Oulun lentokonekaappaus

Finnairin lento 405 kaapattiin 30. syyskuuta vuonna 1978, kun Finnairin Sud Aviation Caravelle -lentokone oli kotimaan lennolla Oulusta Helsinkiin. Koneessa oli viisi miehistön jäsentä ja 43 muuta matkustajaa. Kukaan ei kuollut tai loukkaantunut kaappauksen aikana. ==Taustaa== Kaappaaja Aarno Lamminparras, (kuolleessaan Wackström; 1941 Kemijärvi – 20. huhtikuuta 2020 Ruotsi) oli tekohetkellä 36-vuotias entinen urakoitsija. Hän oli vuonna 1976 konkurssiin menneen, Oulun Vienti -nimisen vientiyhtiön toimitusjohtaja. Lamminparras oli tammikuussa 1978 saanut syytteet konkurssirikoksista ja niiden vuoksi hän oli ollut keväällä kolme päivää pidätettynä. Henkilökohtaisten vastoinkäymisten vuoksi hän oli kevään ja kesän 1978 aikana alkanut myös käyttää yhä enemmän alkoholia ja hänen avioliittonsa oli alkanut rakoilla.Puintila 2010, s. 15. Lamminpartaan liiketoimiin liittyneitä epäselvyyksiä koskenut rikostutkinta oli syksyllä 1978 yhä käynnissä.Puintila 2010, s. 16. Lentokonekaappauksista oli tullut Suomessa vakavasti otettava uhka, kun neuvostoliittolainen maan sisäisellä lennolla ollut Aeroflotin matkustajakone kaapattiin Suomeen heinäkuussa 1977. Kaappaajien, kahden venäläisnuorukaisen, oli tarkoitus päästä Ruotsiin, mutta polttoaineen vähyyteen vedoten miehistö ohjasi koneen laskeutumaan Helsinki-Vantaan lentoasemalle. Tilanne laukesi, kun toinen kaappaajista nukahti vartiovuorollaan ja koneessa vielä olleet panttivangit pääsivät pakenemaan.Puintila 2010, s. 81. Siihen mennessä vakavin Finnairin konetta kohdannut kaappausyritys oli koettu elokuussa 1971 lennolla Helsingistä Kööpenhaminaan. Mielisairaalasta karannut 30-vuotias nainen yritti pistoolilla uhaten kaapata DC-9-koneen, mutta lentoemäntä onnistui saamaan häneltä aseen pois.Puintila 2010, s. 82. == Kaappauksen tapahtumat == Aarno Lamminparras nousi lauantai-iltapäivällä 30. syyskuuta Finnairin lentotoimiston edustalla Oulun keskustassa Pohjolan Liikenteen linja-autoon, joka lähti Oulun lentoasemalle kello 14.25. Lamminpartaan levoton käytös herätti muiden matkustajien huomiota jo matkalla lentoasemalle. Linja-autoon tuli tekninen vika kesken matkan hieman ennen saapumista lentoasemalle, ja matkustajat jouduttiin kuljettamaan perille takseilla. Tämän vuoksi lentokoneen lähtö viivästyi. Lamminpartaalla oli mukanaan salkku, jossa olivat kookas leuku, köysi ja nahkahihna lentäjien sitomista varten. Lisäksi hänellä oli ladattu ja varmistettu Walther-pistooli takin taskussa.Puintila 2010, s. 59–63. Finnairin lento AY-405 Oulusta Helsinkiin lähti kello 15.10, kymmenen minuuttia aikataulustaan myöhässä.Puintila 2010, s. 68. Koneen miehistöön kuuluivat kapteeni Tauno Rajakangas, perämies Lasse Peltonen sekä lentoemännät Merja Ervasti, Helena Suvioja ja Irmeli Ylinen.Puintila 2010, s. 65–72. Finnairin kalustoon oli kuulunut kaikkiaan 14 Sud Aviation Caravelle -konetta, joista oli syksyllä 1978 Finnairin väreissä vielä kahdeksan. Kaapatuksi joutunut kone oli otettu käyttöön vuonna 1964.Puintila 2010, s. 70. Matkustajien joukossa olivat esiintymismatkalta Pohjois-Suomesta palaamassa olleet säveltäjä Aarno Raninen ja laulaja Monica Aspelund.Nieminen, Arja: Säveltäjän rankat vuodet Iltalehti. 