22ff) og stødte mod nord snart op til det ældre dyrkningsområde omkring Altshausen (siden ca. 1821, jf. P Heidtmann, Grünes Gold, 1994, s.14). Den største udvidelse af dyrkningsområdet Tettnang skete i 1990’erne, hvor man nåede op på 1650 ha (EU-rapport om humle 1997, HVG-Bericht 1997) og stødte mod nord snart op til det ældre dyrkningsområde omkring Altshausen I Tettnang-området er der altid kun blevet udvalgt og dyrket aromahumle.
Finnish: Humalanviljelystä Tettnangin alueella on ensimmäinen maininta vuodelta 1150 (P. Heidtmann ”Grünes Gold”, 1994, s. 12). Vuodelta 1838 silloisen Oberamt Tettnangin alueelta mainitaan nimeltä 14 panimoa (von Memminger ”Beschreibung des Oberamts Tettnang”, 1838, s. 62), joista kolme oli kaupungissa. Vuonna 1841 eli kolme vuotta myöhemmin niitä oli kaupungissa jo kuusi (P. Heidtmann ”Grünes Gold”, 1994, s. 13). Panimoiden omistajat kasvattivat käyttämänsä humalan itse. Järjestelmällinen humalanviljely alkoi vuonna 1844, kun tettnangilainen apulaispiirilääkäri Johann Nepomuk von Lentz alkoi harjoittaa sitä yhdessä kahdeksan kaupunkilaisen kanssa sellaisilla alueilla, joilla viininviljely ei ilmasto-olosuhteiden vuoksi ollut yhtä kannattavaa kuin muualla (P. Heidtmann ”Grünes Gold”, 1994, s. 15). Viljelypinta-ala laajeni vuodesta 1860 alkaen (1864: 91 ha, 1866: 160 ha, 1875: 400 ha, 1914: 630 ha; P. Heidtmann ”Grünes Gold”, 1994, s. 22 alkaen) ja yhtyi pian pohjoisessa vanhempaan Altshausenin viljelyalueeseen (siellä humalaa oli viljelty vuoden 1821 tienoilta asti, P. Heidtmann ”Grünes Gold”, 1994, s. 14). Eniten Tettnangin viljelyalue laajeni 1990-luvulla kasvaessaan 1650 hehtaarin laajuiseksi (EU:n humalaa käsittelevä markkinakertomus vuodelta 1997, tuottajaryhmä HVG:n raportti 1997). Tettnangin alueella on valikoitu ja viljelty aina ainoastaan aromaattista humalaa.