EkBass/fiwiki-20250220-pages-articles huggingface dataset:
Antinkankaan seisake

Antinkankaan seisake on lakkautettu henkilöliikenteen rautatieliikennepaikka Raahen Antinkankaan kaupunginosassa Raahen radalla. Se avattiin liikenteelle 15. joulukuuta 1931. Antinkangas lakkautettiin 16. toukokuuta 1943. == Lähteet == Luokka:Pohjois-Pohjanmaan lakkautetut rautatieliikennepaikat Luokka:Raahen rautatieliikennepaikat
Lappasen seisake

Lappasen seisake on lakkautettu henkilöliikenteen rautatieliikennepaikka Pattijoella Raahessa Raahen radalla. Se avattiin 1. helmikuuta 1950. Henkilöliikenne lakkautettiin 25. syyskuuta 1966 ja koko liikennepaikka 28. toukokuuta 1972. == Lähteet == Luokka:Pohjois-Pohjanmaan lakkautetut rautatieliikennepaikat
Margaret Mac Neil

Margaret Mac Neil (s. 26. helmikuuta 2000 Jiujiang, Kiina) on kanadalainen uimari, joka on menestynyt parhaiten perhosuinnissa. Hän on olympiavoittaja ja maailmanmestari. Mac Neil voitti Gwangjun MM-kilpailuissa 2019 kultaa 100 metrin perhosuinnissa sekä saavutti pronssia 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä ja 4 × 100 metrin sekauintiviestissä. Vuodelle 2021 siirretyissä Tokion olympialaisissa hän voitti kultaa 100 metrin perhosuinnissa 0,05 sekunnin erolla kiinalaiseen Zhang Yufeihin sekä saavutti hopeaa 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä ja pronssia 4 × 100 metrin sekauintiviestissä. Saman vuoden Abu Dhabin lyhyen radan MM-kilpailuissa hän saavutti kultaa 50 metrin selkäuinnissa, 100 metrin perhosuinnissa, naisten 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä ja sekajoukkueiden 4 × 50 metrin vapaauintiviestissä sekä hopeaa naisten 4 × 100 metrin sekauintiviestissä. Mac Neil saavutti Budapestin MM-kilpailuissa 2022 hopeaa naisten ja sekajoukkueiden 4 × 100 metrin vapaauintiviesteissä sekä pronssia naisten 4 × 100 metrin sekauintiviestissä. Saman vuoden Birminghamin Kansainyhteisön kisoissa hän saavutti kultaa 100 metrin perhosuinnissa ajalla 56,36 sekä sai viesteissä kaksi hopea- ja kaksi pronssimitalia. Melbournen lyhyen radan MM- kilpailuissa 2022 hän voitti kultaa 50 metrin perhosuinnissa ajalla 24,64, 50 metrin selkäuinnissa maailmanennätysajalla 25,25 ja 100 metrin perhosuinnissa niin ikään uudella maailmanennätyksellä 54,05. Lisäksi hän saavutti kolme viestipronssia. Fukuokan pitkän radan MM-kilpailuissa 2023 hän saavutti hopeaa 100 metrin perhosuinnissa ja pronssia 4 × 100 metrin sekauintiviestissä. Mac Neilin pitkän radan ennätys 100 metrin perhosuinnissa on 55,59 Tokion olympialaisista. Lyhyellä radalla hänen ennätyksensä samalla matkalla on 54,05 lyhyen radan MM-kilpailuista 2022. Mac Neil adoptoitiin Kiinasta Kanadaan hänen ollessaan yhden vuoden ikäinen. Hän opiskelee Yhdysvalloissa Michiganin yliopistossa. == Lähteet == Luokka:Kanadalaiset uimarit Luokka:Kanadalaiset olympiavoittajat Luokka:Vuonna 2000 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
Iwasaki Yatarō

Iwasaki Yatarō (; 9. tammikuuta 1835 – 7. helmikuuta 1885) oli japanilainen liikemies, joka tunnetaan etenkin Mitsubishin perustajana. ==Elämäkerta== Iwasaki Yatarō syntyi Japanin silloisessa Tosan provinssissa (nyk. Kōchin prefektuuri) 9. tammikuuta 1835. Hänen sukunsa oli aikanaan kuulunut samurailuokkaan, mutta Yatarōn isoisä oli myynyt asemansa velkojensa maksamiseksi. Yatarōn oma isä oli maanviljelijä ja hän aloitti työuransa Tosa- klaanin palveluksessa. Tosan-klaanilla oli kauppatoimintaa eri puolilla Japania. 19-vuotiaana Yatarō muutti erään Tosa-klaanin virkamiehen kanssa opiskelemaan Edoon eli nykyiseen Tokioon. Hän joutui kuitenkin muuttamaan takaisin kotikyläänsä hänen isänsä loukkaannuttua vakavasti kiistassa kotikylän johtajan kanssa. Yatarō yritti viedä asiaa oikeuteen ja kun paikallinen tuomari ei suostunut ottamaan valitusta vastaan, Yatarō syytti häntä korruptiosta. Yatarō joutui syytöksestään itse 7-kuukaudeksi vankeuteen. Myöhemmin hän opiskeli uudistusmielisenä tunnetun Yoshida Tōyōn kanssa ja sai tältä vaikutteita esimerkiksi Japanin kehittämisen, avautumisen ja teollistamisen suhteen. Yoshidan kautta hän sai töitä Tosan hallinnossa. Säästämällä rahaa hänen onnistui myös ostaa sukunsa aikanaan menettämän samurai-aseman takaisin. Yoshida murhattiin vuonna 1862, minkä jälkeen Yatarō menetti suhteensa hallintoon. Hänen sirauksensa lapsi oli kuitenkin saavuttanut huomattavan aseman. Tätä kautta vuonna 1865 Yatarō sai töitä paikalliselta teollisuuden kehittämiseen keskittyneeltä virastolta (Kaiseikan) käyden töissä Nagasakissa ja Osakassa. Kaksi vuotta myöhemmin hän alkoi työskennellä kauppaan Korean kanssa keskittyneelle yritykselle Tosa Shōji. Kun Japanissa alkoi niin sanottu Meiji-restauraatio eri klaaneja kiellettiin omistamasta yrityksiä. Tosa Shōji siirtyi Yatarōn yksityisomistukseen ja uudesta yksityisyhtiöstä tuli laivayhtiö nimeltä Tsukumo. Tsukumo omiksti 11 kauppalaivaa. Vuonna 1873 hän otti yhtiötoverikseen nuoremman veljensä Yanosuken. Yhtiö sai jälleen uuden nimen, tällä kertaa muodossa Mitsubishi Shōkai. Mitsubishi kukoisti esimerkiksi sopimuksilla valtion kanssa. Se kuljetti laivoillaan yksinoikeudella esimerkiksi tarvikkeita ja sotilaita Japanin tehdessä Japanin lyhyellä sotaretkellä Taiwaniin vuonna 1874. Pian yhtiö oli kasvanut myös suurimmaksi japanilaiseksi merikauppaa harjoittavaksi yhtiöksi. Vuonna 1877 yhtiö omisti 80 % kaikista japanilaisista laivoista. Yhtiön päätoimisto siirrettiin Osakasta Tokioon ja se laajensi toimintaansa kaivos- ja varastotoimintaan, lainoihin ja muille aloille. Se teki myös suuria sijoituksia kiinteistöihin ostamalla esimerkiksi heitteille jääneitä daimioiden palatseja. Mitsubishin teollinen tuotanto alkoi Yatarōn vuokratessa Nagasakin telakan valtiolta. Yatarō kuoli vatsasyöpään Tokiossa 7. helmikuuta 1885. ==Lähteet== Luokka:Japanilaiset liikemiehet Luokka:Mitsubishi Luokka:Vuonna 1835 syntyneet Luokka:Vuonna 1885 kuolleet
Ulli Lust

