Juliette Binoche

Juliette Binoche (s. 9. maaliskuuta 1964 Pariisi) on ranskalainen näyttelijä. 1980-luvulla läpimurtonsa tehnyt näyttelijätär on esiintynyt useiden nimekkäiden ohjaajien elokuvissa ja palkittu muun muassa Oscar-, Bafta- ja César-palkinnoilla. == Varhainen elämä == Binoche syntyi ja kasvoi Pariisissa. Hänen vanhempansa erosivat hänen ollessaan neljä­vuotias, jolloin hänet lähetettiin sisarensa kanssa sisä­oppi­laitokseen, eikä hän nähnyt vanhempiaan usein. Joulunsa hän vietti tavallisesti puolalaistaustaisen isoäitinsä luona. Binochen molemmat vanhemmat olivat näyttelijöitä ja teatteri­ohjaajia. Hän varttui luovuuteen kannustavassa ilma­piirissä ja kiinnostui kirjoista ja elo­kuvista varhaisessa vaiheessa. Binoche näytteli koulunsa näytelmissä ja 17-vuotiaana hän toimi Eugène Ionescon näytelmän Kuningas kuolee ohjaajana. Lukion jälkeen Binoche opiskeli näyttelemistä Pariisin konservatoriossa ja Vera Greghin yksityis­oppi­tunneilla. == Ura == 1970-luvun lopulla Binoche esiintyi teatterissa ja 1980-luvulla hän alkoi tekemään pieniä rooli­suorituksia televisiossa. Hän teki ensimmäisen läpi­murtonsa 1980-luvun puolivälissä: hänen läpimurtoelokuvikseen on mainittu vuoden 1985 elo­kuvat Rendez-vous ja Je vous salue, Marie sekä seuraava vuonna ilmestynyt Levoton veri. Hänen ensimmäinen englannin­kielinen rooli­suorituksensa Philip Kauf­manin Milan Kunderan romaaniin perustuvassa elo­kuvassa Olemisen sietämätön keveys (1988) johti myös kansain­väliseen arvostukseen, mikä toimi käänne­kohtana hänen urallaan. Seuraavina vuosi­kymmeninä Binoche nautti menestyksestä. Hän esiintyi Krzysztof Kieślowskin Kolme väriä -sarjan ensimmäisessä osassa Kolme väriä: Sininen, ja sai Ranskan César-palkinnon parhaasta nais­pää­osasta. Hänelle myönnettiin parhaan nais­sivu­osan Oscar ja parhaan nais­sivu­osan Bafta rooli­työstään Anthony Minghellan ohjaamassa elo­kuvassa Englantilainen potilas, jossa hän esitti kanadan­ranskalaista hoitajaa. Binoche oli Oscar-ehdokkaana parhaasta nais­pää­osasta myös vuoden 2000 elo­kuvasta Pieni suklaa­puoti, jossa hän oli Johnny Deppin vasta­näyttelijänä. 2000-luvun alussa hän esiintyi elokuvauransa ohella Broad­wayllä näytelmässä Betrayal ja sai Tony-palkinnon ehdokkuuden.Juliette Binoche. Playbill. Viitattu 23.9.2023. Vuonna 2010 Binochelle myönnettiin parhaan nais­näyttelijän palkinto Cannesin elo­kuva­juhlissa roolistaan Abbas Kiarostamin ohjauksessa Iltapäivä Toscanassa. Hänen esiintymisensä vuoden 2014 elokuvassa Clouds of Sils Maria niitti niin ikään paljon arvostusta. Binoche oli läpi 2010-luvun useasti eri palkintojen ehdokkaana. Vaikka Binoche on saavuttanut kansainvälistä menestystä, on hän myös ollut läpi uransa kriittinen Hollywoodin elokuvateollisuutta kohtaan. Hän on siksi esiintynyt usein elokuvissa, jotka eivät ole saaneet esimerkiksi Suomessa paljoa huomiota. Elokuvahistorioitsija Peter von Bagh luonnehti Binochen näyttelijäimagoa ”älylliseksi, tuskaisaksi ja haavoittuvaiseksi”. == Yksityiselämä == Binochella on kaksi lasta, vuonna 1993 syntynyt poika ja vuonna 2000 syntynyt tytär, ranskalaisen näyttelijän Benoît Magimelin kanssa. == Filmografia == == Lähteet == == Aiheesta muualla == Luokka:Ranskalaiset näyttelijät Luokka:Ranskanbelgialaiset Luokka:Oscar-palkinnon saajat Luokka:Golden Globe -palkinnon saajat Luokka:Vuonna 1964 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt