Seitsemän kuolemansyntiä (sketsisarja)

Seitsemän kuolemansyntiä on suomalainen vuonna 1988 valmistunut Yleisradion tuottama seitsemänosainen sketsiviihdesarja. Sarja oli Lapinlahden Linnut -yhtyeen tekemistä sketsisarjoista ensimmäinen, mutta jo aiemmin yhtye oli esiintynyt yksittäisissä Yleisradion ohjelmissa, kuten vuoden 1987 viihdeohjelmassa Kyllä elämä on ihanaa. Seitsemän kuolemansynnin myötä Lapinlahden Linnuista tuli hyvin suosittu, ja vuonna 1990 valmistui yhtyeen uusi sketsiohjelma Maailman kahdeksan ihmettä. Lapinlahden Linnut suunnitteli Seitsemästä kuolemansynnistä ensin lyhytelokuvien sarjaa, mutta Yleisradion toiveesta televisiosarjasta tehtiin perinteisempi sketsiohjelma. Yhtye vältti tietoisesti suomalaiselle sketsiviihteelle ominaista hahmoihin ja hokemiin perustuvaa huumoria. Monissa sketseissä oli yhteiskunnallisia kannanottoja tai satiiria ajankohtaisista ilmiöistä ja televisio-ohjelmista. Sarjan saamat arvostelut olivat enimmäkseen myönteisiä, ja se sai kiitosta vaikeiden aiheiden käsittelystä huumorin keinoin. Sarjan seitsemäs jakso osallistui Montreux’n Kultainen ruusu -kilpailuun saavuttamatta mainittavaa menestystä. Huomiota herätti sarjan viimeinen sketsi Kyllä miesvartalo on sentään kaunis, jossa alastomat miehet jäähdyttelevät saunan pihalla ja ihailevat toistensa ulkonäköä. == Sarjan syntyvaiheet == === Tausta === Rock-musiikkia ja teatteria yhdistellyt ryhmä Lapinlahden Linnut oli 1980-luvun jälkipuoliskolla erittäin suosittu. Keväällä 1986 Yleisradio tarjosi yhtyeelle mahdollisuutta tunnin mittaiseen ohjelmaan, joka olisi yhdistelmä konserttitaltiointia ja studiossa kuvattuja sketsejä.Rossi 2023, s. 123. TV2 esitti viihdeohjelman Kyllä elämä on ihanaa tammikuussa 1987, mutta sekä kriitikot että yhtyeen jäsenet pitivät sitä epäonnistuneena.Rossi 2023, s. 124–125. Ajatus omasta televisiosarjasta jäi kuitenkin elämään.Rossi 2023, s. 159. === Käsikirjoittaminen === Lapinlahden Lintujen alkuperäinen konsepti oli lyhytelokuvien sarja, mutta ohjaaja Pertti Melasniemi piti suunnitelmaa liian kunnianhimoisena. Ylen viihdetoimituksen päällikön Erkki Pohjanheimon mielestä käsikirjoitukset eivät ylipäätään olleet riittävän hyviä. Niiden tekemiseen olisi lisäksi tarvittu sketsejä pitempi tuotantoaika. Melasniemen ehdotuksesta yhtye päätyi tekemään sketsiohjelman, jonka jokaisessa jaksossa oli lyhyitä sketsejä ja musiikkivideoita sekä pitempi kuolemansyntejä käsittelevä tarina. Kaikki jäsenet eivät aluksi olleet muutoksesta innoissaan, sillä lyhytelokuvien käsikirjoituksia oli tehty pitkään eikä kaikilla ollut kiinnostusta perinteisempään viihdeohjelmaan. Markku Toikan mukaan ratkaisu tuli lopulta Pohjanheimolta, joka eräässä kokouksessa totesi: ”Jos ei pian ala näkyä valoa tunnelin päässä, niin tämä hanke haudataan.” Yhtye alkoi järjestää yhtiönsä Kestoviihteen toimistolla viikottaisia kokouksia, joihin jokaisen jäsenen oli tuotava kolme sketsi-ideaa. Osa kokouksissa esitellyistä sketseistä oli vain suuntaa-antavia ideoita, kun taas toisiin oli käsikirjoitettu dialogi valmiiksi. Usein