EuroBench/eurobench-parlamint-power-sl huggingface dataset:
Hvala lepa za besedo, spoštovani gospod podpredsednik. Jaz bom v bistvu nekoliko krajša, podala bom svoje misli nekoliko bolj pravniško, nekoliko morda tudi ljudsko. Sama ne bom glasovala za ta predlog, se bom pri predlogu zakona vzdržala, ker mislim, da bi bilo nesmotrno, da se zakonodajni postopek konča že takoj po splošni obravnavi, saj gre za materijo o kateri nam je Ustavno sodišče naložilo odločiti in sprejeti ustrezno zakonsko ureditev. Prav je, da se zakonska podlaga sprejme, da se zakon o nalezljivih boleznih v tem kontekstu tudi doreče podrobneje in bolj ostro že zaradi tega, da se morebitne zlorabe in absurdi, ki smo jim bili priča v zadnjih dveh letih, preprečijo. Kaj je moj ključni razlog, zakaj mislim, da ta zakon ni primeren v tej obliki za potrditev danes, zakaj ga ne morem potrditi? Primarno zato, ker mislim, da vsak zakon potrebuje tudi neko legitimnost in sprejetost med ljudmi. Kolega je že omenila, koliko mailov smo dobili, ampak v bistvu ni toliko pomembno koliko mailov, kakor je pomembno to zgražanje, strah pri ljudeh, ki ga sproži že ime Zakon o nalezljivih boleznih. Mi smo situacijo pripeljali že do takih skrajnosti in absurdov, da je ljudi enostavno strah, strah, da bo zakon določal obvezno cepljenje, strah, da bo zakon še bolj arbitrarno določal določene ukrepe, skratka strah pred prekomernim posegom v svobodo posameznika. Zato bi se mi zdelo ključno, ko se tovrstne zakonske rešitve pripravljajo, pa še enkrat, pohvale seveda civilni družbi, da je vložila vso energijo, da je pripravila to zakonsko materijo, ki vsekakor je zahtevna, bi bilo za tako materijo vseeno bolje, da se je znašla v neki širši javni obravnavi. Tudi ko smo obravnavali vladni predlog zakona o nalezljivih boleznih, je naša poslanska skupina kot ključno izpostavila ravno to, da se taka zakonodaja ne sprejme na hitro. Naj poudarim, da je bil tudi ta zakon vložen po skrajšanem postopku, pa je na koncu Kolegij predsednika Državnega zbora izglasoval redni postopek. Že tukaj sem
Hvala lepa, gospod predsednik. Kolegice in kolegi, gospod minister s sodelavci. Seveda sem vesel, da končno imamo pred sabo pokrajinsko zakonodajo. Ministrstvo je to zakonodajo zelo dobro pripravilo, nekoliko jo je potem v usklajevanju moralo "sklestiti", ampak kljub temu da z vsemi rešitvami vsi vedno nismo in ne bomo nikoli zadovoljni, pa vendarle gledano globalno, je to prava pot. Zato pravzaprav razmišljam takole: glede na današnjo 10-urno razpravo mogoče ne bo odveč, če v tem svojem delu tudi nakažem neko hitrejšo pot razreševanja ali pa prihajanja do zaključka te zakonodaje, predvsem iz razloga, da bi se v naslednjih razpravah dejansko bolj dotikali vsebine posameznih zakonov, ne pa, zakaj še nimamo zakona o ustanovitvi pokrajin, zakaj še nimamo na mizi zakona o prenosu, da bi glede na to, da po 13 leti, 13., v petek, sprejemamo - in bomo sprejeli, verjamem - te tri zakone, da bi vsaj do 13. septembra v letošnjem letu še pripravili ostala dva zakona, tako da bi šli potem v paketu vseh pet zakonov v naslednjo drugo branje. In na ta način bom zadovoljili tudi tisto, o čemer je bilo danes govorjeno: kako se bodo nekako te pa petki poklopili, pa vendarle je to tako, kot so volitve v državi znak in stopnja demokratičnosti, je tudi stopnja demokratičnosti prenos odločanja z državne na regionalno in lokalno raven. Mi tukaj sicer še precej zaostajamo na lokalni ravni, torej odločajo ali odločamo, državljanke