Ulli Lust (s. 1967 Wien) on itävaltalainen sarjakuvataiteilija, joka asuu Berliinissä. Hänen läpimurtoteoksensa on vuonna 2008 julkaistu teos Tänään on loppuelämäsi viimeinen päivä (Heute ist der letzte Tag vom Rest deines Lebens). Se kuvaa kahden naisen matkaa Itävallasta Italiaan ja heidän kohtaamaansa sukupuolista ahdistelua. Vuonna 2017 ilmestyneessä sarjakuvakirjassa Wie ich versuchte, ein guter Mensch zu sein Lust kuvaa oman elämänsä kolmiodraamaa kahden samanaikaisen miesystävän kanssa. Näistä vanhempi mies on Lustille turvallinen kumppani, mutta nuoremman kanssa hän jakaa intohimoisen seksisuhteen. Ajan mittaan miehen intohimon alta kuoriutuu omistushaluinen ja väkivaltainen puoli. Lust ei kuitenkaan pysty irrottautumaan tuhoisasta suhteesta. Vuoden 2013 teos Flughunde perustuu kirjailija Marcel Beyerin romaaniin. Teoksessa kuvataan toisen maailmansodan aikaisia tapahtumia kahden eri kertojan kautta. Kumpikin heistä on lähellä natsivallan ydintä, mutta silti tietämätön natsivallan julmuuksista. Toinen kertojista ei juuri seuraa politiikkaa tai sotatapahtumia, vaan keskittyy erikoisalaansa, äänitekniikkaan. Toinen kertojista on Helga Goebbels, natsijohtaja Joseph Goebbelsin vanhin lapsi. Kahden kertojan tiet yhtyvät sodan viimeisinä päivinä Hitlerin bunkkerissa, jossa tallennetaan natsjohdon ajatuksia. Myös Lustin puoliso Kai Pfeiffer on sarjakuvataiteilija Jonna Tapanainen:Ulli Lustin sarjakuvaromaani sai italialaismiehet epävarmoiksi. Me Naiset 7.9.2013 (Web Archive).. ==Lähteet== ==Aiheesta muualla== * Ulli Lustin sarjakuvia Electrocomics-sivustolla Luokka:Sarjakuvantekijät Luokka:Itävaltalaiset kirjailijat Luokka:Vuonna 1967 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
Lapinlahden kirkonkylä

Lapinlahden kirkonkylä on Lapinlahden kunnan keskustaajama, joka sijaitsee Pohjois-Savon pohjoisosassa, Iisalmen eteläpuolella. Iisalmeen on maanteitse 25 ja Kuopioon 59 kilometriä. Tilastokeskuksen taajama-aluerajauksen mukaan Lapinlahden kirkonkylän pinta-ala oli 7,68 neliökilometriä, ja väkiluku oli 3 549 vuoden 2019 lopussa. Tilastollinen taajamarajaus voi poiketa kunnan omasta, virallisesta kunnan tai kunnanosien rajauksesta. Onkiveden rannalla sijainnut Ollikkalan kylä, joka on sulautunut myöhemmin kehittyneeseen Lapinlahden kirkonkylän seutuun ja taajamaan, toimi alkuna Lapinlahden kehittymiselle itsenäiseksi seurakunnaksi ja myöhemmin kunnaksi. Ollikkalan Väärnin tilasta tuli vuonna 1772 Iisalmen kappalaisen virkatalo. Iisalmen kirkko- ja hallintopitäjään kuuluneesta Lapinlahden seudusta muodostettiin oma rukoushuonekunta vuonna 1819. Ensimmäinen kirkko valmistui 1828. Se sijaitsi nykyisen luoteispuolella ja purettiin vuonna 1881, viereen 1880 valmistuneen Lapinlahden kirkon myötä. Kirkko sijaitsee noin 1,7 kilometriä Väärin tilalta pohjoiskoilliseen. Kappeliseurakunnan aseman Lapinlahti sai vuonna 1847. Päätös seurakunna itsenäistymisestä tehtiin 1858, mutta itsenäistyminen toteutui vasta 1881. Lapinlahden kunta perustettiin 1874. Lapinlahden sijainti hyvien vesi- ja maareittien varrella edesauttoi asutuksen kasvamista. Vuonna 1902 Lapinlahdelle tuli rautatieyhteys Kuopio-Iisami -rataosuuden valmistuttua. Lapinlahden kirkonkylä sijaitsee nykyisen viitostien varrella. ==Lähteet== Luokka:Lapinlahden kylät Luokka:Pohjois-Savon maakunnan taajamat Luokka:Suomen kirkonkylät Luokka:Suomen kuntakeskukset
Zhang Yufei

Zhang Yufei (; s. 19. huhtikuuta 1998) on kiinalainen uimari, joka on menestynyt parhaiten perhosuinnissa. Hän on saavuttanut kaksi olympiakultaa sekä kolme olympiahopeaa, viisi olympiapronssia, kolme maailmanmestaruutta ja kaikkiaan 16 MM-mitalia. Aasian kisoissa hän on voittanut yhdeksän kultamitalia. Pitkän radan maailmanmestaruuskilpailuissa Zhang saavutti Kazanissa 2015 pronssia 200 metrin perhosuinnissa nuorten maailmanennätysajalla 2.06,51 ja 4 × 200 metrin vapaauinnissa. Kaksi vuotta myöhemmin Budapestin MM-kilpailuissa hän saavutti pronssia sekajoukkueiden 4 × 100 metrin sekauinnissa. Budapestissa 2022 hän sai pronssia 50, 100 ja 200 metrin perhosuinneissa. Lyhyen radan maailmanmestaruuskilpailuissa Zhang saavutti Dohassa 2014 pronssia 400 metrin vapaauinnissa, Windsorissa 2016 pronssia 200 metrin perhosuinnissa, Hangzhoussa 2018 hopeaa 4 × 100 metrin sekauinnissa ja Abu Dhabissa 2021 kultaa 200 metrin perhosuinnissa ja pronssia 4 × 100 metrin sekauinnissa. Melbournessa 2022 hän sai kultaa 100 metrin perhosuinnissa ja sekajoukkueiden 4 × 100 metrin sekauintiviestissä, hopeaa 50 metrin perhosuinnissa sekä pronssia 50 metrin vapaauinnissa ja 4 × 100 metrin vapaauinnissa. Aasian kisoissa Zhang voitti kultaa vuonna 2014 Incheonissa 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä sekä neljä vuotta myöhemmin Jakartassa 200 metrin perhosuinnissa ja sekajoukkueiden 4 × 100 metrin sekauinnissa. Jakartassa hän saavutti lisäksi hopeaa 100 metrin perhosuinnissa. Vuonna 2023 järjestetyissä Hangzhoun Aasian kisoissa hän voitti kultaa 50 metrin vapaauinnissa, 50, 100 ja 200 metrin perhosuinneissa, 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä sekä sekajoukkueiden 4 × 100 metrin sekauintiviestissä. Aasian-mestaruuskilpailuissa Tokiossa 2016 Zhang saavutti hopeaa 200 metrin perhosuinnissa. Universiadeissa 2023 hän voitti yhdeksän kultamitalia: 50 ja 100 metrin vapaa- ja perhosuinneissa sekä viidessä viestissä. == Lähteet == Luokka:Kiinalaiset uimarit Luokka:Kiinalaiset olympiavoittajat Luokka:Vuonna 1998 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
Yūta Watanabe