sketsit viimeisteltiin yhteistyössä, jolloin aiemmin hylätystäkin suunnitelmasta voitiin kehitellä käyttökelpoinen. Suurin osa sarjassa esitetyistä sketseistä oli uusia, mutta yhtye kierrätti joitakin ideoita vanhasta radio-ohjelmastaan Top One. Liian vähän tai liian huonoja sketsejä käsikirjoittaneita jäseniä pilkattiin koko ryhmän voimin. Mikko Kivisen mukaan ”haukuimme tarpeettoman suoraan, mutta toisaalta osasimme myös kehua estottomasti”. Kivinen piti palaverejä ”raakana touhuna”, mutta Tapio Liinoja kertoo nauttineensa ”joukkovoimaan” perustuneesta ”hedelmällisestä työskentelystä”. Toikan mukaan ”tilaisuus oli niin järjettömän suuri, että sarjan oli pakko onnistua”, ja tämä heijastui yhtyeen työskentelyyn, joka oli määrätietoisempaa kuin koskaan ennen. Kaikkien jäsenten käsikirjoittamia sketsejä pääsi mukaan lopulliseen sarjaan, mutta suurimman osan käsikirjoittivat Mikko Kivinen, Markku Toikka, Tapio Liinoja ja Timo Eränkö.Rossi 2023, s. 159, 161–163. Osa Lapinlahden Lintujen jäsenistä oli ammattinäyttelijöitä, osa taas ammattimuusikoita. Kaikki jäsenet sekä näyttelivät ja käsikirjoittivat että soittivat ja lauloivat. Sarjassa päätettiin tietoisesti välttää 1980-luvun suomalaiselle televisioviihteelle ominaista huumoria, jossa sketsihahmot keksittiin ensin ja niiden ympärille improvisoitiin kohtauksia. Samoin pyrittiin välttämään jaksosta toiseen hoettavia iskulauseita.Rossi 2023, s. 161–162. Toistuviin hahmoihin ja tapahtumiin perustuvan sarjan tekeminen olisi tosin ollut huomattavasti halvempaa.Rossi 2023, s. 158. Lapinlahden Lintujen jäsenet olivat turhautuneita suomalaisen televisioviihteen sovinnaisuuteen, ja vastareaktiona yhtyeen omassa sarjassa käsiteltiin erilaisia tabuaiheita. Toikan mukaan ”sketseihin piti aina löytää jokin ajatus ja niiden piti sanoa jotain ympäröivästä maailmasta”. Matti Jaarasen mukaan tavoitteena oli ”vittuilla eliitille ja pysyä äänitorvena niille, jotka eivät kokeneet saavansa omaa ääntään kuuluviin”.Rossi 2023, s. 162–163. Jäsenillä oli tuotantoprosessin aikana riitaa tekijänpalkkioiden jakamisesta. Yhtyeen aiemmin levyttämät kappaleet oli merkitty vain niiden säveltämiseen ja sanoittamiseen osallistuneiden muusikoiden nimiin ja oli epäselvää, meneteltäisiinkö televisiosarjan kohdalla samoin. Eränkö olisi halunnut jakaa palkkiot työmäärän mukaan, kun taas Kivinen, Liinoja ja Toikka kannattivat tasajakoa. Jälkimmäinen kanta voitti lopulta. Kivisen mukaan Eränkö uskoi käsikirjoittavansa suurimman osan sarjasta ja muutti mieltään palkkioiden jakamisesta, kun muut jäsenet osoittautuivat vähintään yhtä tuotteliaiksi. Toikan mielestä päätös oli tärkeä myös taiteellisen tason ylläpitämiseksi. Jos palkkiot olisi jaettu toteutettujen käsikirjoitusten määrän perusteella, jäsenillä olisi ollut kiusaus suosia omia tekstejään, kun valittiin tuotantoon otettavia sketsejä. Tasajako kosketti jonkin aikaa myös musiikkia, ja Seitsemän kuolemansyntiä -sarjassa esitettyjen kappaleiden tekijöiksi merkittiin koko yhtye. Lapinlahden Lintujen pääasiallinen säveltäjä Pekka Hedkrok piti tätä kohtuuttomana, ja myöhemmissä televisiosarjoissa kappaleet merkittiin vain tekijöidensä nimiin. Vaikka riidat saatiin sovittua, niiden herättämä katkeruus jäi kytemään.Rossi 2023, s. 163–164. === Tuotanto === Televisiosarjan tuotanto alkoi heinäkuussa 1988, jolloin yhtye väliaikaisesti lopetti konsertoinnin. Tauko jatkui marraskuuhun saakka.Rossi 2023, s. 165. Useimmilla jäsenillä oli jo entuudestaan kokemusta televisiosarjoissa ja elokuvissa esiintymisestä.Lyytinen 2003, s. 73. Ohjelma sai Yleltä ison tuotantobudjetin. Sarjaa kuvattiin Ylen studiolla ja eri puolilla pääkaupunkiseutua. Sketsejä varten rakennettiin isojakin lavasteita, ja rekvisiitaksi hankittiin lyhyellä varoitusajalla esimerkiksi poliisiautoja, helikoptereja, työkoneita ja hevosia. Lapinlahden Linnuille erityinen haaste oli se, että rooliasuja tarvittiin moniin sketseihin jopa kahdeksan. Jäsenet olivat lisäksi hyvin erikokoisia ja esittivät myös naispuolisia hahmoja. Rooliasuista vastasivat pukusuunnittelija Satu-Marja Nygren ja puvustaja Raija Ryynänen. Nygrenin mukaan pukuja tehtiin 200–300 jaksoa kohden, ja esimerkiksi isot korkokengät piti tilata ulkomailta. Lavasteet teki Paula Salonen.Rossi 2023, s. 164–165. Pertti Melasniemi ohjasi sarjan neljä ensimmäistä jaksoa. Melasniemen jäätyä opintovapaalle kiinnitettiin kolmen viimeisen jakson ohjaajaksi freelancer ja pitkän linjan teatteriohjaaja Pentti ”Bona” Kotkaniemi, jonka yhtye tunsi Vanhan ylioppilastalon tapahtumista. Viikossa kuvattiin kaksi jaksoa: kaksi päivää studiossa ja kolme oikeilla kuvauspaikoilla. Ylitöitä tehtiin varsinkin ulkokuvauspäivinä, ja lavasteita ja pukuja jouduttiin tiukan aikataulun vuoksi tekemään vielä kuvausten aikanakin. Jäsenet olivat välillä riitaisia eivätkä aina totelleet ohjaajan käskyjä. Kotkaniemen mukaan ”siinä omapäisessä pässilaumassa – – sai vääntää aivan tosissaan”, mutta yhtyeen anarkia viehätti häntä ja ”vastavoimista syntyi tarvittava energia”, joka takasi ryhmän menestyksen.Rossi 2023, s. 165–166. == Esitysajat == Jakso Ensiesitys Uusinta (2003) 1\. 15.10.1988 7.2.2003 2\. 22.10.1988 14.2.2003 3\. 29.10.1988 21.2.2003 4\. 05.11.1988 28.2.2003 5\. 12.11.1988 7.3.2003 6\. 19.11.1988 14.3.2003 7\. 26.11.1988 21.3.2003 Sarja ensiesitettiin Yle TV1 -kanavalla loka-marraskuussa 1988, jolloin sitä esitettiin lauantai-iltaisin. Sarjan seitsemäs jakso, Montreux’n Kultainen ruusu -kilpailuun lähetetty ohjelma esitettiin uusintana huhtikuussa 1989. Ensimmäisen kerran sarja esitettiin uusintana kokonaisuudessaan vuonna 2003. Joitain sarjan jaksoja on esitetty myöhemmin Yle Teemalla. == Sarjassa esitettyjä sketsejä == === Syntitarinat === Alkuperäisen lyhytelokuvasuunnitelman peruina Seitsemän kuolemansynnin jokaisen jakson puolivälissä esitetään pitempi, noin viisiminuuttinen sketsi. Syntisketseissä elämän kolhima päähenkilö syyllistyy johonkin kuolemansyntiin ja saa siitä rangaistuksen. Tarinoiden todellisia roistoja ovat kuitenkin sivuhahmot, joiden itsekäs ja kyyninen toiminta aiheuttaa päähenkilön alennustilan. Katsojan myötätunto kohdistuu päähenkilöön, vaikka kertojahahmo Josef W. Krazow (Timo Eränkö) toteaakin jokaisen sketsin päätteeksi: ”Se oli sille mulkulle ihan oikein.”Rossi 2023, s. 167. Syntitarinoiden päähenkilöt ja aiheet ovat: Jakso Kuolemansynti Juoniseloste 1\. Juoppous Taidemaalari Esko Elite joutuu lehtikriitikko Kalevi Kosmoksen hampaisiin ja tekee itsemurhan. Kalevi alkaa ylistää edesmennyttä Eskoa ”väärinymmärretyksi neroksi” ja vaurastuu myymällä tämän aiemmin arvottomina pidettyjä tauluja. 2\. Ahneus Lakaisukoneenkuljettaja Kuuno Käyhkö löytää rikkaan miehen lompakon ja päättää pitää sen. Hänestä tulee ylimielinen työyhteisöä ja perheenjäseniään kohtaan. 3\. Hekumallisuus Maaseudulla asuvalla Emmanuel R:llä ja hänen puolisollaan on suhteessaan ongelmia. Puolisonsa käskystä Emmanuel lähtee kaupunkiin etsimään uusia seksuaalisia kokemuksia. 4\. Viha Mikkolan maatilan isäntä Matias ja hänen luonaan asuvat tukkilaiset saavat tietää, että Imatran Voima suunnittelee joen patoamista. Miehet vastustavat hanketta, ja sähköyhtiön edustaja antaa heille luvan jäädä kotiseuduilleen, kunhan he jatkossa työskentelevät palkatta. 5\. Kateus Yksinäinen nainen Aino kadehtii naapuriaan Tuulaa, jonka luona käy usein miespuolisia vieraita. Aino alkaa seurustella Pertti-nimisen miehen kanssa mutta ei ymmärrä käyttää ehkäisyä. Ainon menetettyä neitsyytensä Pertti varastaa hänen rahansa ja katoaa. Ainolle jää muistoksi useita sukupuolitauteja. 6\. Ylpeys Rikkaan ja ylpeän Kaarnan suvun kokoontuminen päättyy tragediaan, kun vuorineuvos Kaarna murhataan. Kaarnan perilliset lavastavat syylliseksi vuorineuvoksen aviottoman pojan ja jatkavat juhlimista. 7\. Hengen laiskuus Veljekset Ilkka ja Jaakko ovat vastakohdat: Ilkka on kiltti ja ahkera, Jaakko itsekäs ja huoleton. Poikien jäätyä orvoiksi Jaakon elättäminen jää Ilkan vastuulle. Ylityöllistetty Ilkka kuolee lopulta sairauskohtaukseen. Jaakko vaurastuu henkivakuutuksella ja jatkaa helppoa elämää. === TV-ohjelmien parodiat === Monet Seitsemän kuolemansynnin sketsit parodioivat aikansa suosittuja televisio-ohjelmia. Parodioita ovat esimerkiksi parisuhdeohjelma ”Napalanko” (Napakymppi), tietovisa ”Herttakymppi” (Ruutuysi) ja Seppo Hovin esiintymisiä ivannut ”Laula kanssani”. Viimeksi mainitussa sketsissä Markku Toikan esittämä Hovi häätää ohjelmastaan Metsäylioppilaiden kuoron sekä bassot Matti Salmisen ja Martti Talvelan. Vierailijoiden laulusuorituksiin tyytymätön Hovi päätyy lopulta laulamaan yksin. Toikan mukaan Hovi on ”upea taiteilija”, mutta ”pieni pyhyyden ja itsensä korostamisen twisti hänen esiintymisessään” oli, ja ”juuri siihen ominaisuuteen me halusimme aina tarttua”.Rossi 2023, s. 167–168. Satunnainen matkailija -sketsit parodioivat Juhani Mäkelän matkailuohjelmia. Sketseissä Mikko Kivisen esittämä Mäkelä väittää matkustelevansa eri puolilla maailmaa kuvaamassa jonkinlaista dokumenttielokuvaa. Todellisuudessa mies tekee dokumenttia vain Suomessa, ja jokaisen sketsin lopussa hän tunnustaa juoneensa ohjelmabudjettiin tarkoitetut rahat Helsinki-Vantaan lentoaseman