in državljani, nekje v okviru 5% GDP-ja, sedaj z regionalno zakonodajo bomo odločali tam okrog 12 do 15% GDP-ja. Pa vendarle, če pogledamo razvitejše in demokratičnejše države, lahko ugotovimo, to nam primerjave kažejo, da z višjo stopnjo demokratičnosti in z večjo skladno regionalno razvitostjo pa odločajo o bistveno višjem delu GDP-ja, tam od 20, 25 in celo do 30% celotnega GDP-ja v celotni državi. In glede na prenose oziroma predlog zakona o pokrajinah, končno torej usklajen v tako imenovanim enotirnim sistemu z nekim časovnim zamikom, je vendarle korak v pravo
Hvala, predsedujoči. Moram reči, da logike te koalicije ne razumem ravno najbolje. Tu sem s strani koalicijskih poslancev poslušal, kako lepa slika je v slovenskem gospodarstvu, kako vse cveti, gospodarska rast, nova delovna mesta; skratka, Slovenija je na strmi poti navzgor. Če je neka država na strmi poti navzgor, se verjetno odpirajo nova delovna mesta; če se odpirajo nova delovna mesta, lahko tisti, ki izgubijo na tej svoji poklicni poti zaradi teh ali drugih razlogov svoje delovno mesto, hitro najdejo novo zaposlitev v nekem drugem podjetju. Zato v rastočem gospodarstvu vprašanje brezposelnosti ni ključno in zato je v neki normalni ekonomiji temeljni postulat dobre vlade ustvarjanje novih delovnih mest. Namreč, ravno z ustvarjanjem novih delovnih mest, s prilagajanjem kakovostnejšim delovnim mestom, takim z večjo dodano vrednostjo, je v bistvu lažje gospodariti. Po drugi strani mi nadzorniki Mercatorja zagotavljajo, da je to dobra družba, da dobro posluje in da jo lastnik ne izčrpava. Potem pa udari po sredi koalicija Mira Cerarja z nekim zakonom v, kolikih, osmih členih – ad hoc, en, dva, tri, v enem tednu! Vendar ta seja, aprilska, je res nekaj posebnega. Hitite z zakonodajnimi predlogi, ki so nepretehtani, nepremišljeni in so namenjeni samo predstavi za javnost. Očitno se je največja vladna stranka ob suportu dveh ostalih koalicijskih partneric pač podala v predvolilno tekmo in je detektirala, da je vprašanje Mercatorja imanentno pri tem spopadu za volilne glasove. Zdaj tega ni treba skrivati, saj vseskozi poudarjate. Prej je kolega Prikl iz Desusa rekel, da je to edina možnost, da zaščitimo 10 tisoč delovnih mest. Glejte, ta isti gospod Prikl zavrača zakonsko rešitev, ki bi upokojencem dvignila pokojnino, tistimi, z najnižjimi pokojninami, in teh je več kot 10 tisoč. Torej – kaj? Tisto so drugorazredni državljani, neka politika tam, neka druga politika pa v tem primeru. Ali pa gre za močan preskok v socialistično miselnost te vladne koalicije, ki je očitno
Spoštovani predsednik, ministrica z ekipo, dragi kolegice in kolegi! Obravnava zadnje novele Zakona o socialno varstvenih prejemkih je na nek način posledica preteklih rešitev, ki so zanemarile moč navad in običajev ljudi, navad, ki se jih ne da spremeniti ne čez noč ne čez leto ali dve. Tak primer kvazirešitve je bila prehod varstvenega dodatka iz pokojninskega sistema v sistem socialnih transferjev, z uvedbo zaznambe prepovedi odtujitve nepremičnine. Od leta 2012, ko je bila pravica do varstvenega dodatka še umeščena v pokojninski sistem, do decembra 2012, ko je bila pravica že del sistema socialnih transferjev, je število prejemnikov varstvenega dodatka močno upadlo, s slabih 47 tisoč na približno 10 tisoč. Zakonodaja, ki se nanaša na socialno varstvene prejemke, se je v zadnjih treh letih zaradi zaznanih težav pri njenem izvajanju že spreminjala. S prvo novelo Zakona o socialno varstvenih prejemkih iz