Karjalaisen I hallitus

Karjalaisen I hallitus oli Suomen tasavallan 47. hallitus, jonka muodostivat aluksi Maalaisliitto, TPSL, RKP, Kokoomus ja Suomen Kansanpuolue. TPSL jätti hallituksen lokakuussa 1963. Hallitus toimi 615 päivän ajan 13. huhtikuuta 1962 – 18. joulukuuta 1963. ==Hallituksen muodostaminen== Helmikuussa 1962 pidettyjen eduskuntavaalien selkeästä tuloksesta huolimatta hallitusneuvottelut olivat työläät ja hallituspula kestikin lähes kaksi ja puoli kuukautta. Hallitusratkaisu ei lopulta ollutkaan vaalituloksen mukainen. Presidentti Urho Kekkonen nöyryytti Maalaisliiton puoluejohtoa valitsemalla pääministeriksi luottomiehensä, edeltäneen Miettusen hallituksen ulkoministerin, Ahti Karjalaisen, joka ei kuulunut puolueen johtoelimiin eikä vielä tuolloin eduskuntaankaan. Suomen Ammattiliittojen Keskusjärjestö (SAK), jota hallituksessa edustivat TPSL:n ministerit, ei suostunut yhteistyöhön, ellei mukana olisi ollut myös työnantajapuolen edustusta. Näin Kokoomus joutui Kekkosen painostuksesta tyytymään siihen, että puolueen ministeriryhmään kuului myös yksi eduskuntaryhmän ulkopuolinen ministeri, valtiovarainministeri Osmo P. Karttunen. Jukka Tarkka ja Allan Tiitta: Itsenäinen Suomi: seitsemän vuosikymmentä kansakunnan elämästä, s. 235. Helsinki: Otava, 1987. Oikeusministeriksi tuli RKP:n Johan Otto Söderhjelm, joka oli toiminut kyseisessä tehtävässä ensimmäisen kerran Rytin hallituksessa talvisodan aikana. Eduskunnan jo jättänyt kunnallisneuvos Kyllikki Pohjala valittiin toiseksi sosiaaliministeriksi. Mitä-Missä-Milloin, Kansalaisen vuosikirja 1963, s. 196. Helsinki: Otava, 1962. Ahti Karjalainen valittiin pääministeriksi Suomen siihen saakka nuorimpana, vain 39-vuotiaana. Hänet ohitti niin ikään keskustalainen, 36-vuotiaana pääministeriksi noussut Esko Aho vuonna 1991. Mitä-Missä-Milloin, Kansalaisen vuosikirja 1992, s. 200. Helsinki: Otava, 1991. ==Hallituksen toiminta== Karjalaisen hallituksen keskeisiin saavutuksiin kuului sairausvakuutuslaki, joka toteutettiin sosiaaliministeri Kyllikki Pohjalan johdolla hänen oman puolueensa kokoomuksen vastustuksesta huolimatta. Maatalousministeri Johannes Virolainen puolestaan ajoi läpi maataloustulolain uudistuksen. Karjalaisen oma keskeinen talouspoliittinen tavoite ja aikaansaannos oli kehitysaluepolitiikan alullepano, ja hallitus asettikin edellisen pääministerin Martti Miettusen johtaman komitean valmistelemaan kehitysaluelakeja.Lasse Kangas: Ahti Karjalainen tasavallan kakkosena, s. 111–113. Helsinki: Kirjayhtymä, 1984. Helmikuun 1963 lopulla Karjalainen teki ensimmäisenä Suomen pääministerinä virallisen vierailun Neuvostoliittoon. Hän sai Moskovassa valtionpäämiehen vastaanoton, mitä osoitti se, että hän tapasi puoluejohtaja Nikita Hruštšovin kaikkiaan viidesti. Syyskuussa 1963 Karjalainen puolestaan isännöi Yhdysvaltain varapresidentti Lyndon B. Johnsonin vierailua Suomessa.Kangas 1984, s. 109. Ottamalla SAK:ta edustaneet kolme ministeriä hallitukseensa Karjalainen oli pyrkinyt taittamaan kärjen oppositioon jääneiden vasemmistopuolueiden arvostelulta. Näin ei kuitenkaan käynyt, vaan skogilaiset ammattiministerit päin vastoin jyrkensivät entisestään SDP:n ja SKDL:n asennetta hallitusta kohtaan. Paine kävi SAK:n ministereille lopulta kestämättömäksi, ja lokakuussa 1963 he lähtivät hallituksesta talouspoliittisten erimielisyyksien vuoksi. Tässä vaiheessa muidenkaan hallituspuolueiden keskinäinen yhteistyö ei enää sujunut, ja joulukuussa 1963 Karjalainen esitti hallituksensa eronpyynnön. Karjalaisen hallitus ehti kuitenkin nousta hallitusten ikätilaston kärkipäähän. Sisäministeri Eeli Erkkilä erosi hallituksesta sairauden vuoksi helmikuussa 1963 ja kuoli pari kuukautta myöhemmin. Uudeksi sisäministeriksi nimitettiin kansanedustaja Niilo Ryhtä. Mitä-Missä-Milloin, Kansalaisen vuosikirja 1964, s. 150. Helsinki: Otava, 1963. Valtiovarainministeri Osmo P. Karttunen erosi hallituksesta eduskunnan hyväksyttyä hänen voimakkaasti ajamansa uuden liikevaihtoverolain joulukuussa 1963. Eräs poliittinen havainnoitsija kommentoi Karttusen eroa todeten, että Palloliiton puheenjohtaja poistui kentältä ennen loppuvihellystä. Karttusen seuraajaksi määrättiin toisena valtiovarainministerinä toiminut Mauno Jussila.Esko Rekola: Viran puolesta, s. 136. Porvoo-Helsinki: WSOY, 1998. == Kokoonpano == == Lähteet == Luokka:Suomen hallitukset