baarissa.Annala 2006, s. 161. Mäkelä suuttui sketseistä, joissa hänet kuvattiin alkoholistiksi. Sekä Mäkelä että Liinoja asuivat Helsingin Kumpulassa, ja Liinoja muistelee naapuruston ilmapiirin olleen jonkin aikaa kireä: ”Asia sovittiin tuonnempana ja taisimme jopa vähän naureskellakin aiheelle.” Muut parodian kohteet eivät tiettävästi pahastuneet sketseistä.Rossi 2023, s. 168. === Johanssonin pojat === Kolme turkulaista miestä nousee esiin. Oikeanpuoleinen (Heikki ”Hiski” Salomaa) sanoo: ”Ehtoota. Me ollan Johanssoni pojat”. Keskimmäinen (Tapio Liinoja) jatkaa: ”Joo. Me ollaan tässä fundeerattu sellasta asiaa, et...” ja kertoo, mitä pojat ovat ”fundeeranneet”. Oikeanpuoleinen sanoo: ”Sano sääki Hemmo ny jottai” tarkoittaen kolmatta miestä (Matti Jaaranen), joka ei aikaisemmin ole sanonut sanaakaan. Tämä ei kuitenkaan sano mitään. Keskimmäinen päättää sketsin sanomalla: ”Tätä me ollan tääl Turussa fundeerattu niin maan perkeleesti ja tasaseen.” Sketsin juoni säilyy jaksosta toiseen samana. Kahdessa viimeisessä sketsissä Hemmo sanoo ”Heko Heko” ja ”En sano”. Turkulaisveljekset olivat aiemmin esiintyneet Tapio Liinojan ja Ilkka Heiskasen tekemässä radio- ohjelmassa Me vaasalaiset. Liinoja oli oppinut Turun murteen turkulaiselta äidiltään. Myös nimet Hemmo ja Ante oli lainattu hänen sukulaisiltaan. Kolmannen veljeksen nimi Ona oli Salomaan keksintöä.Rossi 2023, s. 167. Johanssonin pojat eroaa muista Seitsemän kuolemansynnin sketseistä, sillä se perustuu toistuviin hahmoihin ja hokemiin. Tästä syystä Kivinen piti Johansson-sketsejä melko huonoina.Rossi 2023, s. 162. === ”Kyllä miesvartalo on sentään kaunis” === Joukko alastomia miehiä astelee pihasaunasta pihalle ja alkaa kehua toistensa ulkonäköä. Elämäkerturi Timo Rossin mukaan (2023) ”keskinäisten kehujen kimara onnistuu naurattamaan sekä šokkina silmien eteen levitetyllä alastomuudella että purkamalla miesten homofobista äijäkulttuuria, jossa toisen alastoman vartalon kehuminen on äärimmäinen tabu”. Kotkaniemen mielestä sketsi on paras, jonka hän Lapinlahden Lintujen kanssa on tehnyt. Sketsin ihailijoihin lukeutuu myös Neil Hardwick, jonka mielestä ”se oli hauska ja tyylikkäästi tehty”.Lyytinen 2003, s. 78. === Min Fallos === Suomenruotsalainen taiteilijakollektiivi Min Fallos kiittää Valtion taidetoimikuntaa 100 000 markan apurahasta ja esittää performanssin ”Fallos, åh min fallos”, joka koostuu sisällöttömästä kakofoniasta, fallossymboleista ja eritteistä. Jack Helen Brut- ja Homo S -ryhmiä parodioiva sketsi perustui Toikan mukaan siihen, että ”mihin tahansa kissanristiäisiin” saa apurahan, ”kun pidetään huolta Suomen ruotsinkielisestä kulttuurista”.Rossi 2023, s. 169. === Muita sketsejä === Eteläafrikkalaisessa marimbassa valkoihoinen muusikko Pieter Botha (Mikko Kivinen) esittelee instrumenttinsa ”eteläafrikkalaisen marimban”. Se koostuu seitsemästä tummaihoisesta miehestä, joiden päitä Botha soittaa kapuloilla. Yksi miehistä päästää väärän nuotin, jolloin Botha ampuu hänet ennen kuin jatkaa hyväntuulista musisointiaan. Sketsi ottaa mustan huumorin