5.9.2014: Taustat & tekijät, s. 16. Kaksikolla oli ollut keikkoja Oulussa, Rovaniemellä ja Kemissä, ja heidän kiertueensa oli päättynyt Kemin Merihotelliin edellisenä iltana. Alun perin Ranisen ja Aspelundin oli ollut tarkoitus lentää Kemistä Helsinkiin lauantaiaamuna, mutta kone oli ollut täynnä. Siksi he olivat joutuneet tulemaan junalla Ouluun, josta matkan oli määrä jatkua kohti Helsinkiä.Puintila 2010, s. 57. ===Kaappausdraaman alku=== Matkan aikana alkoholia nauttinut Lamminparras kutsui noin puolen tunnin lennon jälkeen lentoemäntä Merja Ervastin luokseen, esitti sotilaspassinsa ja pyysi lupaa päästä ohjaamoon. Kapteeni Tauno Rajakangas suostui pyyntöön. Kun kone lähestyi Helsinki-Vantaan lentoasemaa, Lamminparras pakotti koneen hallintaansa käsiaseella uhaten ja lukitsi ohjaamon oven. Kaappaaja määräsi kapteenin ja perämies Lasse Peltosen kehottamaan matkustajia valmistautumaan pakkolaskuun. Lamminparras ei näyttäytynyt muille matkustajille kertaakaan lentokoneen ohjaamoon menonsa jälkeen.Puintila 2010, s. 163. Helsinki-Vantaan lentoaseman lennonjohdon saatua tiedon kaappauksesta kello 15.50Puintila 2010, s. 80. lentoasemalle saapuivat liikenneministeri Veikko Saarto ja Finnairin pääjohtaja Gunnar Korhonen. Myös poliisiylijohtaja Erkki J. Korhonen seurasi tilanteen kehittymistä, ja lentoasemalle hälytetty poliisin Karhu-ryhmä oli suoraan hänen alaisuudessaan. Pääministeri Kalevi Sorsa oli tapahtumahetkellä vierailulla Göteborgissa Ruotsissa, mutta liikenneministeri Veikko Saarto piti hänet puhelimitse tilanteen tasalla.Puintila 2010, s. 111–112. Lamminparras päästi koneen laskeutumaan Vantaalle vasta hiukan ennen kuin polttoaine loppui, ja 35 matkustajaa sekä kaksi lentoemäntää vapautettiin.Puintila 2010, s. 106–107. Vapautetut matkustajat ohjattiin lentoaseman VIP-tiloihin, jossa heitä oli vastassa sankka toimittajajoukko. Vasta tässä vaiheessa useimmille heistä selvisi, että lentokone, jolla he olivat juuri matkustaneet, oli kaapattu.Puintila 2010, s. 107. Seuraavaksi koneeseen nousi puolueeton juristi, Vantaan kaupungin lakimies, varatuomari Juhani Vatanen, joka oli valtuutettu Suomen valtion puolesta neuvottelemaan kaappaajan kanssa. Välittömästi tämän jälkeen kaappaaja käski koneen lentää takaisin Ouluun.Puintila 2010, s. 113–117. Koneeseen jäi panttivangeiksi kahdeksan naismatkustajaa, mukaan lukien laulaja Monica Aspelund, jota Lamminparras ei kuitenkaan ollut tunnistanut matkustajien joukosta. Aspelundin kohtalo vei tapahtumia seuranneiden tiedotusvälineiden päähuomion, ja myös koneesta ulos päässyt, välittömästi toimittajien piirittämäksi joutunut säveltäjä Aarno Raninen sai kerrata tapahtumien kulkua alkaen linja-automatkasta Oulun lentoasemalle.Puintila 2010, s. 110–111. === Lunnasvaatimukset === Lentomatkalla Helsinki-Vantaalta Ouluun Lamminparras esitti