Yūta Watanabe (, s. 13. lokakuuta 1994 Kagawan prefektuuri) on japanilainen koripalloilija, pelipaikaltaan pieni laitahyökkääjä tai iso laitahyökkääjä. Yhdysvaltalaisessa George Washingtonin yliopistossa opiskellut Watanabe on pelannut NBA:ssa vuodesta 2020 lähtien ollen sarjan historian toinen japanilaispelaaja. Hän on Japanin maajoukkuepelaaja ja on kuulunut sen kokoonpanoon muun muassa Tokion kesäolympialaisissa 2020 ja vuoden 2019 MM- kilpailuissa. == Elämä ja ura == === Seurajoukkueet === Watanabe muutti high school -ikäisenä Yhdysvaltoihin tavoitellaakseen ammattilaisuraa koripalloilijana.https://www.japantimes.co.jp/sports/2013/06/09/basketball/teen- standout-watanabe-faces-major-challenges-in-pursuit-of-nba-dream/ Hän edusti George Washingtonin yliopistoa vuosina 2014–2018 ja sai henkilökohtaisia palkintoja ollen muun muassa Atlantic 10 -konferenssin vuoden puolustuspelaaja vuonna 2018. NBA:n kesäkuun 2018 varaustilaisuudessa Watanabea ei kuitenkaan varattu.Basketball-Reference.com Heinäkuussa 2018 Watanabe teki kaksisuuntaisen sopimuksen NBA-joukkue Memphis Grizzliesin kanssa. Hän pelasi Grizzliesissä ja sen farmijoukkue Memphis Hustlessa seuraavat kaksi kautta ollen Japanin historian toinen NBA-pelaajahttps://www.bardown.com/yuta- watanabe-the-nba-s-second-japanese-player-makes-the-raptors-after-training- camp-1.1566475. Marraskuussa 2020 Watanabe teki koronaviruspandemian takia viivästyneeseen kauteen valmistautuneen Toronto Raptorsin kanssa pätkäsopimuksen, joka joulukuussa kauden alkaessa laajennettiin kaksisuuntaiseksi sopimukseksi. Huhtikuussa 2021 Watanabe teki Raptorsin kanssa perusmuotoisen pelaajasopimuksenhttps://www.nba.com/raptors/raptors- sign-watanabe-standard-nba-contract. === Maajoukkue === Watanabe on edustanut Japanin miesten maajoukkuetta muun muassa Tokion kesäolympialaisissa 2020, vuoden 2019 MM-kilpailuissa ja vuoden 2013 Aasian- mestaruuskilpailuissa.https://basketball.realgm.com/player/wd/Summary/53707#NationalOlympedia == Lähteet == * Yuta Watanabe Stats Basketball-Reference.com * Yuta Watanabe College Stats College Basketball at Sports-Reference.com * === Viitteet === == Aiheesta muualla == Luokka:Japanilaiset koripalloilijat Luokka:Vuonna 1994 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
Pjotr Pletnjov

Pjotr Aleksandrovitš Pletnjov (, 12. syyskuuta 1791 Tverin läänin Bežetskin kihlakunnan Teblešin kylä – 10. tammikuuta 1866 Pariisi) oli venäläinen kirjallisuuskriitikko, runoilija, lehtimies ja Pietarin yliopiston rehtori. == Suku ja koulutus == Pjotr Pletnjov syntyi maalaispapin perheeseen. Hän opiskeli Tverin hengellisessä seminaarissa ja valmistui Pietarin pedagogisesta instituutista vuonna 1814. Pletnjov työskenteli kirjallisuuden opettajana, keisarillisen Pietarin yliopiston kirjallisuuden professorina vuosina 1832–1849 ja yliopiston rehtorina vuosina 1840–1861. Hän oli Pietarin tiedeakatemian jäsen vuodesta 1841 ja sen venäjän kielen ja kirjallisuuden osaston puheenjohtaja vuosina 1859–1861. Vuodesta 1861 lähtien Pletnjov asui Ranskassa. == Kirjallinen ura == Pletnjov julkaisi ensimmäiset teoksensa vuonna 1818. Hän kuului Venäjän kirjallisuuden harrastajien seuraan ja oli 1820-luvulla Aleksandr Puškinin, Anton Delvigin, Wilhelm Küchelbeckerin ja Jevgeni Baratynskin runoilijapiirin jäsen. 1820- ja 1830-luvuilla Pletnjov oli Puškinin kirjailijapiirin johtava kriitikko. Hän avusti Literaturnaja gazetaa, toimitti Sovremennik-lehteä ja toimi vuosina 1838–1846 sen julkaisijana. Kriitikkona Pletnjov muistetaan varsinkin Puškinin, Baratynskin, Ivan Krylovin ja Vasili Žukovskin kirjallisista muotokuvista. == Pletnjov ja Suomi == Pletnjov oli yksi varhaisista venäläisistä Suomi-harrastajista. Hänen aloitteestaan perustettiin Helsingin yliopiston venäjän kielen, kirjallisuuden ja historian professuuri, jonka hoitaja Jakov Grot oli läheisessä kirjeenvaihdossa hänen kanssaan. Pletnjov kävi Helsingin yliopiston 200-vuotisjuhlissa vuonna 1840 ja julkaisi vuonna 1842 ensimmäisen ja pitkään ainoan venäläis-suomalaisten kirjallisuussuhteiden kuvauksen Finljandija v russkoi poezii (ruotsiksi Finland i de ryska skaldernas sånger). Sen aiheena ovat Konstantin Batjuškovin, Baratynskin ja Puškinin Suomi-aiheiset teokset. Pletnjovin Sovremennikissa ilmestyi suomalaisten ja ruotsalaisten kirjailijoiden teoksia sekä heitä käsitteleviä artikkeleja. ==Lähteet== Luokka:Kirjallisuuskriitikot Luokka:Venäläiset runoilijat Luokka:Venäläiset toimittajat Luokka:Vuonna 1791 syntyneet Luokka:Vuonna 1866 kuolleet
Miika Koskela

Miika Koskela (s. 12. heinäkuuta 2003) on suomalainen jalkapalloilija, joka pelaa puolustajana Eliteserienin Tromsøssa. Koskela on pelipaikaltaan keskuspuolustaja. == Seurajoukkueet == Miika Koskelan pelaajaura aikuisten tasolla alkoi kaudella 2019, kun hän nousi ensin OLS:in edustusjoukkueeseen Kakkosessa ja sen jälkeen vain 16-vuotiaana Ykkösessä pelanneen AC Oulun kokoonpanoon. Koskela pelasi kausina 2019–2020 yhteensä 21 Ykkösen ottelua. AC Oulu voitti Ykkösen kaudella 2020 ja nousi Veikkausliigaan. Koskela debytoi Veikkausliigassa 3. toukokuuta 2021 ottelussa AC Oulu–Ilves. Veikkausliigassa Koskela pelasi AC Oulun paidassa kausina 2021–2022 yhteensä 33 ottelua, joissa teki kaksi maalia. Maaliskuussa 2023 Koskela siirtyi nelivuotisella sopimuksella Norjan Eliteserienissä pelaavan Tromsøn riveihin. == Maajoukkue == Miika Koskela debytoi ikäluokkansa (2003) maajoukkueessa 14-vuotiaana 17. huhtikuuta 2018 Modrankassa pelatussa ottelussa Unkari–Suomi.Jalkapallokirjat 2019–2021 Alle 21-vuotiaiden maajoukkueessa Koskela debytoi 17-vuotiaana 3. kesäkuuta 2021 Falkenbergissa pelatussa ottelussa Ruotsi–Suomi. == Lähteet == == Aiheesta muualla == * Miika Koskela Palloliiton sivuilla * Miika Koskela Veikkausliigan sivuilla * Miika Koskela Soccerwayn sivuilla Luokka:Suomalaiset jalkapalloilijat Luokka:AC Oulun pelaajat Luokka:Vuonna 2003 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
Sergein totuus

Sergein totuus on Harri Nykäsen ja Timo Lammisen käsikirjoittama suomalainen televisiosarja. Se esitettiin ensimmäistä kertaa vuonna 1996. Sergein totuus kertoo Reiska-nimisestä pikkurikollisesta, jolle käy kalpaten. Hän ajautuu pelinappulaksi pelottavaan maailmaan, jota pyörittävät pietarilainen mafia, entinen KGB:n eversti ja Suomen suojelupoliisi. Reiskan roolissa nähdään Tomi Salmela. Salmelan lisäksi sarjassa esiintyy liuta muistakin tunnettuja tähtiä, kuten Mikko Kivinen, Seppo Maijala ja Svante Martin. == Lähteet == Luokka:Suomalaiset rikossarjat
Betty Wright