kautta kantaa Etelä-Afrikan tuolloiseen apartheidiin ja rasismiin, jota Kivisen esittämä hahmo vulgaareimmillaan edustaa. Hahmon nimi viittaa Etelä-Afrikan silloiseen presidenttiin P. W. Bothaan. Maunon piilokamerassa Mauno-niminen mies hekottelee itsekseen kameran edessä ja kertoo suunnittelevansa piilokameravitsiä. Joissakin jäynissä Mauno yrittää piilokamerallaan puuttua yhteiskunnan epäkohtiin laihoin tuloksin. Kansalaisissa näkymätön ääni käskyttää ja nöyryyttää tavallisia ihmisiä, mutta nämä eivät vastustele vaan ottavat vallanpitäjien sanat ilolla vastaan. Liinojan mukaan ”kansalla on taipumus uskoa ylhäältä päin tulevaa viestiä”. Ratkaisuja asuntopulaan -sketseissä esitellään uudenlaisia yksiöitä, jotka on rakennettu esimerkiksi pesukonerumpuun, koirankoppiin ja ulkohuussiin. Sketsien taustalla oli pääkaupunkiseudulla vallitseva asuntojen saatavuus.Annala 2006, s. 159. Seksistudiossa televisio-ohjelman vieras kertoo seksiin tai seksuaalisuuteen liittyvästä ongelmastaan, jolloin juontaja ja studioyleisö alkavat pilkata häntä. == Musiikkiesitykset == Seitsemän kuolemansynnin jokaisessa jaksossa esitettiin yksi tai useampia musiikkivideoita. Osa sarjassa esitetyistä kappaleista levytettiin yhtyeen albumeille. Erillisten musiikkinumerojen ohella ohjelmassa on Pekka Hedkrokin säveltämää taustamusiikkia. Hedkrok soitti taustamusiikit kotonaan syntetisaattoreilla suoraan VHS-nauhalta katsomansa ohjelman päälle.Rossi 2023, s. 166. Jokaisen jakson alkutekstien musiikkina on kappale ”Moni Matti ja Maija päällä maan” ja lopputekstien musiikkina ”Hip Hop”, joka julkaistiin myös vuoden 1989 studioalbumilla Elämä janottaa. Jakso Musiikkiesityksen nimi Levytetty albumille 1\. ”Kuppilan tango” Lauluja Nuppilasta (1988) 2\. ”Siivet” Esitetty vain televisiosarjassa 3\. ”Älä pure mun ananasta” Elämä janottaa (1989) 4\. ”Pentti polttaa taloja” Elämä janottaa (1989) 5\. ”Anti olla lantiolla” ”Lasten siivouslaulu” ”Fantastista” Jep (1986) Lauluja Nuppilasta (1988) Tähdet kertovat (1990)Rossi 2023, s. 182, 197, 199-203. 6\. ”Niin ihanaa” Esitetty vain televisiosarjassa. 7\. ”Katselen urheilua” ”Lasten siivouslaulu” ”Paarma-tango” Elämä janottaa (1989) Lauluja Nuppilasta (1988) Elämä janottaa (1989) == Vastaanotto == === Arvostelut === Helsingin Sanomat julkaisi Seitsemän kuolemansynnin ensiesityksen aikoihin Jukka Kajavan arvostelun, jonka mukaan sarjan huumori ”ei ole räjähtävän hauskaa, mutta tirisee silti kohtuullisen koomisena puolen tunnin ajan”. Vuonna 2003 sarjan uusintaesityksen aikaan Kajava kirjoitti, että ”ihmeen hyvin kaikki toimii vielä 15 vuotta myöhemminkin”. Ilta-Sanomien Arja Aho kirjoitti aikalaisarviossa, kuinka ”naiivi huumori ei puuroudu näiden miesten esittämänä, vaan jaksaa naurattaa kerta toisensa jälkeen”. Ahon mukaan yhtyeen ”vauhdikas, opettavainen ja humoristinen” lavaolemus oli onnistuneesti siirretty televisioon.Lyytinen 2003, s. 77–78. Joulukuussa 1988 Ilta-Sanomat julkaisi laajan artikkelin, jossa pohdiskeltiin television kykyä käsitellä puhevammaisuuden, sairaiden vanhusten ja