lunnasvaatimuksensa. Hän vaati Finnairilta kaikkiaan 675 000 markkaa (vuoden 2023 rahassa noin 480 000 euroa), josta 500 000 markkaa oli luovutettava hänen perheelleen, 100 000 markkaa Kaunialan sotavammasairaalalle ja 75 000 markkaa SOS-Lapsikylälle. Rahat oli pakattava kolmeen eri laukkuun, joista kaapparin perheelle määrätyt rahat oli toimitettava välittömästi Ouluun. Huolimatta siitä, että oli lauantai ja pankit olivat kiinni, rahat saatiin nopeasti kokoon. Lamminpartaan perheelleen vaatimat lunnasrahat lennätettiin Helsingistä Ouluun ylimääräisellä DC-9-koneella, joka laskeutui Oulun lentoasemalle hieman kello 22 jälkeen. Mukana seurasi liikenneministeri Veikko Saarron allekirjoittama sitoumus, jonka mukaan Suomen valtio ei vaatisi rahoja takaisin.Puintila 2010, s. 118–120. Kaarreltuaan päämäärättömästi pari tuntia Oulun lentoaseman yllä myös Caravelle laskeutui kentälle kello 22.27.Puintila 2010, s. 127. Jätettyään rahat vaimolleen kaappaaja pakotti koneen takaisin Vantaalle. Kone nousi Oulun lentoasemalta ilmaan kello 23.42Puintila 2010, s. 143. ja laskeutui Helsinki-Vantaalle kello 0.33.Puintila 2010, s. 148. Lamminparras halusi itse olla paikalla varmistamassa, että Kaunialan sairaala ja SOS-Lapsikylä saisivat niille määrätyt rahat. SOS-Lapsikylän toiminnanjohtaja ja Kaunialan sairaalan talouspäällikkö hälytettiin lentoasemalle kesken yöuniensa. Oulusta käsin kaappaaja oli kello 23.11 viestittänyt, että hän halusi tavata Helsinki-Vantaalla myös Helsingin Sanomien toimituspäällikön Seppo Kievarin ja toimittaja Martti Heikkisen.Puintila 2010, s. 132. Lamminparras vaati HS:lta 150 000 markkaa siitä, että se saisi julkaista yksinoikeudella hänen tarinansa. Kievari toimitti rahasumman lentokoneeseen.Puintila 2010, s. 152–158. Yksi naismatkustajista, helsinkiläinen kirjastovirkailija, oli saanut Oulun ja Vantaan välisen lentomatkan aikana sairauskohtauksen, minkä vuoksi lentoemäntä oli joutunut antamaan hänelle lisähappea.Puintila 2010, s. 145–146. Koneen ollessa vielä Helsinki-Vantaan lentoasemalla kello 2.15 kaappaaja antoi panttivangeille ja Vataselle luvan poistua koneesta, mutta edellytti, että tämä tapahtuisi nopeasti. Koneeseen jäivät edelleen Lamminparras, kapteeni Tauno Rajakangas, perämies Lasse Peltonen ja lentoemäntä Irmeli Ylinen.Puintila 2010, s. 159–161. Ruotsissa olleeseen pääministeri Kalevi Sorsaan oli oltu jatkuvassa puhelinyhteydessä koko kaappausdraaman ajan, ja häntä kuultiin ennen jokaista ratkaisevaa liikettä. Sorsa antoi luvan aseen käyttöön kaappaajaa vastaan, mikäli tilanne sitä edellyttäisi. Sorsa oli päässyt nukkumaan noin kello 2.00, mutta hänet jouduttiin herättämään pian uudelleen asian saatua uuden käänteen.Puintila 2010, s. 162. Kello 2.20 Caravelle nousi jälleen ilmaan suuntanaan tällä kertaa Amsterdam, jonne kone saapui 1. lokakuuta kello 4.45 aamulla. Kun Suomessa kaapattu lentokone siirtyi maan rajojen ulkopuolelle, kyseessä ei enää ollut Suomen sisäinen asia. Tankkauksen jälkeen kaappari määräsi koneen taas ilmaan kello 5.15 suuntanaan