Betty Wright, oikea nimi Bessie Regina Norris, (21. joulukuuta 1953 – 10. toukokuuta 2020) oli yhdysvaltalainen laulaja-lauluntekijä, sovittaja ja tuottaja. nytimes.com. Viitattu 26.7.2021. Norris aloitti gospellaulajana ollessaan noin 3-vuotias. Hän vaihtoi rhythm and bluesiin ja souliin 1960-luvulla ja otti käyttöön taiteilijanimen Betty Wright. guardian.com. Viitattu 26.7.2021. Wrightin päälaulajana, duettoparina tai merkittävänä taustalaulajana laulamista singleistä kaksikymmentä sijoittui Billboardin Top 40 -listalle R&B-kategoriassa.; grammy.com. Viitattu 26.7.2021. Wright teki yhteistyötä taustalaulajana Gloria Estefanin kanssa ja oli yksi kappaleiden kirjoittajista ja tuottajista Joss Stonen levyllä Mind, Body & Soul (2004). Snoop Dogg ja Lil Wayne olivat mukana Wrightin albumilla Betty Wright: The Movie (2011). Beyoncé käytti Wrightin tuotantoa samplauksessaan. ==Lähteet== Luokka:Yhdysvaltalaiset rhythm and blues -laulajat Luokka:Yhdysvaltalaiset soullaulajat Luokka:Yhdysvaltalaiset musiikkituottajat Luokka:Yhdysvaltalaiset lauluntekijät Luokka:Grammy-palkinnon saajat Luokka:Yhdysvaltalaiset sessiomuusikot Luokka:Vuonna 1953 syntyneet Luokka:Vuonna 2020 kuolleet
Kayla Sanchez

Kayla Sanchez (s. 7. huhtikuuta 2001 Singapore) on kanadalainen uimari, joka on saavuttanut arvokisamitaleja vapaauintiviesteissä. Sanchez kilpaili pitkän radan MM-kilpailuissa ensimmäisen kerran Budapestissa 2017 ja saavutti kaksi vapaauintiviestipronssia Gwangjun MM-kilpailuissa 2019. Vuodelle 2021 siirretyissä Tokion olympialaisissa hän saavutti hopeaa 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä Kanadan joukkueen avausosuuden uimarina sekä pronssia 4 × 100 metrin sekauintiviestissä, jossa hän tosin ui vain alkuerissä. Saman vuoden Abu Dhabin lyhyen radan MM-kilpailuissa hän voitti kultaa 4 × 100 ja 4 × 200 metrin vapaauintiviesteissä sekä sekajoukkueiden 4 × 50 metrin vapaauinnissa sekä sai lisäksi hopeaa 4 × 100 metrin sekauintiviestissä. Budapestin MM-kilpailuissa 2022 hän saavutti kaksi viestihopeaa ja kaksi -pronssia. Sanchez saavutti vuonna 2018 kaksi viestihopeaa Kansainyhteisön kisoissa ja kaksi viestipronssia Tyynenmeren-mestaruuskilpailuissa. == Lähteet == Luokka:Kanadalaiset uimarit Luokka:Kanadalaiset olympiamitalistit Luokka:Vuonna 2001 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
Rebecca Smith

Rebecca Smith (s. 14. maaliskuuta 2000 Red Deer, Alberta) on kanadalainen uimari, joka on saavuttanut arvokisamitaleja viesteissä. Smith kilpaili pitkän radan MM-kilpailuissa ensimmäisen kerran Budapestissa 2017, jossa hän perhosuintiosuuden uimarina saavutti pronssia sekajoukkueiden 4 × 100 metrin sekauintiviestissä. Gwangjun MM-kilpailuissa 2019 hän saavutti pronssia naisten kaikissa kolmessa viestikilpailussa. Vuodelle 2021 siirretyissä Tokion olympialaisissa hän saavutti hopeaa 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä Kanadan joukkueen kolmannen osuuden uimarina. Abu Dhabin lyhyen radan MM-kilpailuissa 2021 hän voitti kolme viestikultaa ja oli toinen 200 metrin vapaauinnissa. Budapestin MM-kilpailuissa 2022 hän sai pronssia 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä, Dohassa 2024 naisten 4 × 100 metrin vapaa- ja sekauintiviesteissä. Smith saavutti vuonna 2018 yhden viestihopean Kansainyhteisön kisoissa ja kaksi viestipronssia Tyynenmeren- mestaruuskilpailuissa. Kansainyhteisön kisojen 2022 viesteistä hän sai yhden hopean ja kaksi pronssia. Henkilökohtaisilla perhosuintimatkoilla hän sijoittui Kansainyhteisön kisoissa 50 metrillä viidenneksi ja 100 metrillä kuudenneksi sekä Tyynenmeren-mestaruuskilpailuissa 100 metrillä neljänneksi. Nuorten MM-kilpailuissa vuosilta 2015–2017 hänellä on viesteistä kaksi kultaa, yksi hopea ja yksi pronssi sekä henkilökohtaisilta perhosuintimatkoilta yksi hopea ja yksi pronssi. == Lähteet == Luokka:Kanadalaiset uimarit Luokka:Kanadalaiset olympiamitalistit Luokka:Vuonna 2000 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
Matty Lee

Matthew ”Matty” Lee (s. 5. maaliskuuta 1998 Leeds, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta) on brittiläinen uimahyppääjä ja olympiavoittaja. Matty Lee aloitti uimahyppyjen harrastamisen seitsemänvuotiaana. Lajin pariin häntä oli innoittamassa hänen isoveljensä. Junioritasolla hän edusti vuonna 2012 Britanniaa maailmanmestaruuskilpailuissa Adelaidessa ja Euroopan- mestaruuskilpailuissa Grazissa. Nuorten EM-kultaa Lee voitti kolmen metrin ponnahduslaudalta. Seuraavana vuonna hän toisti nuorten Euroopan-mestaruutensa ja sijoittui kerroshypyissä hopealle ja metrin ponnahduslaudalla pronssille. Nuorten maailmanmestaruuskilpailuissa 2016 Lee oli kerroshypyissä neljäs. Leen ensimmäinen aikuisten sarjojen kansainvälinen mitalisija tuli uimahyppyjen maailmansarjan osakilpailussa 2014. Hän sijoittui 10 metrin parikilpailussa Dan Goodfellow’n kanssa kolmanneksi. Britannian-mestaruuskilpailuissa Lee voitti ensimmäisen mitalinsa, kun hän sai pronssia kerroshypyistä. Hän osallistui vuoden 2015 uinnin MM-kilpailuihin. Hän sijoittui 17-vuotiaana 10 metrin kerroshypyissä sijalle 18. ja parihypyissä James Dennyn kanssa sijalle 9. Seuraavana vuonna EM-kilpailuissa Lee voitti EM-hopeaa kerroshyppyjen sekajoukkueiden parikilpailussa ja -pronssia joukkuekilpailusta. MM- kilpailuissa 2017 Lee kilpaili kerroshyppyjen sekajoukkueiden parikilpailuissa Lois Toulsonin kanssa. He voittivat hopeaa. Henkilökohtaisessa kilpailussa Lee ylsi finaaliin ja sijoittui kahdenneksitoista. Toulsonin kanssa Lee voitti hopeaa myös vuoden 2018 EM-kilpailuista. Lee alkoi vuonna 2018 kilpailla parihyppyjä Tom Daleyn kanssa. Lee on kertonut haastatteluissa ihailleensa nuorempana Daleyä, joka oli maailmanhuipulla jo 15-vuotiaana, jolloin tämä voitti maailmanmestaruuden. Daleyn kanssa vuoden 2019 maailmansarjassa Lee sijoittui kolmessa osakilpailussa mitalisijoille. MM-kisoissa pari voitti pronssia. EM-kilpailuista 2020 tuli kultaa. Lee ja Daley voittivat Tokion olympialaisissa 2021 kultaa kerroshyppyjen parikilpailusta. Ero hopealle sijoittuneeseen kiinalaispariin Cao Yuan – Chen Aisen oli vain 1,23 pistettä. == Lähteet == == Aiheesta muualla == *Leen profiili Kansainvälisen uimaliiton sivuilla Luokka:Brittiläiset uimahyppääjät Luokka:Brittiläiset olympiavoittajat Luokka:Vuonna 1998 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
Sininen enkeli (televisiosarja)