leta 2013 se je razširil krog upravičencev do denarne socialne pomoči, uvedena pa je bila tudi sprememba, zaradi katere danes ni treba več vračati izredne denarne socialne pomoči. Taista novela je omogočila, da se je dedovanje v primeru, ko je oseba prejela denarno socialno pomoč za več kot 12 mesecev, omejilo tako, da se od prejete pomoči najprej odšteje 12 najvišjih mesečnih zneskov, nato pa še ena tretjina od preostalih mesečnih zneskov prejete pomoči. Podobno je bilo s spremembami pri določanju pogojev za upravičenost do varstvenega dodatka. Podatki o številu prejemnikov varstvenega dodatka decembra 2011 in decembra 2012 kažejo, da se je število prejemnikov zmanjšalo za dobre tri četrtine. Veliko posameznikov se je odpovedalo varstvenemu dodatku zaradi zaznambe prepovedi odtujitve in obremenitve nepremičnine. Druga novela Zakona o socialno varstvenih prejemkih iz leta 2013 pa je uvedla omejitev na področju dedovanja, in sicer tako, da se je premoženje osebe, ki je prejemala varstveni dodatek, omejilo do višine dveh tretjin vrednosti prejete pomoči. Učinek teh s
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovani gospod minister s sodelavko in sodelavcema, spoštovane predstavnice in predstavniki Vlade, kolegice in kolegi ter vsi, ki spremljate to razpravo! Dovolite mi, da preden preidem k podajanju pripomb v splošnem delu k bilanci prihodkov in bilanci odhodkov, dam metodološko pripombo oziroma opažanje pri nastajanju in sprejemanju proračuna. Ob dejstvu, da je državni proračun glavni instrument ekonomske in razvojne politike države, po priključitvi v evroobmočje in s tem zmanjšanjem monetarne suverenosti, velja to še bolj, je toliko bolj zaskrbljujoče, da se vloga Državnega zbora, po moji oceni, pri pripravi in sprejemanju proračunov vse bolj zmanjšuje, marginalizira, zgolj na formalno obravnavo, pa četudi bo ta trajala kar nekaj ur, in na potrjevanje in glasovanje ob koncu. To ni dobro za kvaliteto proračunov, niti za demokratični postopek ene glavnih pristojnosti parlamenta v normalni državi. Naj navedem nekaj dokazov za to. Dopolnjen predlog proračuna in še posebej spremembe proračuna, ki jih sedaj obravnavamo, po številnih razpravah, ki smo jih pred tem imeli na delovnih telesih in tudi sedaj na Odboru za finance, in številne te razprave so bile tudi vsebinsko tehtne in bogate. Na delovnih telesih, predvsem mislim tu na Odbor za finance, kot matično delovno telo, razen postrežbe koalicijskih poslancev z amandmaji, ni bilo nič kaj spremenjeno. Vlada, pravzaprav v bistvu, vseh razprav, ki so bile, čeprav je obljubila, da jih bo proučila; upam, da jih je; jih v bistvu ni upoštevala, kajti spremembe, ki jih je prinesla v to sklepno obravnavo so neznatne. Po dolgoletnih izkušnjah v tem Državnem zboru, moram priznati, da res ni nekih velikih, dramatičnih sprememb v načinu obravnave proračunov. Vlada pride s predlogom, potem se dosti razpravlja in na koncu se nič kaj dosti ne zgodi oziroma ne spremeni, ampak se v glavnem sprejme to, kar predlaga Vlada. Pa vendarle moram poudariti, da se način in sprejemanje proračunov slabša iz
Predsedujoča, hvala za besedo. Spoštovana ministrica, kolegice in kolegi! Še dolgo po tem, ko bo epidemije covida-19 konec, se bomo tega časa spominjali z veliko bolečine. Z bolečino na tragične izgube človeških življenj, do posledic ekonomske in socialne narave, s katerimi se bomo spopadali še leta. Primorani bomo na novo ovrednotiti in postaviti trdnejše temelje mnogim družbenim podsistemom, ki so ravno z epidemijo razgalili svoje šibkosti. Žal pa se bomo morali soočiti tudi s posledicami slabih politik, predvsem pa neodgovornih politikov, ki niso zmogli, znali ali želeli na vitalnih področjih, kar izobraževanje je, zaščititi tistih, ki so dandanes v naši državi postali največji poraženci te epidemije. In ja, žal, največji poraženci te epidemije so naši otroci in mladostniki. In ti nikoli kot sedaj vse od naše samostojnosti naprej in še za čas poprej niso tako zelo potrebovali kompetentnega ministra za izobraževanje, znanost in šport, potrebovali njegove opore, zavezništva, potrebovali njegove integritete, strokovnosti, klene drže in sočutja. Namreč, ta funkcija je z dano epidemijo dobila povsem novo razsežnost, novo odgovornost, takšno, kot jo noben minister v zgodovini Slovenije še ni imel. Politična funkcija ministra je s prvim dnem epidemije postala poslanstvo. Poslanstvo, ki je od ministra takoj ob nastopu dela zahtevalo, da s funkcije ministrstva nemudoma pomete tudi najmanjše drobtinice politike, strankarskih hotenj in interesov, tudi osebnih šibkosti. Če povzamem. Ministrica dr. Simona Kustec bi morala od prvega dne prevzema tega poslanstva sama s seboj podpisati zavezo: postala bom neomajna zaveznica otrok, učiteljev, vzgojiteljev in staršev ne glede na vse politične pritiske, bom njihova podpora, zvesta in sočutna sogovornica, ob neutemeljenih pritiskih pa neomajna voditeljica, ki bom dobrobit otrok peljala čez vse čeri epidemije in pasti politike. Danes smo tukaj, ker si je dr. Simona Kustec na vseh, ponavljam, na vseh naštetih osnovnih načelih tega pos
Hvala lepa, gospod podpredsednik za besedo. Cenjeni prisotni! V poslanski skupini bomo podprli novelo zakona, čeravno menimo, da bi morali o njem odločati že na začetku sezone. Ampak nikoli ni prepozno. Ta novela je še en dokaz, kako pravo prodre v sleherno človeško dejavnost, tudi v razvedrilo, v hobije. Seveda pa ne more nadomestiti tistega, kar velevajo etične in moralne norme, ki so običajno napisane v kodeksih obnašanja. Če mi je dovoljeno, da sem na tem mestu, v tem trenutku malce šaljiv, naj vas spomnim na znameniti ponarodeli izrek: "Kdor ne skače in ne smuča, ni Slovenec". Tudi sam sem strasten smučar, vendar pri tem resno opozarjam vse, ki smučamo, da smučamo previdno in da nenazadnje upoštevamo drobcen naravno-pravni izrek, ki je napisan v 24. členu zakona, namreč, da se moramo tudi na smučiščih vesti po načelu vzajemne spoštljivosti in razumevanja. Statistika kaže, da se res približujemo situaciji kot na cestah. Poglejmo, v smučarski sezoni 2003/2004 je bilo približno milijon in pol obiskovalcev na naših smučiščih. Ta številka se je v sezoni 2005/2006 približala že številki dva milijona. V prej omenjeni sezoni je bilo na smučiščih poškodovanih 1294 smučarjev, v zadnji, predzadnji sezoni se je ta številka povečala na 1608, v zadnjih treh letih so kar trije smučarji na smučiščih izgubili življenje, kar je katastrofa. Torej, kaj lahko naredimo? Odgovorne bi lahko razdelili v štiri kategorije. Prva kategorija, verjetno najpomembnejša, smo mi sami smučarji. Vinjenost, prehitra vožnja, precenjevanje zmožnosti, slaba ali pa tudi predobra oprema ne sodijo na smučišča. Mimogrede, sam osebno se zavzemam, da bi predpisali tako kot za vožnjo kolesa obvezno uporabo čelade za vse, ne samo za otroke do 14. leta starosti. Druga kategorija so upravljavci. Upravljavci morajo skrbeti za brezhibno delovanje naprav, pa tudi za stanje na smučiščih. Zakaj so naša smučišča v primerjavi z nekaterimi tujimi še vedno bolj zaledenela, večkrat lahko naletimo na kamenje, na grbine in
Gospod minister dr. Keber, spoštovani predstavniki vlade, kolegice in kolegi! Poslanske skupine Združene liste Socialnih demokratov pripravljeno besedilo obrazložitev, pa tudi dosedanji nastopi predstavnikov vlade niso prepričali v nujnost in utemeljenost sprejemanja zakona v predlagani vsebini po predlaganem postopku, predvsem pa tudi ne s predlagano argumentacijo. Gospod minister se je vprašal, od kod tolikšna pozornost zakonu, ki ima pravzaprav samo dva člena in ki uveljavlja relativno majhne, po njegovem mnenju, spremembe. Jaz bi si dovolil odgovor, da smo izjemno veliko pozornost ob sprejemu tega zakona povzročili v politiki, da je to povzročila vlada z zahtevo, da se zakon mora obravnavati na izredni seji državnega zbora, čeprav so kolegi iz vrst vodij poslanskih skupin še decembra - gospod Anderlič je bil to - opozarjali in spraševali, ali je res nujno še eventualno na izredno sejo v decembru dati ta zakon ali ne. Takrat takšne zahteve ni bilo. Do te zahteve je prišlo 15. januarja, se pravi petnajst dni potem, ko je že teklo novo leto 2002, z utemeljitvijo, da je to treba storiti, ker bo 25. eventualno objavljena tako imenovana "watch" lista v ameriškem kongresu. Če deset dni pred to objavo tega naša diplomacija in naša vlada ni vedela, potem to najbrž ni dobra karakteristika. To je tudi eden od razlogov, zakaj prav gotovo je bila javnost tako pozorna na samo obravnavo. Drugič. Pozorna je postala zaradi argumentacije. Namesto da bi - kasneje bom povedal, kaj se mi zdi najpomembnejše v imenu naše poslanske skupine - skupaj uskladili potrebne argumente, smo pred državni zbor v času, ki je tako ali drugače občutljiv z mnogimi velikimi temami, povedali ali pa predlagali ali pa obrazložili potrebo po sprejemu tega zakona zaradi zahtev ene od držav, zaradi zahtevZdruženih držav Amerike. V nekaterih besedilih so bile zapisane tudi zaradi pritiskov in podobne stvari. Na ta način se tehtni argumenti za odločanje državnega zbora niti glede postopka, niti glede vsebine
Lep dober dan. Spoštovani predsednik, spoštovani minister s sodelavci, kolegice, kolegi in vsi tisti, ki nas spremljate prek televizijskih zaslonov. Tudi v Novi Sloveniji smo o pokrajinah veliko razpravljali in se udeležili kar nekaj okroglih miz na to temo. Ugotavljamo, da so mnenja, podobno kot ves čas samostojne Slovenija, deljena. Tako v tem ali so pokrajine potrebne ali ne kot tudi o njihovih nalogah, financiranju, najbolj pa o mejnih območjih in sedežih. V poslanski skupini smo oblikovali stališče o ustanavljanju pokrajin v Sloveniji, ki se odraža v osmih točkah in ta stališča bom tudi predstavil. Prvič. Soglašamo, da je ustanavljanje pokrajin v Sloveniji zelo odgovorna naloga, ki zahteva pred uveljavitvijo temeljit premislek in široko javno razpravo. S sprejemom ustavnega zakona, ki spreminja 121., 140. in 143. člen Ustave je bila ustvarjena podlaga za pripravo zakonov na podlagi katerih se bodo oblastne funkcije decentralizirale, opravljanja dela javnih zadev pa se bo preneslo v državne na pokrajinsko raven. Predlagani zakoni opredeljujejo pokrajino kot mestno raven lokalne samouprave med državo in občinami. Oblikovane bodo kot nova upravna, teritorialna struktura. Prišlo bo do sprememb in novosti na pravnem in ekonomske področju, na področju državne uprave in javnih služb, vpliv se bo odražal tudi na področju občin oziroma na položaju občin in prebivalstev. Iz teh razlogov zagovarjamo široko javno razpravo, ne le o sedežu in območju pokrajin, ampak tudi o njihovi vlogi, nalogah in financiranju. V Novi Sloveniji menimo, da morajo biti pravila igre znana že od vsega začetka. Zato po našem mnenju ni nič narobe, da danes v prvi obravnavi razpravljamo o predlaganih treh zakonih. Vendar pa je ključno, da bomo pred sprejemom teh zakonov, ter zakona o ustanovitvi pokrajin in njihovem območju natančno poznali tudi vsebino zakona o prenosu nalog na pokrajine. To je tako imenovani tehnični zakon. Drugič. Nova Slovenija podpira takšne zakonske rešitve ustanavljanja pok
Hvala, gospod podpredsednik. Torej, kot ste rekel, zastavljam poslansko vprašanje ministru za kmetijstvo. Moje poslansko vprašanje je vezano na že precej obguljeno temo, ki se vleče kot jara kača in je povezano z neurejenim stanjem v Kobilarni Lipica. Tudi sam sem se pred časom precej angažiral zato, da bi poskušali to stanje nekoliko izboljšati in zadeve sanirati. Sam sem, ocenjevalno ocenjujem še zdaj, da so potrebni tako normativni pristopi, torej sprememba zakona, kot tudi sami posegi operativni na terenu v sami Kobilarni Lipica. Gospod minister, vi ste javno opredelil tudi na zadnji okrogli mizi, kjer so bila, ki je bila organizirana v Lipici, da spremembe zakona niso potrebne, da je zakon dober. Opozarjam pa, da je v začetku letošnjega leta bil končno sprejet tudi program varstva in razvoja, ki po moje je temeljni dokument bodočega razvoja Kobilarne Lipica. Ki po moje sicer ne odgovarja na temeljna vprašanja bodočega razvoja Lipice, vendar je bil končno sprejet, ne po šestih mesecih, ampak po sedmih letih od sprejetja zakona. Glede na vaše stališče sem ugotovil, torej da, kljub vsemu tudi za obstoječem zakonu in programu varstva in razvoja v proračunu niste predvideli dovolj sredstev za izvrševanje programa varstva in razvoja, ki velja do leta 2006. Zato sem sam predlagal amandmaje, ki bi to stanje sanirali in zagotovili Lipici torej potrebna sredstva za izvršitev programa varstva in razvoja, ki je bil sprejet tudi z vašim soglasjem, potrjen na vladi, do leta 2006. Žal, ta amandma ni bil sprejet, zato vas, gospod minister, sprašujem, in sami tudi niste predlagali teh sredstev za Kobilarno Lipico, kako mislite urediti, sanirati finančno in siceršnje stanje Kobilarne Lipica, glede na to, da vemo, da se je tam začela kopičiti izguba, to govorijo, bom rekel, periodična poročila, da je začelo toniti, torej v rdečih številkah, da se najema krediti za izplačilo delavskih plač, da delavci dobesedno životarijo, da je neurejeno stanje v samem kolektivu, da imamo dva hot
Hvala za besedo. Spoštovani prisotni! V Slovenski nacionalni stranki stojimo na stališču, da je vsaka razprava dobrodošla že zaradi tega, da se razčistijo nekatere stvari in da javnost ugotovi, kdo ima prav, bodisi tako imenovana prejšnja vlada ali pa sedanja vlada. Nenazadnje bi ta razprava lahko prinesla oziroma razkrila tudi ozadje pri prodaji. Ne vem, Leka - recimo. Tudi o tem bi se dalo razpravljati. Kar se tiče ustanavljanja komisij, komisije so se kot po praksi ustanavljale zato, da se je nekaj prikrilo, ko nekaj ni bilo v redu narejeno. In za razliko enega izmed mojih predhodnikov sam in v poslanski skupini nacionalne stranke nismo prepričani, da gre za politizacijo. Želimo transparentnost. Transparentnost je tista, za katero ste se zavezali v koalicijski pogodbi. Zato bomo tako ta predlog kot tudi naslednji predlog o splošni razpravi podprli. Hvala.
Hvala lepa za besedo, spoštovana podpredsedujoča. Lep pozdrav vsem prisotnim! Za začetek spremembe ustave in tega postopka sem glasovala že na Ustavni komisiji in tudi za nadaljevanje postopka bom glasovala danes. Strinjam se, kot pravite nekateri, da je treba ustavo spreminjati s tresočo roko. To smo slišali večkrat na Ustavni komisiji tudi od strokovnjakov, to smo slišali tudi danes. Po drugi strani pa sem mnenja, da mora biti ustava živ institut, pisana mora biti za ljudi, torej živeti in se spreminjati skupaj z razvijajočo se družbo. In naša družba se je v zadnjih dvajsetih letih vendarle spremenila. V Državnem zboru smo že imeli javno razpravo na to temo. O tem smo veliko govorili tako na formalnih kot tudi neformalnih pogovorih na Ustavni komisiji in strokovna skupina Ustavne komisije je oblikovala podrobno vsebino in kriterije za spremembo 90. člena Ustave. Nasprotujem očitkom civilne družbe, da s to spremembo jemljemo pravico ljudem do referenduma. Ravno nasprotno, referendum vračamo ljudem. Referendum ostaja legitimna oblika izražanja ljudske volje in s tem se demokracija ne omejuje in ne omejujejo se možnosti neposrednega odločanja. Prepričali pa bi radi, da do zlorabe referenduma za politične blokade več ne bi prihajalo. Prav zato si želim izraziti podporo spremembam v tem delu Ustave. Podpiram omejitev referenduma na 40 tisoč volivcev, podpiram idejo o zavrnitvenem referendumu, še posebej pa se zavzemam za to, da se natančno definirajo tiste vsebine, ki imajo kratkoročni vpliv na javnofinančne prihodke in o njih ne moremo odločati na referendumu. Iz razprave danes je moč razbrati, da imamo odprtih še veliko vprašanj, tako da nas v bodoče čaka še veliko dela. Zato si želim, da bi danes ta predlog dobil zadostno podporo, da se lahko še naprej dogovarjamo in pogovarjamo. Kot sem že rekla bom jaz nadaljevanje postopka podprla. Hvala lepa.
Najlepša hvala za besedo. Primorski kolega Matej Vatovec, jaz sem se nekako prepoznal v besedah, ki ste jih izrekli. Jaz moram najprej povedati to, da si jaz včasih rad zapišem stvari, sam si zapišem stvari, da mogoče potem ne podležem kakšnim emocionalnim, nerazumskim besedam, bi lahko rekel kot nekateri drugi v svojih govorih. Ampak bom šel še naprej. Mogoče bi izpostavil časopisni članek v Delu. Verjamem, da Delu zaupamo. Naslov časopisnega članka Nevtralna Švica pred največjim nakupom orožja, kjer, če lahko spet citiram: »Dejstva so ravno obratna: vojaško nevtralne države imajo izdatkov za svojo obrambo več, in ne manj, več vojakov, več vojaške opreme in več orožja kot države, ki niso nevtralne, je povedal Adi Kužnik, predsednik Društva vojaških pilotov Slovenije.« Moram priznati, v Državnem zboru ste že šesto leto zapored, ampak branite svoje plače. Kolega Mesec, ki nam je pri zaprtju trgovin v nedeljo predstavil dober model v Švici – naj povem, da smo v Novi Sloveniji za zaprtje trgovin ob nedeljah Bom. A glejte zlomka, tudi Švica je vložila v svojo vojsko 7,4 milijarde evrov. In zdaj še čisto za konec. Kolumnist Vlado Miheljak v svoji kolumni piše: »In <PARTY>? Hja, problem Levice je, da deluje kot otrok s posebnimi potrebami. Z veliko potrpežljivosti in ljubeznijo jo je mogoče prenašati, a ne moreš ji podeliti odgovornosti.« Hvala.