alapäähuumorin kaltaisia vaikeita aiheita. Lapinlahden Lintujen jäsenet olivat sarjaan tyytyväisiä, ja Markku Toikan mielestä se on yhtyeen televisio-ohjelmista paras.Rossi 2023, s. 169–170. Matti Jaarasen mukaan sarjan yhteiskunnallisuudella oli ”terapeuttinen funktio”, ja konserteissa ”monet tulivat kiittelemään, kuinka olimme uskaltaneet nostaa kipeitä aiheita esiin.”Rossi 2023, s. 163. Helsingin Sanomien Tuomo Yrttiaho kirjoitti vuonna 2020, että useat sarjan kantaaottavat sketsit naurattavat vieläkin, mutta ”enimmäkseen aika tuntuu jo ajaneen ohi hidastempoisista, toistoon perustuvista ja viinanjuomisesta ammentavista vitsailuista”. Yrttiahon mukaan ”ryhmän musiikki on osoittautunut huumoria kestävämmäksi”, vaikka Hedkrokin sävellykset eivät TV-sarjojen musiikkiesityksissä aivan pääsekään oikeuksiinsa. === Kultainen ruusu -kilpailu === Sarjan seitsemäs jakso osittain leikattuna osallistui nimellä Seven Deadly Sins vuonna 1989 Montreux’n Kultainen ruusu -televisiokilpailuun. Huomiota herätti varsinkin sarjan viimeinen, alastomuutta sisältänyt sketsi. Monacon prinssin Albertinkin sanotaan nauraneen seuratessaan Lapinlahden Lintujen ohjelmaa. Kilpailuraatia Seven Deadly Sins ei miellyttänyt.Rossi 2023, s. 170. == Julkaisun jälkeen == pienois|pysty|DVD-julkaisun kansikuva. Seitsemän kuolemansyntiä oli Lapinlahden Lintujen lopullinen läpimurto.Rossi 2023, s. 172. Oman televisiosarjan myötä jo aiemmin suositun yhtyeen ympärille syntyi suoranainen villitys, ja seuraavina vuosina se teki Ylelle TV-ohjelmat Maailman kahdeksan ihmettä (1990), Kuudesti laukeava (1992) ja Muuttuuko ihminen (2006). Kivisen mukaan suosio teki jäsenistä ylimielisiä öykkäreitä, kun taas Jaaranen muistelee alusta lähtien vierastaneensa julkisuutta ja erikoiskohtelua.Rossi 2023, s. 175. Erängön mukaan ”tv-sarjat betonisoivat bändin kuvan yhtyeenä, joka tekee leimallisesti huumoria. – – Emme itse sitä oikein tajunneetkaan, miten vahvasti tv-sarjat meidät leimasivat.”Lyytinen 2003, s. 60. Sarjan valmistuttua Eränkö, Liinoja ja Hedkrok lähtivät marraskuun 1988 alussa lomamatkalle Prahaan. Liinojan kehotuksesta sarjaa tarjottiin Tšekkoslovakian televisioon, ja Pohjanheimo järjesti tapaamisen paikallisen televisioyhtiön kanssa. Televisioyhtiön edustaja katsoi tarjotun VHS-nauhan nauramatta kertaakaan ja totesi tapaamisen päättyessä vain ”kiitos ja näkemiin”. Sarjaa ei koskaan esitetty Tšekkoslovakiassa. Yle Tallennemyynti julkaisi vuonna 1990 sarjan kirjastotallenteena. Vuonna 2006 ilmestyi Pan Visionin julkaisema DVD. DVD-julkaisu sisältää alkuperäisten jaksojen lisäksi Montreux’n Kultainen ruusu -kilpailuun osallistuneen ohjelman sekä Seitsemän kuolemansyntiä -sketsisarjaa käsittelevän jakson brittiläisestä televisio- ohjelmasta Tarrant-on-TV, jossa Chris Tarrant kommentoi eurooppalaisia viihdeohjelmia. Sarja sisältyy myös Ehkä kaikki -keräilyboksiin. == Lähteet == * * * === Viitteet === Luokka:77.5 Televisiosarjat Luokka:1980-luvun suomalaiset sketsisarjat Luokka:Lapinlahden Lintujen sketsisarjat Luokka:Yle TV1:n televisio-ohjelmat