Sininen enkeli on C More -suoratoistopalvelussa vuonna 2022 julkaistu suomalainen draamasarja, jonka pääosissa näyttelevät Heikki Ranta, Saga Sarkola, Wilhelm Enckell, Linnea Leino, Santeri Helinheimo Mäntylä ja Sonja Kuittinen. Sarjan on ohjannut Aleksi Mäkelä ja sen ovat käsikirjoittaneet Johanna Hartikainen, Veli-Pekka Hänninen ja Pete Suhonen. Sininen enkeli perustuu Jorma Sairasen ja Markus Selinin alkuperäisideaan. Sarjan tapahtumat sijoittuvat nousukauteen 1980-luvun Helsingissä. Sarjan alussa pientilallisen poika Marko Hyyryläinen päättää lähteä opiskelemaan Helsingin yliopistoon. Väärinkäsityksen myötä hän pääsee nuorten menestyjien seurapiireihin ja rahamaailman bisneskuvioihin. Sininen enkeli kuvattiin heinä-syyskuussa 2021. Sarjan julkaisu alkoi C Moressa 2. kesäkuuta 2022. Televisiossa sarjan esittäminen alkaa MTV3-kanavalla huhtikuussa 2023. == Rooleissa == == Jaksot == Jakso Nimi Julkaisu C Moressa Ensiesitys MTV3:lla 1 Hauskaa vappua 2. kesäkuuta 2022 17. huhtikuuta 2023 2 Puhelinlangoilla rahoiksi 24. huhtikuuta 2023 3 Täydellinen meidän jengiin 9. kesäkuuta 2022 1. toukokuuta 2023 4 Puumalan bisnekset 16. kesäkuuta 2022 8. toukokuuta 2023 5 Irti menneisyydestä, kohti tulevaisuutta 23. kesäkuuta 2022 22. toukokuuta 2023 6 Raha on ihmistä rationaalisempi 30. kesäkuuta 2022 29. toukokuuta 2023 7 Paljastuksia 7. heinäkuuta 2022 5. kesäkuuta 2023 8 Muistin varassa 14. heinäkuuta 2022 12. kesäkuuta 2023 == Lähteet == == Aiheesta muualla == * Sininen enkeli C More -suoratoistopalvelussa * Putous-näyttelijä Heikki Ranta säväyttää puumalalaisena Markona, josta tulee ällöttävä pyrkyrijuppi Marko Goldstein | Ilta-Sanomat 2.6.2022 * 1980-luvulle sijoittuva kotimainen draamasarja Sininen enkeli on pakattu täyteen ällistyttäviä juonenkäänteitä | Helsingin Sanomat 4.6.2022 Luokka:2020-luvun suomalaiset draamasarjat Luokka:C More -alkuperäissarjat Luokka:MTV3:n televisio-ohjelmat
Oulun yliopiston eläintarha

Oulun yliopiston eläintarha oli Oulussa Linnanmaalla toiminut eläintarha. Se toimi silloisen Oulun yliopiston biologian laitoksen alaisuudessa, minkä nimi on myöhemmin muutettu ekologian ja genetiikan tutkimusyksiköksi. Vuonna 1986 perustettu eläintarha lakkautettiin vuonna 2010 korkeiden kustannusten vuoksi, ja samalla loppui myös yliopiston eläinyksikön toiminta. Eläintarhassa tutkittiin sen käyttöaikana muun muassa karhujen talviunta, poroja sekä hirvikärpäsiä. Eläintarhan rakennukset ja häkit olivat lakkauttamisen jälkeen hylättyinä, ja ne purettiin kesällä 2022 tilojen omistajan Suomen Yliopistokiinteistöt Oy:n toimesta. Paikalle on Linnanmaa-Kaijonharjun alustavissa suunnitelmissa vuonna 2019 kaavailtu asuinrakennuksia ja sen tilalle kasvavalle asuinalueelle saattaa tulla lisää 12 000 uutta asukasta ja yli 10 000 työpaikkaa. Nykyinen asukasmäärä on 5 400 ihmistä ja noin 7 000 työpaikkaa. == Lähteet == Luokka:Suomen eläintarhat Luokka:Linnanmaa Luokka:Kaijonharju
Villa Ensi

Villa Ensi on vuonna 1912 valmistunut, nykyisin palvelutalona toimiva jugend- tyylinen rakennus, joka sijaitsee Merikatu 23:ssa Helsingin Eiran kaupunginosassa. Se oli alun perin naistensairaala, jonka liikemies Uno Staudinger rakennutti ja nimesi tyttärensä Ensin mukaan. Idean asianmukaisen naistensairaalan rakentamiseen hän sai tyttärensä syntymän yhteydessä synnytyslaitoksella, jota kuopiolaiset Rytkösen siskokset ylläpitivät tavallisessa asuinrakennuksessa Kapteeninkadulla. Rakennuksen arkkitehtina toimi Selim A. Lindqvist, joka oli suunnitellut myös Staudingerin perheen asuintalon.Villa Ensi Rakennus 1930-luvun alussa sairaala lakkautettiin ja muutettiin yhdeksän huoneiston asuintaloksi, jossa myös Staudingerin tytär Ensi Karasuo asui perheensä kanssa. Hän myi talon vuonna 1987. Villa Ensi on sittemmin toiminut pääasiassa seniori-ikäisten henkilöiden asuintalona terveydenhoitopalveluineen. Rakennus on peruskorjattu ja sisältää nykyisin 16 huoneistoa.Villa Ensi.fi Palvelutalotoiminnan aloitti vuonna 1994 perustettu Villa Ensi Säätiö, joka on vuodesta 2007 toiminut vain apurahoja jakavana säätiönä.Villa Ensi Säätiö == Lähteet == Luokka:Eira Luokka:Helsingin rakennukset ja rakennelmat Luokka:Helsingin jugendrakennukset
Kenneth Hale

Kenneth Locke Hale (usein myös Ken Hale; 15. elokuuta 1934 – 8. lokakuuta 2001) oli yhdysvaltalainen kielitieteilijä, joka työskenteli professorina Massachusettsin teknillisessä korkeakoulussa. Hänet tunnetaan erityisesti Pohjois- ja Keski-Amerikan sekä Australian alkuperäiskielten eteen tekemästään työstä ja kyvystään oppia nopeasti uusia kieliä – hän kykeni viestimään kymmenillä kielillä. Hale piti tärkeänä kouluttaa alkuperäiskielten synnynnäisiä puhujia kielitieteen pariin. ==Lähteet== Luokka:Vuonna 1934 syntyneet Luokka:Vuonna 2001 kuolleet Luokka:Yhdysvaltalaiset kielitieteilijät Luokka:Massachusetts Institute of Technologyn professorit Luokka:Yhdysvaltalaiset professorit
Funa Tonaki

Funa Tonaki (, s. 1. elokuuta 1995 Sagamihara) on japanilainen judoka, olympiamitalisti ja maailmanmestari. Tonaki saavutti ensimmäisen mitalisijan aikuisten kilpailuissa helmikuussa 2015, jolloin hän oli toinen Euroopan avoimessa turnauksessa Sofiassa. Vuonna 2015 hän voitti lisäksi junioreiden maailmanmestaruuden sekä Qingdaon Grand Prix'n. Vuonna 2016 Tonaki saavutti ensimmäisen aikuisten arvokisamitalin, kun hän oli kolmas alle 48 kg sarjassa Taškentin AM-kilpailuissa. Lisäksi hän voitti Tyumenin Grand Slamin 2016. Vuonna 2017 Tonaki voitti uransa ensimmäisen aikuisten maailmanmestaruuden, kun hän voitti Budapestin MM-kilpailujen alle 48 kg sarjan. Lisäksi hän voitti Pietarin Masters-turnauksen ja Düsseldorfin Grand Prix'n vuonna 2017. Vuoden 2018 ainoa turnaus voitto tuli Osakan Grand Slam -turnauksessa. MM- kilpailuissa hän oli toinen alle 48 kg sarjassa. Vuonna 2019 Tonaki saavutti kolme turnausvoittoa, kun hän oli paras Osakan ja Düsseldorfin Grand Slam -turnauksissa sekä Budapestin Grand Prix'ssa. MM-kilpailujen 48 kg sarjassa hän oli jälleen toinen. Vuonna 2021 hän voitti Kazanin Grand Slamin. Ensimmäisiin olympialaisiinsa Tonaki osallistui Tokiossa vuonna 2021. Hän pääsi aloittamaan suoraan toiselta kierrokselta, jolla hän voitti unkarilaisen Éva Csernoviczkin. Puolivälierissä hän voitti argentiinalaisen Paula Pareton. Välierissä Tonaki kohtasi ukrainalaisen Darja Bilodidin. Tonaki voitti ottelun Yoko-shiho-gatamella. Loppuottelussa hän kuitenkin hävisi kosovolaiselle Distria Krasniqille Uchi-matalla. ==Lähteet== Luokka:Japanilaiset judokat Luokka:Japanilaiset olympiamitalistit Luokka:Vuonna 1995 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
Naohisa Takatō

Naohisa Takatō (, s. 30. toukokuuta 1993 Hasuda) on japanilainen judoka, olympiavoittaja ja maailmanmestari. Hän on kilpaillut koko kansainvälisen uransa alle 60 kg:n painoluokassa. Takatō voitti kadettien (eli alle 17-vuotiaiden) maailmanmestaruuden 2009. Ensimmäisissä aikuisten kilpailuissa Takatō kilpaili vuonna 2011, jolloin hän osallistui Kodokan Cupin kilpailuun sekä kahteen muuhun turnaukseen. Lisäksi hän voitti samana vuonna junioreiden maailmanmestaruuden. Vuonna 2012 Takatō saavutti uransa ensimmäiset turnausvoittonsa, kun hän voitti Taškentin World Cupin sekä Moskovan ja Tokion Grand Slam -turnaukset. Vuonna 2013 Takato saavutti useita turnausvoittoja: hän voitti Pariisin ja Tokion Grand Slam -turnaukset sekä Tjumenin Masters- turnauksen. Lisäksi hän saavutti uransa ensimmäisen aikuisten arvokisamitalin, kun hän voitti MM-kultaa 2013 60 kg sarjassa. Vuonna 2014 hän sai MM-pronssia ja voitti myös Japanin mestaruuden 60 kg sarjassa. Lisäksi hän voitti vuoden 2014 Budapestin Grand Prix'n. Vuonna 2015 Takatō saavutti kolme turnausvoittoa: Tokion ja Pariisin Grand Prix -turnauksien sekä Rabatin Masters-turnauksen voitot. Ensimmäisiin olympialaisiinsa Takatō osallistui Rion olympialaisissa, joissa hän kilpaili 60 kg sarjassa. Hän voitti toisella kierroksella monacolaisen Yann Siccardin ja kolmannella kierroksella Pavel Petřikovin. Puolivälierissä hän hävisi georgialaiselle Amiran Papinašvilille, mutta voitti keräilyerissä korealaisen Kim Won-Jinin. Pronssiottelussa Takatō voitti azerbaidžanilaisen Orxan Səfərovin saavuttaen olympiapronssia. Vuonna 2017 Takatō voitti useita turnauksia. Hän voitti Pariisin ja Tokion Grand Slam -turnaukset. Lisäksi hän saavutti uransa ensimmäisen Aasian-mestaruuden sekä uransa toisen maailmanmestaruuden. Japanin mestaruuskilpailuissa hän oli 60 kg sarjan toinen. Vuonna 2018 Takatō uusi 60 kg maailmanmestaruuden Bakun MM- kilpailuissa. Lisäksi hän saavutti joukkuemaailmanmestaruuden. Lisäksi hän voitti Zagrebin Grand Prix'n 2018 ja Prahan avoimen turnauksen. 2019 Takatō voitti Osakan ja Pariisin Grand Slam -turnaukset ja Montrealin Grand Prix'n. Tokion MM-kilpailuissa hän jäi kuitenkin mitalien ulkopuolelle viidenneksi, mutta voitti jälleen joukkuemaailmanmestaruuden. Vuonna 2020 Takatō voitti Düsseldorfin Grand Slamin. Takatō voitti uransa toisen Aasian-mestaruuden vuonna 2021. Tokion olympialaisissa Takatō kilpaili 60 kg sarjassa. Takatō pääsi aloittamaan olympiaturnauksen suoraan toiselta kierrokselta, jolla voitti belgialaisen Jorre Verstraetenin. Puolivälierissä hän voitti georgialaisen Lukhumi Tškhvimianin. Välierissä Takatō kohtasi kazakstanilaisen Jeldos Smetovin. Takato voitti Smetovin sumi-otoshilla. Loppuottelussa hän voitti taiwanilaisen Yang Yung-wein Yangin saatua kolme varoitusta. Vuonna 2022 hän voitti maailmanmestaruuden Taškentissa ja oli Japanin- mestaruuskilpailuissa toinen. Dohan MM-kilpailuissa 2023 hän oli viides. ==Lähteet== Luokka:Japanilaiset judokat Luokka:Japanilaiset olympiavoittajat Luokka:Vuonna 1993 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
Taylor McKeown

Taylor McKeown (s. 17. maaliskuuta 1995) on australialainen uimari, joka erikoistui rintauintiin. Hän saavutti yhden olympiamitalin ja kaksi MM-mitalia sekauintiviestissä. Hän voitti 200 metrin rintauinnissa kultaa Kansainyhteisön kisoissa 2014. McKeownin pitkän radan rintauintiennätykset ovat 50 metrillä 31,69 huhtikuulta 2016, 100 metrillä 1.06,64 MM-kilpailuista 2017 ja 200 metrillä 2.21,45 huhtikuulta 2016. Lyhyellä radalla hän on uinut 50 metriä aikaan 31,34 ja 100 metriä 1.06,56 lokakuussa 2017 sekä 200 metriä aikaan 2.20,13 marraskuussa 2015. Taylor McKeownin nuorempi sisko Kaylee McKeown on uinnin olympiavoittaja. == Lähteet == Luokka:Australialaiset uimarit Luokka:Australialaiset olympiamitalistit Luokka:Vuonna 1995 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
Firenzen päärautatieasema

Firenzen päärautatieasema on Firenze Santa Maria Novella (Firenze SMN). Se on keskeinen asema TEN-verkon ratayhteydellä Berliini–Palermo, sillä suurnopeusjunaradat Bologna–Firenze ja Firenze–Rooma yhtyvät siellä. Firenze Santa Maria Novella on Italian vilkkaimpia rautatieasemia, sen kautta kulkee noin 59 miljoonaa matkustajaa vuosittain. Firenzessä oli jo 1800-luvun jälkipuoliskolla kolme rautatieasemaa: Stazione Leopolda (1848), Stazione del Campo di Marte (1896) ja Stazione Maria Antonia (1848), joka oli nykyisen päärautatieaseman edeltäjä. Sen terminaalia pidettiin 1920-luvulle tultaessa vanhanaikaisena, ja tilalle haluttiin moderni asema. Giovanni Micheluccin johtama arkkitehtiryhmä Gruppo Toscani suunnitteli nykyisen asemarakennuksen 1930-luvulla, ja se on yksi italialaisen rationalismin merkkiteoksista. Asema sijaitsee Firenzen historiallisessa keskustassa Piazza della Stazionen laidalla. Asema on saanut nimensä viereiseltä basilika Santa Maria Novellalta. == Lähteet == == Aiheesta muualla == Luokka:Firenzen rakennukset ja rakennelmat Luokka:Italian rautatieliikennepaikat
José Luis Perales

José Luis Perales (s. 18. tammikuuta 1945 Castejón, Cuenca) on espanjalainen laulaja-lauluntekijä ja tuottaja. Hänen tunnettuja kappaleitaan on muun muassa "Porque te vas". == Ura == José Luis Perales opiskeli teollisuusinsinööriksi Sevillassa ja valmistuttuaan työskenteli alansa tehtävissä. Samaan aikaan hän teki lauluja eri artisteille, kuten Fórmula V, Basilio ja Jeanette. Solistina Perales debytoi 1967. Hänen esikoisalbuminsa Mis canciones ilmestyi 1973, ja se sai hyvän yleisövastaanoton. Seuraavana vuonna ilmestyi El pregón, jota seurasi albumi vuoden, parin välein aina vuosituhannen vaihteeseen. Perales jatkoi laulujen tekemistä muille artisteille, ja tulkitsi itse vain henkilökohtaisimmat tekstinsä. Sociedad General de Autores de España -järjestön mukaan Peralesin lauluja on levytetty kaikkiaan 510 kappaletta. Hänen tuotantoaan ovat esittäneet muun muassa Miguel Bosé ja Julio Iglesias. "Porque te vas" on merkkipaalu Peralesin uralla. Kappaletta on versioitu muun muassa japaniksi ja se on myynyt miljoonittain. Monet ovat käsittäneet laulun nimen väärin, ja luulleet sitä kysymykseksi (¿Por qué te vas?, Miksi lähdet?). Kyse on kuitenkin motiivista, koska lähdet, siksi että lähdet. "Porque te vas" julkaistiin singlenä vuonna 1974 laulajanaan Jeanette, singlen tuotti Rafael Trabucchelli. == Diskografia == === Studioalbumit === *Mis canciones (1973) *El pregón (1974) *Para vosotros canto (1975) *Por si quieres conocerme (1976) *Si (1977) *Como la lluvia fresca (1978) *Soledades (1978) *José Luis Perales (1978) (saksankielinen albumi) *Tiempo de otoño (1979) (Argentiinassa nimellä Tiempo de amor) *Nido de águilas (1981) *Queria dizer (1981) (portugalinkielinen albumi) *Entre el agua y el fuego (1982) *Amaneciendo en ti (1984) *Con el paso del tiempo (1986) *Sueño de libertad (1987) *La espera (1988) *A mis amigos (1990) *América (1991) *Gente maravillosa (1993) *En clave de amor (1996) *Quédate conmigo (1998) *Me han contado que existe un paraíso (2000) *Navegando por ti (2006) *Calle soledad (2012) *Calma (2016) ==Lähteet== Luokka:Espanjalaiset laulaja-lauluntekijät Luokka:Vuonna 1945 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
Sunrise Manor

Sunrise Manor on kunnallishallinnoton alue ja väestönlaskennallinen asuinpaikka (CDP) Clarkin piirikunnassa, Nevadan osavaltiossa Yhdysvalloissa. Sen väkiluku oli vuoden väestönlaskennassa 189 372. == Väestö == Alueen asukkaista 52,07 prosenttia on valkoisia, 13,36 prosenttia afroamerikkalaisia, 5,80 prosenttia aasialaisia ja 1,21 prosenttia alkuperäis amerikkalaisia. 17,14 prosenttia asukkaista eivät ole Yhdysvaltain kansalaisia. Alueen väestön keski-ikä on 33,1 vuotta. ==Kuvia Sunrise Manorista== Tiedosto:Las Vegas Temple.jpg|Mormonitemppeli. Tiedosto:Las Vegas Sunrise Manor 1.jpg|Ilmakuva alueesta. ==Lähteet== ==Aiheesta muualla== * Sunrise Manor Town Advisory Board Luokka:Nevadan kunnallishallinnottomat alueet Luokka:Clarkin piirikunta (Nevada)
Hifumi Abe

Hifumi Abe (, s. 9. elokuuta 1997) on japanilainen judoka, olympiavoittaja ja maailmanmestari. Abe voitti alle 17-vuotiaiden Aasian-mestaruuden 60 kg:n painoluokassa 2012 ja saavutti saman ikäluokan MM-hopeaa 66-kiloisissa 2013. kilpaili ensimmäisen kerran aikuisten kilpailuissa vuonna 2014, jolloin hän voitti Kodokan Cupin ja Tokion Grand Slamin. Lisäksi hän oli samana vuonna junioreiden MM-kilpailuissa toinen henkilökohtaisessa ja voittaja joukkuekilpailuissa. Nuorten olympialaisissa hän saavutti kultaa henkilökohtaisessa ja pronssia joukkuekilpailussa. Vuonna 2015 Abe voitti Taškentin Grand Prix’n. Vuotta myöhemmin hän voitti kaksi Grand Slam -turnausta, kun hän oli paras Tokion ja Tjumenin kilpailuissa. Lisäksi hän voitti Japanin-mestaruuden. Vuonna 2017 Abe voitti uransa ensimmäisen aikuisten MM-kullan, kun hän oli ensimmäinen Budapestin MM-kilpailujen 66 kg sarjassa. Lisäksi hän voitti samana vuonna Tokion ja Pariisin Grand Slam -turnaukset ja Japanin-mestaruuden. Hän uusi MM-kullan seuraavana vuonna Bakun MM-kilpailuissa ja oli voittamassa myös joukkuekilpailua. Lisäksi hän voitti Jekaterinburgin Grand Slam -turnauksen vuonna 2018. Vuonna 2019 Abe voitti Osakan Grand Slamin. Tokion MM-kilpailuissa 2019 hän oli kolmas 66 kg sarjassa ja kultamitalisti joukkuekilpailussa. Vuonna 2020 hän voitti Düsseldorfin Grand Slam -turnauksen. Vuonna 2021 Abe voitti Antalyan Grand Slam -turnauksen. Vuodelle 2021 siirretyissä Tokion olympialaisissa Abe kilpaili 66 kg sarjassa. Hän aloitti olympiaturnauksen suoraan toiselta kierrokselta, jolla voitti ranskalaisen Kilian Le Blouchin. Puolivälierissä Abe voitti mongolialaisen Yondonperenlein Baskhüün. Välierissä Abe voitti brasilialaisen Daniel Cargninin seoi-nagella. Loppuottelussa Abe voitti georgialaisen Vazha Margvelashvilin o-soto-garilla. Abe oli lisäksi mukana Japanin judojoukkueessa, joka voitti sekajoukkuekilpailun hopeaa. Hän voitti seuraavana vuonna 66-kiloisten maailmanmestaruuden Taškentissa sekä Budapestin Grand Slamin ja Japanin-mestaruuden. Hän voitti maailmanmestaruuden samassa painoluokassa jälleen Dohassa 2023. Hän voitti Tokion Grand Slamin 2023 ja Antalyan Grand Slamin 2024. Pariisin olympialaisissa 2024 Abe puolusti onnistuneesti olympiakultaansa voittaen loppuottelussa Willian Liman. Sekajoukkuekilpailussa hän saavutti hopeaa. == Lähteet == Luokka:Japanilaiset judokat Luokka:Japanilaiset olympiavoittajat Luokka:Vuonna 1997 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
Kalniņš

Kalniņš on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi: * Alfrēds Kalniņš (1879–1951), latvialainen säveltäjä * Imants Kalniņš (s. 1941), latvialainen säveltäjä ja poliitikko * Jānis Kalniņš (1904–2000), latvialainen säveltäjä * Jānis Kalniņš (s. 1991), latvialainen jääkiekkomaalivahti * Juris Kalniņš (1938–2010), Neuvostoliittoa edustanut koripalloilija ja olympiamitalisti * Rolands Kalniņš (1922–2022), latvialainen elokuvaohjaaja, käsikirjoittaja ja tuottaja
Tsukasa Yoshida

Tsukasa Yoshida (, s. 5. lokakuuta 1995 Kioto) on japanilainen judoka, olympiamitalisti ja maailmanmestari. Yoshida kilpaili ensimmäisen kerran aikuisten kilpailuissa vuonna 2012, kun hän oli toinen Jejun World Cupissa toinen. Ensimmäisen aikuisten turnausvoiton hän saavutti heinäkuussa 2015 Tyumenin Grand Slam -turnauksessa. Hän voitti samana vuonna myös Tokion Grand Slam -turnauksen. Vuonna 2016 Yoshida voitti Tokion, Tyumenin ja Bakun Grand Slamin. Vuonna 2017 Yoshida voitti Aasian-mestaruuden 57 kg sarjan sekä saavutti myös uransa ensimmäisen MM-mitalin, kun oli toinen Budapestin MM- kilpailuissa 57 kg sarjassa. Lisäksi hän voitti Tokion Grand Slamin. Vuonna 2018 Yoshida voitti uransa ensimmäisen maailmanmestaruuden, kun hän voitti Bakun MM-kilpailujen 57 kg sarjan. Lisäksi hän voitti Guangzhoun Mastersin. Vuonna 2019 hän voitti Düsseldorfin Grand Slam -turnauksen. MM-kilpailuissa hän oli toinen 57 kg sarjassa. Yoshida voitti Dohan Masters-turnauksen tammikuussa 2021. Tokion olympialaisissa 2020 Yoshida kilpaili 57 kg sarjassa. Hän pääsi aloittamaan turnauksen toiselta kierrokselta, jolla voitti kiinalainen Lu Tongjuanin. Puolivälierissä hän voitti Timna Nelson-Levyn. Välierissä Yoshida hävisi tulevalle olympiavoittajalle Nora Gjakovalle Ko- soto-gakella. Pronssiottelussa Yoshida voitti georgialaisen Eteri Lipartelianin ipponilla. Yoshida oli lisäksi mukana Japanin judojoukkueessa, joka voitti sekajoukkuekilpailun hopeaa. ==Lähteet== Luokka:Japanilaiset judokat Luokka:Japanilaiset olympiamitalistit Luokka:Vuonna 1995 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
Sinitrumpettiahven