Tukholma. Lamminparras muutti kuitenkin suunnitelmiaan ja kone laskeutuikin kello 7.37 Vantaalle, jossa kaappaajalle luovutettiin jälleen 100 000 markkaa. Sitä ennen hän oli luvannut poliisiradion kautta antautuvansa seuraavana päivänä, mikäli saisi viettää vuorokauden perheensä kanssa kotonaan Oulussa. Kone nousi Helsinki-Vantaalta hiukan yli kello 8.00 suuntanaan Oulu. Kaappaaja vaati Oulun lentokentälle auton ja kuljettajan. === Kaappauksen päättyminen ja pidätys === Kun kone laskeutui Oulun lentoasemalle sunnuntaina aamupäivällä kello 8.49, Aarno Lamminparras, Tauno Rajakangas, Lasse Peltonen ja Irmeli Ylinen olivat olleet koneessa yhteensä miltei 19 tuntia ilman miehistölle kuuluvia lepotaukoja ja koneen vaatimia tarkastuksia. Kone oli ollut ilmassa yhteensä 12 tuntia ja 20 minuuttia, eikä sen moottoreita ollut sammutettu kertaakaan edes polttoainetäydennysten ajaksi. Hieman ennen poistumistaan koneesta Lamminparras aikoi ampua itsensä, mutta miehistö sai hänen aikeensa estetyksi.Puintila 2010, s. 179–180. Kaappaaja matkusti kentältä suoraan kotiinsa, Nokelantiellä Karjasillan kaupunginosassa sijainneeseen rivitaloasuntoon.Puintila 2010, s. 185. Hän oli suostunut antautumaan seuraavana päivänä, mutta poliisi pidätti Lamminpartaan hänen asuntoonsa tekemällään rynnäköllä jo samana päivänä kello 16.45, koska ei halunnut jäädä odottamaan mahdollisia uusia vaatimuksia. Lamminparras siirrettiin sunnuntai-illan aikana Oulusta keskusrikospoliisin säilöön Helsingin Ratakadulle odottamaan oikeuskäsittelyä.Puintila 2010, s. 195–196. == Oikeudenkäynti ja tuomio == Mielentilatutkimuksen mukaan Lamminparras oli tekohetkellä alentuneesti syyntakeinen. 9\. huhtikuuta 1979 Vantaan kihlakunnanoikeus tuomitsi Lamminpartaan seitsemäksi vuodeksi ja yhdeksi kuukaudeksi vankeuteen täyttä ymmärrystä vailla tehdystä kaappauksesta. Hän joutui maksamaan korvauksia lentokoneen matkustajille, Finnairille, Ilmailuhallitukselle ja Helsingin yliopistolliselle keskussairaalalle. Korkein oikeus vahvisti Lamminpartaan tuomion 8. joulukuuta 1980. Oulun lentokonekaappaus vaikutti osaltaan siihen, että Suomen rikoslain 25. lukuun, vapaudenriistoa koskevan 9. pykälän rinnalle lisättiin vuonna 1982 uusi pykälä 9a, joka sisälsi rangaistusseuraamukset panttivangin ottamisesta.Kullervo Kemppinen: Lakitiedon Pikkujättiläinen, s. 688–689. Porvoo-Helsinki: WSOY, 1985. ISBN 951-0-12586-5. Lamminparras vapautui vankilasta huhtikuussa 1982 istuttuaan tuomiostaan puoletPuintila 2010, s. 199. ja asettui asumaan aluksi Vantaalle. Pääkaupunkiseudulta hän muutti pian Saloon ja sieltä Ruotsiin. Ruotsista poliisi haki hänet syksyllä 1983 Suomeen kärsimään hänelle konkurssirikoksista langetettua vankeusrangaistusta, josta hän istui 103 vuorokautta. Vapauduttuaan Lamminparras palasi Ruotsiin, jossa hän työskenteli sittemmin mm. linja-autonkuljettajana ja siivousalan yrittäjänä.Puintila 2010, s. 201–204. Myöhemmin Lamminparras kertoi Oulu-lehdelle antamassaan haastattelussa, että kaappauksen ja siitä seuranneen tuomion vuoksi hänen välinsä moniin hänen siihenastisiin ystäviinsä katkesivat. Lamminparras vaihtoi vapautumisen jälkeen nimensä ja asui vuodesta 1984 lähtien vakituisesti Ruotsissa. Keväällä 1984 hän antoi haastattelun Alibi-lehdelle. Seuraavan kerran Aarno Lamminpartaan nimi oli esillä julkisuudessa 24 vuotta myöhemmin lokakuussa 2008, kun Vantaan Martinlaaksossa sijainneesta kerrostaloasunnosta oli löydetty yli vuoden kuolleena ollut mies, joka oli Lamminpartaan serkku.Puintila 2010, s. 9. Viimeisen julkisen haastattelunsa Lamminparras antoi Yle TV1:n MOT-ohjelmassa maaliskuussa 2013. Haastattelussa hän ei osannut kertoa syytä sille, miksi hän oli päätynyt tekemään lentokonekaappauksen. Lamminpartaan mukaan päätös kaappauksesta oli ”räjähdys aivoissa”. Aarno Lamminparras kuoli Ruotsissa 20. huhtikuuta 2020, mutta tieto hänen kuolemastaan julkistettiin vasta kesäkuussa 2024. Lamminparras oli ollut eläkkeellä vuodesta 2009, jolloin hän oli myynyt siivousalan yrityksensä. == Lentokone == Kaapattu lentokone, rekisteritunnukseltaan OH-LSB oli otettu käyttöön vuonna 1964. Se myytiin Finnairilta vuonna 1980 Europe Air Servicelle, jolta se päätyi myöhemmin edelleen kolumbialaiselle lentoyhtiölle. Kone vaurioitui pahoin maaliskuussa 1993 laskeutuessaan Ranskan Guayanassa sijainneelle lentokentälle ja se poistettiin rekisteristä heti turman jälkeen. Koneen hylky oli olemassa vielä vuonna 2000, mutta sen myöhemmistä vaiheista ei ole tietoa. Todennäköisesti kone on kuitenkin romutettu.Puintila 2010, s. 206. == Populaarikulttuurissa == Vuonna 2010 ilmestyi toimittaja Lauri Puintilan kaappaustapauksesta kirjoittama kirja Kaappari Lamminparras. Kirjaansa varten Puintila oli haastatellut Lamminparrasta Ruotsissa vuonna 2009. Muita haastateltuja olivat kapteeni Tauno Rajakangas, perämies Lasse Peltonen, lentoemäntä Irmeli Ylinen, varatuomari Juhani Vatanen ja entinen ministeri Veikko Saarto. Puintilan käytettävissä olivat myös muiden muassa keskusrikospoliisissa laaditut kuulustelupöytäkirjat lokakuulta 1978.Puintila 2010, s. 241. Tuotantoyhtiö Solar Films osti kirjan elokuvaoikeudet ja pääosaa näyttelemään kiinnitettiin Kari Hietalahti. Elokuvan käsikirjoittivat Elias Koskimies ja Mika Karttunen, ja sen ohjasi Aleksi Mäkelä. Elokuvan kuvaukset päättyivät huhtikuussa 2012 ja Kaappari sai ensi-iltansa 18. tammikuuta 2013. Oulu-lehden haastattelussa Lamminparras paheksui sitä, että elokuvan tekijät eivät olleet olleet häneen yhteydessä. Hän ei suostunut katsomaan elokuvaa, kun hänelle sitä ehdotettiin. == Katso myös == * Oulun lentokonekaappausyritys 1986 ==Lähteet== * Pohjolan poliisi kertoo 1980 (Artikkeli: Kun Finnairin Super Caravelle kaapattiin) * Yle Elävä arkisto – Finnairin kone Oulusta Helsinkiin kaapattiin Seutulaan 8.9.2006 * ===Viitteet=== ==Aiheesta muualla== * Ylen Elävä arkisto – Finnairin kone Oulusta Helsinkiin kaapattiin Seutulaan * * Konekaapparin kanssa lounaalla Luokka:1978 Luokka:Finnair Luokka:Lentokonekaappaukset Luokka:1970-luvun rikokset Suomessa Luokka:Rikokset Oulussa