Sinitrumpettiahven (Latridopsis ciliaris) on trumpettiahveniin kuuluva kalalaji. Lajia tavataan Oseaniasta. ==Koko ja ulkonäkö== Sinitrumpettiahven voi kasvaa suurimmillaan noin 80-90 cm pitkäksi, mutta tyypillinen pituus on alle 63 cm. Laji on ruumiinrakenteeltaan soikeanmuotoinen. Kalan selkäevä on pitkä ja sen keskellä on lovi, joka jakaa evän piikikkääseen ja pehmytruotoiseen osaan. Pyrstöevä on voimakkaasti haarautunut. Sinitrumpettiahvenen huulet ovat paksut. Väriltään sinitrumpettiahven on harmahtavansininen ja ruumiissa on tummia juovia. Vatsastaan laji on vaaleampi. ==Levinneisyys ja elintavat== Sinitrumpettiahventa tavataan Uuden- Seelannin läheisyydestä ja toisinaan Australiasta. Erityisesti nuoret kalat liikkuvat riuttojen lähellä ja täysikasvuiset yksilöt parvina kauempana rannikosta. Sinitrumpettiahvenen ravintoa ovat äyriäiset ja muut selkärangattomat eläimet. Sinitrumpettiahvenet vaeltavat etelästä Uuden- Seelannin pohjoissaarelle, missä ne lisääntyvät elo-syyskuussa. Sinitrumpettiahven on hyvä ruokakala ja sitä kalastetaan myös kaupallisesti. ==Lähteet== Luokka:Aurinkoahvenkalat
Vigon piirikunta

Vigon piirikunta () on Yhdysvaltojen Indianan osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli 107 038 vuonna 2019. Piirikunnan hallintokeskus on Terre Hauten kaupunki. Piirikunta on perustettu 1. helmikuuta 1818. == Lähteet == == Aiheesta muualla == Luokka:Indianan piirikunnat
Kabukiza

Kabukiza () on perinteisen japanilaisen teatteritaiteen kabukin pääasiallinen esityspaikka maan pääkaupunki Tokiossa. ==Kohde== Kabukiza sijaitsee Japanin pääkaupunki Tokion Chūōn erillisalueella Ginzan kaupunginosassa. Kabukiza on nykyisin Tokion pääasiallinen japanilaisen teatteritaiteen muoto kabukin esityspaikka. Teatterin arkkitehtuuria on innoittanut perinteisten japanilaisten linnojen ja temppelien tyyli. Teatterin sisätiloissa on lähes 2 000 istumapaikkaa. Tyypilliseen kabukiesitykseen Kabukizalla kuuluu kolmesta neljään näytöstä ja koko esityksen pituus voi olla viisi tuntia. Lippujen hinta yhteen esitykseen on noin 20 000 jeniä. Vaihtoehtoisesti halvempia lippuja voi ostaa myös vain yhteen näytökseen. ==Historia== thumb|vasen|Alkuperäinen teatteri vuonna 1911. Alkuperäinen Kabukiza rakennettiin vuonna 1889. Rakennus tuhoutui sähköviasta syttyneessä tulipalossa vuonna 1921. Sen tilalle alettiin rakentaa uutta rakennusta, joka tuhoutui jo ennen valmistumistaan suuressa Kantōn maanjäristyksessä vuonna 1923. Uusi rakennus valmistui viimein vuonna 1924, joskin sekin tuhoutui toisen maailmansodan aikaisissa Tokion pommituksissa vuonna 1945. Toisen maailmansodan jälkeen teatteri rakennettiin uudestaan vuonna 1950 vuoden 1924 teatterirakennuksen mallin mukaisesti. Vuonna 2010 rakennus suljettiin uudistustöiden vuoksi. Huolena oli esimerkiksi vanhan rakennuksen kestävyys mahdollisessa maanjäristyksessä. Uusi viides teatteri avasi ovensa vuonna 2013. Vuonna 2020 teatteri oli jälleen suljettuna useampia kuukausia koronaviruspandemian takia. ==Lähteet== Luokka:Kabuki Luokka:Tokion rakennukset ja rakennelmat
Jaana Suvisaari

Jaana Suvisaari (s. 1968) on suomalainen psykiatrian erikoislääkäri, joka tutkii erityisesti väestön mielenterveyttä ja psykoosisairauksia Terveyden ja hyvinvoinnin laitoksen tutkimusprofessorina. Hän on myös yksikönpäällikkö, joka johtaa THL:n mielenterveystiimiä. Suvisaari valmistui Helsingin yliopistosta lääkäriksi (LL 1993) ja lääketieteen tohtoriksi (LT 1999). Hänen englanninkielinen väitöskirjansa (1999) tarkasteli skitsofrenian esiintyvyyttä ja riskitekijöitä Suomessa. Väitöskirjatyö oli otsikoitu Incidence and risk factors of schizophrenia in Finland. Suvisaaresta tuli Tampereen yliopiston sosiaalipsykiatrian dosentti vuonna 2004 ja psykiatrian erikoislääkäri vuonna 2005 (HY). (kesken) Suvisaaren saamiin tunnustuksiin kuuluvat Kalle Achté -palkinto (2018) ja Yrjö Jahnssonin säätiön tiedepalkinto (2020). == Lähteet == ==Aiheesta muualla== *Jaana Suvisaaren Google Scholar -profiili (scholar.google.com) Luokka:Suomalaiset psykiatrit Luokka:Suomalaiset professorit Luokka:Terveyden ja hyvinvoinnin laitos Luokka:Vuonna 1968 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
Lydia Jacoby

Lydia Jacoby (s. 29. helmikuuta 2004) on yhdysvaltalainen uimari, joka on erikoistunut rintauintiin. Hän voitti olympiakultaa vuonna 2021. Hän on ensimmäinen Yhdysvaltoja olympialaisten uintikilpailuissa edustanut alaskalainen. Jacoby sijoittui Yhdysvaltain-mestaruuskilpailuissa 100 metrin rintauinnissa 12:nneksi vuonna 2019. Vuodelle 2021 siirrettyjen Tokion olympialaisten kansallisissa karsinnoissa hän sijoittui toiseksi ja pääsi olympiajoukkueeseen. Olympialaisissa hän voitti kultaa 100 metrin rintauinnissa ennätysajallaan 1.04,95, millä hän voitti eteläafrikkalaisen Tatjana Schoenmakerin 0,27 sekunnilla sekä Yhdysvaltain olympiakarsinnat voittaneen ja olympiakultaa puolustaneen Lilly Kingin 0,59 sekunnilla. Hän saavutti samoissa kisoissa hopeaa 4 × 100 m sekauintiviestissä. Saman vuoden Abu Dhabin lyhyen radan MM-kilpailuissa hän sai hopeaa 4 × 50 m sekauintiviestissä. Fukuokan MM-kilpailuissa 2023 hän sai 100 metrin rintauinnissa pronssia ajalla 1.05,94. Lisäksi hän ui alkuerissä Yhdysvaltojen 4 × 100 metrin sekauintiviestijoukkueessa, joka loppukilpailussa saavutti toisella kokoonpanolla kultaa. Jacobyn pitkän radan rintauintiennätykset ovat 50 metrillä 29,81 Yhdysvaltojen-mestaruuskilpailuista 2023, 100 metrillä 1.04,95 olympiavoittouinnin loppuaikana ja 200 metrillä 2.24,03 toukokuulta 2023. Hän edustaa Seward Tsunami Swim Clubia, ja häntä valmentaa Meghan O'Leary. == Lähteet == Luokka:Yhdysvaltalaiset uimarit Luokka:Yhdysvaltalaiset olympiavoittajat Luokka:Vuonna 2004 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt