EkBass/fiwiki-20250220-pages-articles huggingface dataset:
Kansainyhteisön kisat 2018

Kansainyhteisön kisat 2018 olivat järjestyksessään 21. Kansainyhteisön kisat. Ne järjestettiin Australian Gold Coastissa 4.–15. huhtikuuta 2018. Mitalitilaston ykkönen oli isäntämaa Australia 80 kultamitalilla ja yhteensä 198 mitalilla. Kisoihin osallistui 71 joukkuetta, joista mitaleille pääsi 43. == Urheilulajit == Kisoissa kilpailtiin seuraavissa urheilulajeissa: * Ammunta * Koripallo * Maahockey * Nurmikeilailu * Nyrkkeily * Paini * Painonnosto * Pyöräily ** Maantiepyöräily ** Maastopyöräily ** Ratapyöräily * Pöytätennis * Rantalentopallo * Rugby-7 * Squash * Sulkapallo * Triathlon * Verkkopallo * Vesiurheilu ** Uimahypyt ** Uinti * Voimanosto (paralaji) * Voimistelu ** Telinevoimistelu ** Rytminen voimistelu * Yleisurheilu == Lähteet == * Luokka:Kansainyhteisön kisat
Jan Järvlepp

Jan Eric Järvlepp (s. 3. tammikuuta 1953 Ottawa) on kanadalainen säveltäjä, sellisti ja musiikkipedagogi. Hän sai musiikin kandidaatin arvon Ottawan yliopistosta vuonna 1976, musiikin maisterin arvon McGillin yliopistosta 1978 ja filosofian tohtorin arvon Kalifornian yliopistosta, San Diegosta 1981. Järvlepp soitti rockkitaraa ennen kuin ryhtyi opiskelemaan sellonsoittoa high school -aikoinaan. Hänen opettajiensa joukossa olivat Donald Whitton, Gisela Depkat, Peter Farrell, Rafael Druian, Luis de Pablo, Alcides Lanza, Will Ogdon ja Roger Reynolds.The Canadian Encyclopedia: Jan Jarvlepp Järvlepp on sellistinä soittanut muun muassa Ottawan sinfoniaorkesterissa. Hänen varhainen sävellystuotantonsa oli muodoltaan abstraktia ja tonaalisesti kompleksista. Tohtorikoulutuksensa jälkeen hän kehitti postmodernin tyyliin, joka on tonaalisesti keskittyneempää kuin aiempi sävelkieli. == Lähteet == == Aiheesta muualla == * Viralliset sivut Luokka:Kanadalaiset säveltäjät Luokka:Kanadalaiset sellistit Luokka:Vuonna 1953 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
Ihmeellinen maailma (albumi)

__NOTOC__ Ihmeellinen maailma on Matti Inkisen toinen sooloalbumi, joka julkaistiin vuonna 1990. Tunnetuimmat kappaleet ovat "Jokin sisälläni kutittaa" ja "Maailman surullisin melodia". Levyllä pianoa soittaa Ismo Laakso. == Kappaleet == ;A-puoli # # # # # ;B-puoli # * # # # # == Aiheesta muualla == * Ihmeellinen maailma discogs.com -sivustolla * Ihmeellinen maailma finnmusic.net -sivustolla Luokka:Vuoden 1990 albumit Luokka:Matti Inkisen albumit
Lasiini

Lasiini on suomumuurahaisiin kuuluva tribus, josta Suomessa esiintyy yhdeksän lajia suvusta mauriaiset (Lasius), Etelä-Suomesta Etelä-Lappiin saakka, ja harvinaisena Etelä-Suomen havaintona suvun Nylanderia yksi laji. == Suvut == Maailmanlaajuisesti Lasiini-tribukseen kuuluu 10 elossa olevaa sukua ja yksi sukupuuttoon kuollut suku. Kaikkiaan lajeja on noin 385 ja näillä yli sata alalajia. Lasiini-muurahaisten taksonomia on vakiintunut vasta viime vuosina, joten eri lähteissä on poikkeavia tietoja. Suomessa esiintyvät Lasius-suvut jaetaan neljään alasukuun: Lasius (Cautolasius), Lasius (Chtonolasius), Lasius (Dendrolasius) ja Lasius (Lasius). File:Lasius fuliginosus casent0173166 profile 1.jpg|Alasuku Lasius (Dendrolasius): paperimuurahainen (Lasius fuliginosus) File:Lasius flavus casent0005406 profile 1.jpg|Alasuku Lasius (Cautolasius): keltiäinen (Lasius flavus) File:Lasius platythorax casent0172747 profile 1.jpg|Alasuku Lasius (Lasius): metsämauriainen (Lasius platythorax) == Lähteet == == Aiheesta muualla == * Laji.fi: Lasiini * ITIS: Lasiini * UniProt: Taxonomy – Lasiini * Bug guide: Tribe Lasiini Luokka:Muurahaiset
Aino Öljymäki

Aino Kyllikki Öljymäki (10. kesäkuuta 1901 – 15. joulukuuta 1963)Kuolinilmoitus, Helsingin Sanomat 18.12.1963, s. 2 (Lehti HS Aikakoneessa (tilaajille) oli suomalainen laulaja, kansakoulunopettaja ja alkeisoppikirjojen tekijä. Hänen vuonna 1947 julkaistu oppikirjansa Laulaen lukemaan ylsi vuonna 2006 jo seitsemänteen painokseensa.Fennica-haku Öljymäki, Aino. Viitattu 13.5.2018. ==Teoksia== *1925: Laskuesimerkkejä valmistavaa koulua varten. Toim. yhdessä Hilma Mäkelän ja Eva Vesamaan kanssa. *1946: Kurre Matti. Kuvittajana Helga Sjöstedt. Helsinki: Kuvataide. *1947: Laulaen lukemaan. 7. painos 2006. ISBN 951-0-31952-X. *1949: Iloa ja juhlaa, Esitystehtäviä koulun pienimmille. Porvoo: WSOY. *1956: Iloa ja juhlaa 2, Pienoisnäytelmiä ja muita esitystehtäviä kouluille ja kerhoille. Kuvittajana Maija Karma, säestykset Valter Ranne. Porvoo: WSOY. *1962: Me luemme jo : pienten oheislukemisto. Kuv. Eeva Oivo. Porvoo: WSOY. *1963: Iloa ja juhlaa 3. Kuv. Eeva Oivo. Porvoo: WSOY. ==Lähteet== Luokka:Suomalaiset taidelaulajat Luokka:Suomalaiset opettajat Luokka:Suomalaiset tietokirjailijat Luokka:Vuonna 1901 syntyneet Luokka:Vuonna 1963 kuolleet Luokka:Suomalaiset lasten- ja nuortenkirjailijat
Dieselien päivä

Dieselien päivä () on brittiläinen animaatioelokuva vuodelta 2011, joka perustuu televisiosarjaan Tuomas Veturi. Elokuva on viides sarjasta tehty suoraan videolle julkaistu erikois-DVD. Se on näistä ensimmäinen, jossa Tuomas Veturi ei ole päähahmona. Elokuvan tietokoneanimaation on tehnyt Nitrogen Studios. == Äänissä Suomessa == Muissa rooleissa: Karolina Blom, Susanna Karvinen, Myy Lohi, Liisa Mustonen, Mirjami Heikkinen, Juha-Pekka Mikkola, Pinja Flink, Paavo Kerosuo, Annituuli Kasurinen, Osku Ärilä, Matti Ranin & Kukka-Maaria Ahonen == Lähteet == Luokka:Tuomas Veturi -elokuvat Luokka:Suoraan videolle julkaistut elokuvat Luokka:Vuoden 2011 brittiläiset elokuvat
Guido Basso

Guido Basso (27. syyskuuta 1937 Montreal, Kanada – 13. helmikuuta 2023 Toronto, Kanada) oli kanadalainen jazzmuusikko, trumpetisti, flyygelitorvensoittaja, säestäjä, säveltäjä, kapellimestari ja huuliharpisti. Hän on tehnyt yhteistyötä muiden muassa Al Nicholsin, Maury Kayen, Pearl Baileyn, Louis Bellsonin, Peter Appleyardin, Dizzy Gillespien, Benny Goodmanin, Rob McConnellin, Ron Collierin, Doug Rileyn ja Dave Turnerin kanssa.The Canadian Encyclopedia: Guido Basso Basso alkoi soittaa trumpettia 9-vuotiaana, ja hän opiskeli Quebecin musiikkikonservatoriossa Montrealissa. Laulaja Vic Damone otti Basson mukaan kiertueellensa, ja sen jälkeen tämä kiersi 1950-luvun lopulla laulaja Pearl Bailey ja tämän miehen rumpali Louis Bellsonin kanssa. Basso asettui 1960-luvulla Torontoon ja toimi studiomuusikkoa ja orkesterinjohtajana. Hän työskenteli useille radio- ja televisio-ohjelmille, ja toimi muun muassa CBLT:n Nightcapin, CBC Televisionin Barris and Companyn ja CBC Radion After Noonin musiikillisena johtajana. Lisäksi hän johti CBC:n televisiosarjojen In the Mood ja Bandwagon orkestereita. Sessiomuusikkona Basso soitti yli 200 albumilla. Omalla nimellään Basso teki ensimmäisen jazzlevytyksensä, Guido Basso (Innovation) -julkaisun, vasta vuonna 1986. Hänen levytyksensä Lost in the Stars toi hänelle vuonna 2004 Juno-palkinnon perinteisen jazzin kategoriassa. Sidemanina Basso on esiintynyt muiden muassa Holly Colen, Gene Leesin, Jean-Pierre Ferlandin, Ranee Leen, Lenny Solomonin ja Oliver Jonesin levytyksillä. Hänestä tehtiin Kanadan ritarikunnan jäsen vuonna 1994. == Lähteet == Luokka:Kanadalaiset jazzmuusikot Luokka:Kanadalaiset trumpetistit Luokka:Jazztrumpetistit Luokka:Flyygelitorvensoittajat Luokka:Kanadalaiset säveltäjät Luokka:Kanadalaiset kapellimestarit Luokka:Kanadalaiset huuliharpistit Luokka:Vuonna 1937 syntyneet Luokka:Vuonna 2023 kuolleet
Per Theodor Stolpe

Per Theodor (P. Th.) Stolpe (1. lokakuuta 1824 Gävle, Ruotsi – 22. kesäkuuta 1878 Helsinki) oli ruotsalaissyntyinen suomalainen kirjakauppias ja yliopistonlehtori. Hän sai kollegiasessorin arvon 1870. Stolpen puoliso oli Selma Selina Eeles ja heidän poikansa oli arkkitehti John Henry Early Stolpe (1863–1939).Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899, viitattu 13.5.2018 Ennen Suomeen tuloaan Stolpe opiskeli Uppsalassa. Hän piti kirjakauppaa Carlshamnissa vuonna 1847.Svensk Bokhandelstidning, viitattu 13.5.2018 (Archive.org) Hän oli Ruotsin Tanskan-lähettilään yksityissihteeri 1848–1849, valantehnyt englannin ja ranskan kielten kääntäjä Kööpenhaminassa 1849. Hän tuli Öhmanin kirjakaupan palvelukseen Helsinkiin 1849. Stolpe perusti Helsinkiin kirjalainaamon 1855, kirjakaupan 1857, jota hän piti 4:een tammikuuta 1877. Kun hänen liikehuoneistonsa tuhoutui mainittuna päivänä eikä hän löytänyt uutta sopivaa, hän lopetti kaupan. Kauppakoulun hän perusti 1861. Hän oli Finlands Allmänna Tidningin päätoimittaja kuolemaansa saakka. Hän toimi Helsingin yliopiston englannin kielen lehtorina 1854–1878 ja painoasiain ylihallituksen asiamiehenä Helsingissä vuodesta 1870.Pehr Theodor Stolpe. Svenska Litteratursällskapet i Finland. Viitattu 13.5.2018P–O, Helsingin yliopiston virkamiehet, viitattu 13.5.2018 == Lähteet == Luokka:Suomalaiset kirjankustantajat Luokka:Suomalaiset opettajat Luokka:Suomalaiset päätoimittajat Luokka:Vuonna 1824 syntyneet Luokka:Vuonna 1878 kuolleet
Anna-Liisa Antila-Kaljunen

Anna-Liisa Antila-Kaljunen (27. maaliskuuta 1915 Suursaari – 2. marraskuuta 2006 Oulu) oli suomalainen diplomiurkuri, kuoronjohtaja ja musiikin lehtori. Hän toimi musiikinopettajana useissa opettajankoulutuslaitoksissa, pisimpään Oulussa vuosina 1958–1978. Tullessaan valituksi Turun Mikaelinkirkon urkuriksi 1952 hän oli Suomen luterilaisen kirkon ensimmäinen vaalilla virkaan valittu naisurkuri. ==Elämä ja ura== Anna-Liisa Antila syntyi Suursaaren kanttorin tyttäreksi. Pian perhe muutti Pohjois-Karjalan Värtsilään, jossa tytär kävi keskikoulun ja siirtyi sitten lukioon Sortavalan tyttökouluun. Sortavalassa hän otti myös pianotunteja Onni Pakariselta. Hän kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1933 ja pääsi suoraan Helsingin Kirkkomusiikkiopiston toiselle luokalle, vaikka mielessä oli ollut ajatus matematiikan yliopisto-opinnoista. 22-vuotiaana hän sai pätevyyden koulujen laulunopettajaksi ja sai ensimmäisen opettajanpaikkansa Hartolan opistosta. Seuraavaksi lukuvuodeksi hän siirtyi vastaperustettuun Loimaan evankeliseen kansanopistoon, jossa hän työskenteli sotien alkuvuodet. Vuonna 1943 Anna-Liisa Antila alkoi virkavapauden turvin opiskella Sibelius-Akatemiassa ja Helsingin yliopistossa, tuloksena diplomiurkurin ja filosofian maisterin tutkinnot. Vuosina 1949–1950 hän opiskeli Suomen kulttuurirahaston apurahalla urkujensoittoa Kööpenhaminassa Finn Viderøn johdolla. 1950-luvun alussa Antila sai paikan Hämeenlinnan seminaarista. Vuosina 1952–1958 hän toimi Turun Mikaelinkirkon urkurina, opetti samalla paikallisessa opettajankoulutuslaitoksessa ja suoritti Turun yliopistossa kasvatustieteen opintoja. Vuonna 1958 hän avioitui Aatto Kaljusen kanssa ja muutti Ouluun opettajakorkeakoulun musiikin lehtoriksi. Hänestä tuli kahdeksikymmeneksi vuodeksi Oulun musiikkielämän merkittävä vaikuttaja, jollainen hän oli ollut myös Turussa. Anna-Liisa Antila-Kaljunen suoritti ylioppilastutkintonsa jälkeen 25 vuoden aikana kaikkiaan kuusi muuta oppiarvoa. Vuonna 1994 hänet promovoitiin Oulun yliopiston kasvatustieteellisen tiedekunnan kunniatohtoriksi. ==Lähteet== ==Aiheesta muualla== * Luokka:Suomalaiset musiikkipedagogit Luokka:Suomalaiset urkurit Luokka:Suomalaiset kuoronjohtajat Luokka:Vuonna 1915 syntyneet Luokka:Vuonna 2006 kuolleet
Otso-Otso Pamela-Mela-Wan

Otso-Otso Pamela-Mela-Wan on vuonna 2004 ensi-iltansa saanut filippiinilainen tagalognkielinen komedia-elokuva, jonka on ohjannut Jerry Lopez Sineneng . == Näyttelijät == == Lähteet == == Aiheesta muualla == * Luokka:Vuoden 2004 elokuvat Luokka:Elokuvat kamppailulajeista Luokka:Komediaelokuvat Luokka:Filippiiniläiset elokuvat
Vorisek

Vorisek eli Voříšek on sukunimi, joka voi viitata seuraaviin henkilöihin: * Dick Vorisek (1918–1989), ääni-insinööri * Jan Václav Voříšek (1791–1825), säveltäjä Luokka:Sukunimet
Pelastusristeilijä Isokari

Pelastusristeilijä Isokari oli Suomen Meripelastusseuran rakennuttama ja omistama pelastusristeilijä. Alus rakennettiin vuonna 1947 Uudessakaupungissa ja sen rakennusvalvoja ja myöhemmin päällikkö oli Niilo Saarinen. Alus oli kaksikoneinen, brittiläistä mallia ja kahdella mastolla ja purjeilla varustettu kuten muutkin vuosina 1936-1947 valmistuneet pelastusalukset. Aluksessa oli perobamännystä rakennettu runko ja sisäpuolella erityinen kuparilaatikoista tehty kelluntaosio. Koneet olivat aluksi 2 x 100 hevosvoiman petrolikoneet ja potkurit ovat tunneleissa. Aluksen asemapaikkana oli Hanko. Saarinen toimi sen päällikkönä vuoteen 1960 asti. Kesäisin Isokari toimi myös lyhyiden saaristoristeilyjen tekijänä. Risteilyistä saadut tuotota kattoivat paljon sen toimintakuluja ja olivat erinomainen tilaisuus miehistön kouluttamiseen. Matkustaja-aluksena Isokari liikkui toisinaan myös purjeilla. Pelastustyössä purjeita käytettiin vain sään vaatiessa tukipurjeina ja alus liikkui konevoimalla. Alus ei yleensä hinannut suurempia aluksia hätätilanteessa vaan keräsi ihmiset turvaan ja piteli haveristia paikallaan kunnes voimakkaampi varsinainen hinaaja ehti paikalle.Suomen Meripelastusseuran vuosijulkaisu 1960, s. 40: Otteita p/r Isokarin lokikirjasta Vuonna 1967 alus peruskorjattiin ja siihen asennettiin uudet isommat dieselit, samoin mastot riisuttiin ja kansirakenteet uusittiin alumiinisiksi, joissa oli ns. standardiprykä eli katolle sijoitettu ohjauspiste. Myös kuparivuoraus poistettiin ja runko vahvistettiin ulkopuolisesti lujitemuovilla. Peruskorjauksen yhteydessä alus nimettiin uudelleen Russaröksi. Riisuttu keulamasto lahjoitettiin Niilo Saariselle joka pystytti sen pihalleen.Suomen Meripelastusseuran vuosijulkaisu 1976: Niilo Saarinen in memoriam Vuonna 1988 vanha pelastusalus siirrettiin Porkkalan Meripelastusyhdistykselle ja se sai vanhan nimensa takaisin kun Hankoon tuli Saksasta ostettu uudisalus joka peri nimen Russarö. Isokari palveli Porkkalassa 1990-luvulle, kunnes se poistettiin käytöstä ja myytiin. == Lähteet == * Suomen Meripelastusseuran vuosijulkaisut 1959−1992 * === Viitteet === Luokka:Pelastusristeilijät Luokka:Suomen Meripelastusseura
Kingstonin sinfoniaorkesteri

Kingstonin sinfoniaorkesteri () on kanadalainen sinfoniaorkesteri, joka perustettiin vuonna 1953 nimellä New Symphony Association of Kingston. Useat jo 1850-luvun puolessavälissä vaikuttaneet lyhytikäiset kokoonpanot olivat sen edeltäjiä. Aiempaa Kingstonin sinfoniaorkesteria () johti vuosina 1914–1936 Oscar Telgmann.The Canadian Encyclopedia: Kingston Symphony Uusi Kingstonin sinfoniaorkesteri teki ensiesiintymisensä ensimmäisen kapellimestarinsa, Graham Georgen johtamana esittämällä 12. huhtikuuta 1954 tulkinnan Joseph Haydnin Luominen-oratoriosta. Orkesterin kanssa esiintyivät tuolloin Kingston Choral Society ja solistit, joiden joukossa oli James Milligan. Orkesteri piti vuoteen 1957 saakka vain kaksi vuosittaista konserttia, mutta vuonna 1990 joka kausi piti sisällään yli tusinan konsertteja. Vuoteen 1957 sinfoniaorkesteria johti Graham George; vuosina 1957–1959 orkesterin johdossa toimi William Hill, vuonna 1960 Frédéric Pohl, sitten vuoteen 1965 Edouard Bartlett ja tämän jälkeen vuoteen 1981 Alexander Brott. Useiden kapellimestarien välillä vierailtua orkesterin johdossa tuli vuonna 1982 Brian Jacksonista orkesterin kapellimestari, jona häntä seurasi vuonna 1991 Glen Fast. == Lähteet == == Aiheesta muualla == * Viralliset sivut Luokka:Kanadalaiset sinfoniaorkesterit
Pauli Lyytinen

Pauli Lyytinen (s. 1983) on suomalainen saksofonisti ja säveltäjä. Jazz Finland. Viitattu 13.5.2018 Pauli Lyytinen opiskeli musiikkia Kuopion konservatoriossa, Helsingin ammattikorkeakoulu Stadiassa ja Göteborgin musiikkikorkeakoulussa. Maisteriopinnot hän suoritti yhteispohjoismaisessa maisteriohjelmassa (Nordic Masters in Jazz) Suomessa, Ruotsissa ja Tanskassa. Hän on valmistunut pohjoismaisen jazzmusiikin maisteriksi vuonna 2011. Pauli Lyytinen on esiintynyt yhtyeidensä kanssa vuodesta 2006 lähtien kymmenillä kiertueilla ja lukuisilla festivaaleilla Euroopassa, Afrikassa, Etelä- Amerikassa ja Aasiassa. Lyytinen on erityisesti tullut tunnetuksi kokeellisen popahtavaa jazzia soittavan Elifantree-yhtyeen jäsenenä, jossa soittavat Lyytisen lisäksi Olavi Louhivuori (rummut) sekä Anni Elif Egecioglu (laulu, kosketinsoittimet, sello). Vuonna 2007 perustettu yhtye (entinen rumpali: Tatu Rönkkö) on esiintynyt ulkomailla ja julkaissut viisi albumia: Love & Trees (2010), Time Out (2012), Movers and Shakers (2015), Anemone (2018) ja Hachi (2021). Brittiläinen jazzkriitikko Stuart Nicholson nimesi Elifantreen esiintymisen Maarianhaminan Alandia Jazz -festivaalilla vuoden 2009 keikaksi The Wire -lehdessä. Pauli Lyytisen kotisivu. Viitattu 13.5.2018 Vuonna 2018 Pauli Lyytinen työskenteli työryhmänsä kanssa Koneen Säätiön apurahalla, jonka turvin Hachi tehtiin seitsemässä eri maassa kahdeksan eri lyömäsoittajan kanssa. Pauli Lyytinen opettaa vuonna 2012 perustetussa Laponia Improvisations -kollektiivissa. Hän voitti Jukka Perko -saksofonikilpailun vuonna 2007. Hänet on palkittu Pori Jazzin Ted Curson -palkinnolla vuonna 2017. == Diskografia == === Sooloalbumit=== * Machinery (2016) ===Albumit joilla soittaa (valikoima) === * Taistelu pahoja kelloja vastaan (2008) * .​.​.​And He Woke Up in Petroskoi (2009) * Mainio matka (2009) * Planet Caravan (2010) * Love & Trees (2010) * Pete's Game Machine (2010) * Urban Ritual (2012) * Time Out (2012) * Exploding Head (2014) * Ville Vokkolainen & Kadotettujen Paratiisi (2014) * Out of the Blue (2015) * Movers and Shakers (2015) * I (2016)1 * I (2017)2 * Edith (2017) * Anemone (2018) * Hachi (2021) 1 Ville Vokkolainen & Kusipäät 2 Pauli Lyytinen Magnetia Orkesteri == Lähteet == === Viitteet === == Aiheesta muualla == *Kotisivu Luokka:Suomalaiset saksofonistit Luokka:Suomalaiset säveltäjät Luokka:Vuonna 1983 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
Pyhän Mikaelin ja kaikkien enkelien kirkko (Hughenden)

Pyhän Mikaelin ja kaikkien enkelien kirkko () on Englannin kirkon kirkkorakennus Hughenden Valleyn kylässä Englannissa. Se on Grade II* -luokan suojelukohde, joka on rakennettu alun perin 1300-luvulla. Arthur Blomfield rakensi kirkon lähes kokonaan uusiksi. Kirkossa on 1200-luvulta periytyvä kastemalja ja kuningatar Viktorian lahjoittama entisen pääministeri Benjamin Disraelin muistomerkki. == Lähteet == Luokka:Englannin kirkot Luokka:Kivikirkot Luokka:Buckinghamshiren rakennukset ja rakennelmat Luokka:Grade II* -luokan rakennukset Englannissa
Nicholas Fiore

Nicholas Fiore (14. helmikuuta 1918 Port Coquitlam – 18. maaliskuuta 1979 London) oli kanadalainen huilisti.The Canadian Encyclopedia: Nicholas Fiore Fiore aloitti musiikin opiskelun isänsä, Pasquale Fioren johdolla. Pasquale oli amatöörimuusikko, joka opetti myös viulun- ja pianonsoittoa. Nicholas muodosti sisarustensa kanssa Fiore-kvintetin, joka esiintyi 1930-luvun puolessavälissä Vancouverin kirkoissa ja radiossa. Hänestä tuli vuonna 1939 Vancouverin sinfoniaorkesterin ensihuilisti. Noihin aikoihin hän opiskeli neljänä kesänä Mainessa William Kincaldin johdolla. Vuosina 1966 ja 1967 hän esiintyi Marlboron festivaalilla, jossa hän sai vuosina 1966–1969 valmennusta Marcel Moyselta. Vuosina 1952–1978 Fiore toimi Toronton sinfoniaorkesterin ensihuilistina, ja vuosina 1962–1975 hän oli Toronton puhallinkvintetin (sittemmin Toronto Windsin) jäsen. Hän opetti vuosina 1953–1978 Toronton ja vuosina 1978–1979 Länsi-Ontarion yliopistossa. Hänen johdollaan opiskelivat muiden muassa Robert Aitken, Suzanne Shulman ja Douglas Stewart. Fiore kantaesitti John Weinzweigin ensimmäisen divertimenton vuonna 1946 ja Harry Somersin teoksen 12 miniatyyriä 2. helmikuuta 1964. Hän levytti muiden muassa Gustav Holstin, Kent Kennanin, Lucio Agostinin ja Norma Beecroftin teoksia. Hän myös soitti folklaulaja Emma Caslorin levyillä. == Lähteet == Luokka:Kanadalaiset huilistit Luokka:Vuonna 1918 syntyneet Luokka:Vuonna 1979 kuolleet
Marcel Moyse

Marcel Moyse (1889–1984) oli ranskalainen huilisti. Hän oli yksi vaikutusvaltaisimmista 1900-luvun soittajista ja pedagogeista. Hän toimi Pariisin konservatorion huilunsoiton professorina ja kirjoitti lukuisia etydikirjoja sekä harjoituksia, joita on sovellettu huilunsoiton opetuksissa eri puolilla maailmaa. Moyse teki runsaasti levytyksiä uransa aikana.Robert Bigio flute pages: Marcel Moyse == Lähteet == == Aiheesta muualla == Luokka:Ranskalaiset huilistit Luokka:Vuonna 1889 syntyneet Luokka:Vuonna 1984 kuolleet
Allapäin

__NOTOC__ Allapäin on SIG-yhtyeen nokkamiehen Matti Inkisen ensimmäinen sooloalbumi, joka julkaistiin toukokuussa 1984. Levyn tunnetuimmat kappaleet lienevät "Liekkejä", "Nousiaisiin naisiin" ja "Huima lumous". == Kappaleet == ;A-puoli # # # # # ;B-puoli # * # # # # == Kokoonpano == * Matti Inkinen – laulu, kitara * Dave Lindholm – kitara * Matti Hiltunen – basso, taustalaulu * Keimo Hirvonen – rummut * Juha Oksanen – kosketinsoitin (Kappaleet 1, 6 ja 10) * Måns Groundstroem – sormipiano (kappale 1) == Lähteet == == Aiheesta muualla == * Allapäin dicsogs.com -sivustolla * Allapäin finnmusic.net -sivustolla Luokka:Vuoden 1984 esikoisalbumit Luokka:Matti Inkisen albumit
Johanna Laakso

Johanna Marja-Leena Laakso (s. Helsinki) on itävaltalaisen Wienin yliopiston fennougristiikan professori. Hän on toiminut professorina Wienissä vuodesta 2000 ja työskennellyt sitä ennen muun muassa useissa eri tehtävissä Helsingin yliopistossa. Laakso kirjoitti ylioppilaaksi Hämeenlinnassa vuonna 1979. Hän opiskeli Helsingin yliopistossa vuosina 1979–1985 suomen kieltä, suomalais- ugrilaista kielentutkimusta ja yleistä kielitiedettä. Vuosina 1984–1985 hän opiskeli ELTE-yliopistossa Unkarin Budapestissä. Laakso valmistui filosofian kandidaatiksi vuonna 1985. Vuonna 1986 hän opiskeli Tallinnan opettajakorkeakoulussa Virossa. Hän valmistui Helsingin yliopistosta filosofian lisensiaatiksi vuonna 1988 ja tohtoriksi 1990. Hänen väitöskirjansa (1990) nimi on Translatiivinen verbinjohdin NE itämerensuomalaissa kielissä. Laakso on ollut Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen vuodesta 2006, Itävallan tiedeakatemian kirjeenvaihtajajäsen vuodesta 2008 sekä Academia Europæan jäsen vuodesta 2015.https://www.ae-info.org/ae/Member/Laakso_Johanna Laakso on naimissa ja hänellä on kolme lasta. ==Esimerkkejä julkaisuista== * Laakso, J. (2014) Who needs Karelian, Kven, or Austrian Hungarian, and why?. In: Vihman, Virve-Anneli; Praakli, Kristiina (Hrsg.), Negotiating Linguistic Identity: Language and Belonging in Europe; Oxford: Lang, pp. 35-58. * Laakso, J. (2011) The Uralic Languages. In: Kortmann, Bernd; Van der Auwera, Johan (Hrsg.), The Languages and Linguistics of Europe: A Comprehensive Guide; Berlin/Boston: De Gruyter Mouton, pp. 179-197. * Laakso, J. (2010) Contact and the Finno-Ugric Languages. In: Hickey, Raymond (Hrsg.), The Handbook of Language Contact; Malden: Wiley-Blackwell, pp. 598-617. * Laakso, J. (2005) Our Otherness. Finno-Ugrian Approaches to Women’s Studies, or Vice Versa. In Reihe: Finno- Ugrian Studies in Austria, 2; Wien: LIT-Verlag (197 Seiten). * Laakso, J. (2001) Native or borrowed, or both - is it possible to have many mothers?. Word, Bd. 52 (2), pp. 197-212. ==Lähteet== ==Aiheesta muualla== * Johanna Laakson kieliblogi: https://kielioblog.wordpress.com/ * Laakson blogi Itävallasta ja Unkarista: https://sentrooppasantra.wordpress.com/ Luokka:Academia Europæan jäsenet Luokka:Suomalaiset kielitieteilijät Luokka:Suomalaiset professorit Luokka:Vuonna 1962 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
Victor Feldbrill

Victor Feldbrill (4. huhtikuuta 1924 Toronto, Ontario – 17. kesäkuuta 2020) oli kanadalainen viulisti ja kapellimestari. Hän syntyi puolanjuutalaisten maahanmuuttajien poikana ja opiskeli Kanadassa, Yhdysvalloissa, Yhdistyneessä kuningaskunnassa, Itävallassa sekä Alankomaissa. Hän palveli laivastossa toisen maailmansodan aikana. Feldbrill debytoi Toronton sinfoniaorkesterin kanssa vuonna 1943 ja on sittemmin toiminut muun muassa Winnipegin sinfoniaorkesterin johdossa (1958–1968). Hän on opettanut Toronton yliopistossa ja johtanut Toronton yliopiston sinfoniaorkesteria. Hänestä tehtiin Kanadan ritarikunnan upseeri vuonna 1985 ja hänet ylennettiin myös Ontarion ritarikuntaan 1999. Hänet nimitettiin Canadian Music Centren lähettilääksi vuonna 2009. == Lähteet == Luokka:Kanadalaiset viulistit Luokka:Kanadalaiset kapellimestarit Luokka:Vuonna 1924 syntyneet Luokka:Vuonna 2020 kuolleet
Alan Kay

Alan Curtis Kay (s. 17. toukokuuta 1940, Springfield, Massachusetts) on yhdysvaltalainen tietojenkäsittelytieteilijä. Kay on tietojenkäsittelyn kehityksen pioneeri, joka johti Smalltalk-kielen kehittänyt ryhmää ja vaikutti olio-ohjelmoinnin kehitykseen. Kay on palkittu Turing-palkinnolla vuonna 2003. Hänen tohtoriväitöksensä kuvasi FLEX – A Flexible Extendable Language -kielen kuvauksen. 1970-luvulla Kay liittyi Xerox PARC -tutkimuskeskukseen. Hänen Dynabook-konseptinsa vaikutti Xerox Notetaker -prototyyppiin, joka puolestaan vaikutti merkittävästi myöhempiin kannettaviin tietokoneisiin kuten Osborne 1 ja Compaq Portable. Kay suunnitteli Dynabookin kaikenikäisille lapsille. Kay kehitti käyttöliittymämallin Doing With Images makes Symbols (), jossa "tekeminen" on hiiren käyttämistä, "kuvat" ovat kuvakkeita (ikoneja) tietokonenäytöllä ja "symbolit" olivat Smalltalk-kieli. Smalltalk oli kielen lisäksi ohjelmointiympäristö, jota ajettiin Xerox Alto -tietokoneella. Kayn työ graafisien käyttöliittymien parissa vaikutti muun muassa Mac OS:n ja Microsoft Windowsin käyttöliittymiin. == Lähteet == == Aiheesta muualla == * Luokka:Yhdysvaltalaiset tietojenkäsittelytieteilijät Luokka:Vuonna 1940 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt Luokka:Turing-palkinnon saajat Luokka:Xeroxin henkilöstö
Tuija Laine

Tuija Vappu Hillevi Laine (s. Joutseno) on suomalainen teologian tohtori, joka toimii Helsingin yliopiston ja samalla Suomen ensimmäisenä kirjahistorian professorina. Laine valmistui ylioppilaaksi toukokuussa 1983 Joutsenossa. Hän opiskeli Helsingin yliopistossa ja valmistui teologian maisteriksi vuonna 1990. Hän sai Suomen kansallisarkistosta arkistonhoitajan oppiarvon (1990). Hän valmistui vuonna 1995 humanististen tieteiden kandidaatiksi yleinen historia pääaineenaan. Vuonna 1999 hän valmistui teologian lisensiaatiksi ja vuonna 2000 teologian tohtoriksi. Laineen väitöskirja oli Ylösherätys suruttomille: Englantilaisperäinen hartauskirjallisuus Suomessa Ruotsin vallan aikana. Hänet nimitettiin Helsingin yliopiston kirkko- ja kirjahistorian dosentiksi vuonna 2000 ja Joensuun yliopiston (nyk. Itä-Suomen yliopiston) kirkko- ja kirjahistorian dosentiksi vuonna 2005. Laine on ollut Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen vuodesta 2017. ==Lähteet== Luokka:Vuonna 1964 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt Luokka:Suomalaiset teologit Luokka:Helsingin yliopiston professorit Luokka:Suomalaiset professorit
Merja Koskela

Merja Kristiina Koskela (s. , Tyrnävä) on suomalainen filosofian tohtori ja Vaasan yliopiston soveltavan kielitieteen professori. Koskela kirjoitti ylioppilaaksi Limingan lukiosta (1984). Hän opiskeli Vaasan yliopistossa, ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1989, lisensiaatiksi 1991 ja tohtoriksi 1996. Hänen ruotsinkielisen väitöskirjansa (1996) otsikkona oli Tema och rema i vetenskaplig och populärvetenskaplig text. Osana jatko-opintojaan hän opiskeli kieliä Islannissa (Háskóli Islands, 1990) ja Saksassa (Freiburgin yliopisto, 1991). Koskelan tutkimus on keskittynyt asiantuntijaviestinnän eri näkökulmiin: tieteelliseen kirjoittamiseen, visuaalisuuteen sekä sijoittajaviestinnän kysymyksiin. Hän on ollut Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen vuodesta 2017. ==Lähteet== Luokka:Suomalaiset kielitieteilijät Luokka:Vaasan yliopiston professorit Luokka:Suomalaiset professorit Luokka:Vuonna 1965 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
Eija Kalso

Eija Anneli Kalso (s. ) on suomalainen lääkäri, joka toimii Helsingin yliopiston kivun tutkimuksen ja hoidon professorina. Hän työskentelee ylilääkärinä HYKSin Kipuklinikalla. Kalso on palkittu kipututkimuksistaan muun muassa Pohjoismaiden merkittävimpiin kuuluvalla lääketieteen palkinnolla (Nordiska medicinpriset, 2013) ja Pohjolan lääketieteen palkinnolla (2020). Hän on ollut Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen vuodesta 2010. Kalso on Suomen Tiedeseuran jäsenhttp://scientiarum.fi/fin/wp- content/uploads/sites/2/2019/02/Ordinarie-ledam%C3%B6ter.pdf . Suomessa kroonisesta kivusta kärsii noin viidennes työikäisistä ja lähes kolmannes yli 70-vuotiaista. Heidän hoidossaan käytetään paljon lääkkeitä, mutta Kalson mielestä ne eivät yksinään useinkaan ratkaise ongelmaa. Hermovauriokipuun hoitoa tarvitsevista parhaimmillaankin vain joka toisen kipu puolittuu lääkkeillä. Kivun vähentämiseksi he tarvitsevat kokonaisvaltaista hoitoa. ==Lähteet== Luokka:Suomalaiset lääkärit Luokka:Helsingin yliopiston professorit Luokka:Suomalaiset professorit Luokka:Vuonna 1955 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
Marja-Liisa Helasvuo

Marja-Liisa Helasvuo (o.s. Alanko; s. 1962 Loppi) on suomalainen filosofian tohtori, joka on toiminut Turun yliopiston suomen kielen professorina vuodesta 2005. Hän on tutkinut muun muassa kieliopin ja vuorovaikutuksen välisiä suhteita puhutussa ja kirjoitetussa vuorovaikutuksessa. Hänen tutkimuksensa edustaa vuorovaikutuslingvistiikan suuntausta. Helasvuo kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin II normaalikoulusta vuonna 1981. Hän valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1987 ja lisensiaatiksi 1988. Hän suoritti tohtoritutkintonsa (Ph.D.) Yhdysvaltain Kalifornian yliopistossa (Santa Barbara) vuonna 1997. Helasvuo on ollut Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen vuodesta 2013. ==Lähteet== Luokka:Suomalaiset kielitieteilijät Luokka:Turun yliopiston professorit Luokka:Suomalaiset professorit Luokka:Vuonna 1962 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
Annele Hatakka

Annele Inkeri Hatakka (s. 1948) on suomalainen Helsingin yliopiston ympäristöbiotekniikan professori emerita. Ennen professuuria hän työskenteli 24 vuotta Suomen Akatemian eri tehtävissä vuosina 1972–1996, ensin mikrobiologian laitoksella ja vuodesta 1992 soveltavan kemian ja mikrobiologian laitoksella. Vuonna 1997 hän tuli määräaikaiseksi ympäristöbiotekniikan professoriksi elintarvike- ja ympäristötieteiden laitokselle (31.12.2009 saakka soveltavan kemian ja mikrobiologian laitokselle), ja pysyvään tehtävään vuoden 2008 alusta alkaen. Hatakka-ryhmä kuului vuosina 2002–2007 mikrobiresurssien huippututkimusyksikköön. Suomen Akatemian nimeämä Annele Hatakka oli yksikön toinen varajohtaja. Hän toimi vuodesta 2004 eläkkeelle jäämiseensä vuonna 2016 vastuullisena professorina Helsingin yliopiston maatalous-metsätieteellisessä tiedekunnassa pääaineessa bioteknologia, mikrobit ja ympäristöbiotekniikka sekä myöhemmin myös elintarvikebiotekniikka. Hän on Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen vuodesta 2012. Hänen puolisonsa Pertti Hatakka (1944–2020) oli agronomi, maatalous- ja metsätieteiden maisteri ja jäänyt eläkkeelle Huoltovarmuuskeskuksesta. ==Lähteet== Luokka:Vuonna 1948 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt Luokka:Helsingin yliopiston professorit Luokka:Suomalaiset professorit
Leena Kolehmainen

Leena Sinikka Kolehmainen (s. 1970) on Helsingin yliopiston saksan kielen professori. Aiemmin hän työskenteli saksan kielen professorina Turun yliopistossa 2017–2023 ja apulaisprofessorina Itä-Suomen yliopistossa 2013–2017. Kolehmainen on julkaissut yhden monografian (Präfix- und Partikelverben im deutsch-finnischen Kontrast, Peter Lang 2006) ja lukuisia artikkeleita kieli- ja käännöstieteen alalta. Yhdessä kollegoitten kanssa hän on toimittanut kokoomateoksia ja tieteellisten lehtien teemanumeroita, kuten vertailusta kieli- ja käännöstieteen menetelmänä (Matti Miestamon ja Taru Nordlundin kanssa, SKS 2013), katsauksen ei-ammatillisen kääntämisen ja tulkkauksen tutkimuksesta (Esa Penttilän ja Nina Pilkkeen kanssa, Virittäjä 2015), kääntämisen ja koodinvaihdon suhteista (Janne Skaffarin kanssa, Multilingua 2016), kaunokirjallisuuden käännösten kielitieteellinen analyysistä (Esa Penttilän ja Piet Van Poucken kanssa, International Journal of Literary Linguistics 2016) ja kuvauksen suomalaisen käännöstieteellisen tutkimuksen ajankohtaisista trendeistä (Pekka Kujamäen kanssa, 2013). Kolehmainen on ollut Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen vuodesta 2017. ==Lähteet== Luokka:Suomalaiset kielitieteilijät Luokka:Turun yliopiston professorit Luokka:Suomalaiset professorit Luokka:Vuonna 1970 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
Samuel Dolin

Samuel Joseph Dolin (22. elokuuta 1917 Montreal – 13. tammikuuta 2002 Midland) oli kanadalainen säveltäjä ja musiikkipedagogi.The Canadian Encyclopedia: Samuel Dolin Dolinin opettajien joukossa olivat Stanley Gardner, Weldon Kilburn, Ernst Krenek ja Reginald Godden. Hän oli koulutukseltaan musiikin tohtori (Toronton yliopisto, 1958). Hänen omien oppilaidensa joukossa ovat Stuart Broomer, Brian Cherney, Steven Gellman, Herbie Helbig, James Hiscott, Paul Hoffert, Lorraine Johnson, Moe Koffman, Gary Kulesha, Larysa Kuzmenko, Michel Longtin, John Mills-Cockell, Allan Rae, Eric Robertson, Clark Ross, Ann Southam, Ben Steinberg, Timothy Sullivan, Roman Toi, Ben Trowell, Ruth Watson Henderson, Wes Wraggett ja Jack Zaza. Dolinin omat teokset kattavat useita eri tyylejä kromaattisesta ja perinteisestä Serenadista jousilla (kantaesitetty vuoden 1952 kesäolympialaisissa) multimediateokseen Drakkar, joka kuvaa viikinkien ensimmäisiä näkyjä Uudesta maailmasta. Dolin käytti sittemmin jälkimmäisen teoksen nimeä omaa kustannusyhtiötään nimetessään. Dolinin myöhemmissä teoksissa suositaan pienempiä kokoonpanoja. Näiden teosten joukossa on Two Vocalises for Two Celli Kaksoiskonsertto oboelle, sellolle ja orkesterille muodostaa poikkeuksen tähän pääsääntöön. Tämän suurimuotoisen teoksen tilasi Ontario Arts Council, ja sen kantaesitti säveltäjän tytär Elizabeth Dolin oboisti Patricia Moreheadin kanssa. Dolin opetti vuoteen 2001 saakka The Royal Conservatory of Musicissa (Toronto). == Lähteet == Luokka:Kanadalaiset säveltäjät Luokka:Musiikkipedagogit Luokka:Vuonna 1917 syntyneet Luokka:Vuonna 2002 kuolleet
Purcell-jousikvartetti

Purcell-jousikvartetti () on vuonna 1968 perustettu, vuoteen 1991 saakka toiminut jousikvartetti. Sen perustivat Vancouverin sinfoniaorkesterin jäsenet Norman Nelson, Raymond Ovens, Simon Streatfeild ja Ian Hampton. Myöhemmin jäsenet vaihtelivat useaan otteeseen. Nelsonin jälkeen ensimmäisinä viulisteina toimivat Sydney Humphreys (1979–1987) ja sitten Marc Destrubé. Ovensia seurasi toisena viulistina vuonna 1970 Frederick Nelson, jota puolestaan seurasivat 1970-luvun loppupuolella kronologisessa järjestyksessä Robert Growcott, Joseph Peleg ja Bryan King. Alttoviulisti Streatfeildin korvasi vuonna 1969 Philippe Etter ja sellisti Hamptonin vuonna 1989 Heather Hay.The Canadian Encyclopedia: Purcell String Quartet Purcell-kvartetti piti ensimmäisen julkisen konserttinsa maaliskuussa 1969 Fou Ts'ongin kanssa CBC:lle. Paitsi lukuisissa kanadalaiskaupungissa, kvartetti esiintyi 1980-luvun kuluessa myös Neuvostoliitossa, Kuubassa, Meksikossa, Floridassa, Japanissa, Ranskassa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Moni kanadalaisteos oli kvartetin kantaesittämä. Näihin teoksiin kuuluu R. Murray Schaferin, Barbara Pentlandin, Harry Freedmanin, Bruce Davisin, Anton Kuertin, André Prévostin, Jean Coulthardin, John Fodin, Eugene Wilsonin ja Elliot Weisgarberin teoksia. == Lähteet == Luokka:Jousikvartetit Luokka:Kanadalaiset yhtyeet
Laura Alakukku

Laura Alakukku (s. 28. huhtikuuta 1958 Vampula) on suomalainen maataloustieteilijä ja Helsingin yliopiston maatalouden ympäristöteknologian professori. Alakukku tuli ylioppilaaksi Säkylän seudun lukiosta 1977. Hän opiskeli Helsingin yliopistossa, josta valmistui maatalous- ja metsätieteiden kandidaatiksi 1986, lisensiaatiksi 1993 ja tohtoriksi 1997. Hänen englanninkielinen artikkeliväitöskirjansa (1997) käsitteli maaperän tiivistymistä painavien maatalouskoneiden käytön seurauksena. Väitöskirjatyö oli otsikoitu Long-term soil compaction due to high axle load traffic. Hänet nimitettiin Helsingin yliopiston maatalousteknologian dosentiksi 1999. Työurallaan Alakukku on toiminut Maa- ja elintarviketalouden tutkimuskeskuksen (MTT) tutkijana 1986-1998, Helsingin yliopiston virkaatekevänä professorina 1998-1999 ja MTT:n erikoistutkijana 1999-2006. Hän oli 2002-2006 Maa- ja metsätalousministeriön rahoittaman Maaperätutkimusohjelman koordinaattori. Helsingin yliopiston maatalouden ympäristöteknologian professori hän on ollut huhtikuusta 2007 lähtien. Alakukun tutkimus työ on keskittynyt muun muassa maatalouden ympäristökuormitusta vähentävien sekä maatalous- ja elintarviketuotannon kilpailukykyä parantavien viljelymenetelmien kehittämiseen. Hän on ollut Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen vuodesta 2013. ==Lähteet== ==Aiheesta muualla== *Laura Alakukku. University of Helsinki (researchgate.net) *Google Scholarin haku "Laura Alakukku" (scholar.google.com) *Laura Alakukku. Professor at University of Helsinki (linkedin.com) *Tuure Kiviranta (5.2.2017) Professorit: Itämeri ei voita mitään, jos Kiuruveden karjatalous häviää (maaseuduntulevaisuus.fi) Luokka:Vuonna 1958 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt Luokka:Suomalaiset maataloustieteilijät Luokka:Helsingin yliopiston professorit Luokka:Suomalaiset professorit
GP3 Espanjan Grand Prix 2018

GP3 Espanjan Grand Prix 2018 oli GP3-kauden 2018 ensimmäinen osakilpailu, joka ajettiin 12.–13. toukokuuta Circuit de Barcelona-Catalunyan moottoriradalla Barcelonassa Espanjassa. == Muuta == * Callum Ilottin, Nikita Mazepinin, Gabriel Aubryn, Joey Mawson, Simo Laaksosen, Diego Menchacan, David Beckmannin, Will Palmerin ja Pedro Piquetin ensimmäinen kilpailu. * Dorian Boccolaccin ja Niko Karin ensimmäinen kilpailu MP Motorsportilla. * Leonardo Pulcinin ensimmäinen kilpailu Campoksella. * Alessio Lorandinin ensimmäinen kilpailu Tridentillä. * Julien Falcheronin ensimmäinen kilpailu Ardenilla. * Tatiana Calderónin ensimmäinen kilpailu Jenzer Motorsportilla. == Katso myös == * Espanjan Grand Prix 2018 * Formula 2 Espanjan Grand Prix 2018 Luokka:GP3-kausi 2018 Luokka:GP3 Espanjan Grand Prix
Kanadan kansallinen nuoriso-orkesteri

Kanadan kansallinen nuoriso-orkesteri () on Kanadan lahjakkaimmille 14–28-vuotiaille suunnattu orkesteri, jonka toiminnalla on myös pedagoginen tarkoitus. Se perustettiin vuonna 1960 laajalti Walter Susskindin ansiosta ja Ison-Britannian kansallisen nuoriso-orkesterin antaman mallin pohjalta. Noin joka kolmas Kanadan sinfoniaorkesterien ammattimainen soittaja on aikoinaan toiminut kansallisessa nuoriso-orkesterissa.The Canadian Encyclopedia: National Youth Orchestra Kanadan kansallinen nuoriso-orkesteri on konsertoinut jokaisessa suuressa kanadalaiskaupungissa ja monissa muissakin kaupungeissa Pohjois-Amerikassa ja Euroopassa. Vuonna 1998 kansallinen nuoriso-orkesteri myös kiersi Japanissa Kazuyoshi Akiyaman johdolla. Orkesterilla on oma nimikkosäveltäjänsä, jollaisena on toiminut muiden muassa Omar Daniel. == Lähteet == == Aiheesta muualla == * Viralliset sivut Luokka:Kanadalaiset orkesterit
Suzanne Shulman

Suzanne Shulman (s. 30. marraskuuta 1946 Toronto) on kanadalainen huilisti. Hän sai taiteilijadiplominsa vuonna 1967. Hänen opettajinaan olivat Toronton yliopistossa Nicholas Fiore ja Robert Aitken. Lisäksi hän suoritti Pariisissa opintoja Christian Lardén, Michel Debostin, Marcel Moysen ja Jean-Pierre Rampalin johdolla.The Canadian Encyclopedia: Suzanne Shulman Shulman on osoittanut urallaan erityistä kiinnostusta kamarimusiikkia kohtaan. Hän oli perustamassa Camerataa. Hän on tehnyt yhteistyötä muiden muassa Claude Savardin (piano), Catherine Michelin (harppu), Douglas Bodlen (cembalo), Marisa Roblesin (harppu), Marta Hidyn (viulu), Steven Starykin (viulu), Angela Hewittin (piano) ja Valerie Tryonin (piano) kanssa. Hän on tehnyt opetustyötä McMasterin yliopistossa, Toronton yliopistossa ja The Royal Conservatory of Musicissa. == Lähteet == Luokka:Kanadalaiset huilistit Luokka:Vuonna 1946 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
Antero Nyman

Salli Kaarlo Antero Nyman (27. kesäkuuta 1893 Savonranta – 17. syyskuuta 1953 Jämsänkoski) oli suomalainen diplomi-insinööri ja jalkapallovaikuttajia, joka oli vuorineuvos Juuso Waldenin ohella toinen jalkapallon Suomen Cupin kehittäjistä ja alullepanijoista. Kilpailun ikuisesti kiertävä palkinto on nimetty hänen mukaansa Antero Nymanin muistopalkinnoksi. == Ura == Nyman pelasi itse opiskeluaikoinaan jalkapalloa Helsingin Jalkapalloklubissa, Viipurin Reippaassa sekä Kiffenissä. Valmistuttuaan insinööriksi vuonna 1921 hän siirtyi Yhtyneiden Paperitehtaiden palvelukseen Myllykoskelle. Vuodesta 1924 lähtien Nyman toimi Jämsänkoskella Yhtyneiden Hovilanhaaran paperitehtaan teknillisenä johtajana, kunnes siirtyi 1940 samaan konserniin kuuluneen Jylhävaaran konepajan toimitusjohtajaksi Valkeakoskelle. Yhtyneissä Paperitehtaissa Nyman oli aktiivisesti mukana yhtiön urheilutoiminnassa. Vuonna 1930 hän oli perustamassa Jämsänkosken Ilvestä ja kuului myös 1935 toimintansa aloittaneeseen Yhtyneiden Paperitehtaiden urheilulautakuntaan Jämsänkosken tehtaiden edustajana. Lautakunnan tarkoituksena oli kehittää työntekijöiden liikuntaharrastusta, jotta nämä eivät lähtisi vapaa-aikanaan mukaan esimerkiksi kommunistien toimintaan. Nymanilla oli merkittävä vaikutus erityisesti jalkapallon juurtumiseen Yhtyneiden tehdaspaikkakunnille, joita Valkeakosken ja Jämsänkosken lisäksi olivat muun massa Varkaus, Kajaani ja Myllykoski. Jämsänkoskella vaikuttaessaan hän värväsi paikkakunnalle pelaajia muun muassa Kuopiosta ja Helsingistä. Vuonna 1935 Nymanin johtama Jämsänkosken tehtaiden joukkue voitti Yhtyneiden Paperitehtaiden ensimmäisen jalkapallomestaruuden, ja Ilves puolestaan voitti samana vuonna Suomen Palloliiton Hämeen piirin mestaruuden. Hän oli myös Jämsänkosken suojeluskunnan paikallispäällikkönä vuosina 1929–1930. Valkeakoskelle muutettuaan Nyman oli mukana käynnistämässä Hakan reservijoukkueeksi perustetun Pallo-Sepot 44:n toimintaa. == Jalkapallon Suomen Cup == 1950-luvun alussa Nyman ja Yhtyneiden toimitusjohtaja Juuso Walden ryhtyivät kehittämään suomalaisille jalkapalloseuroille tarkoitettua cup-kilpailua Englannista saadun mallin mukaisesti. Nyman kuitenkin kuoli äkillisesti syyskuussa 1953 kaksi vuotta ennen Suomen Cupin käynnistymistä. Vuonna 1954 Walden lahjoitti Suomen Palloliitolle Britanniasta hankkimansa pokaalin, jonka hän halusi nimettäväksi Nymanin mukaan. Vuonna 1955 ensimmäistä kertaa järjestettyä kilpailua kutsuttiin aluksi myös ”Antero Nyman Cupiksi” ennen nimen ”Suomen Cup” vakiintumista. == Perhe == Nymanin puoliso oli Lappeenrannasta kotoisin ollut Ilmi Hyvönen. Heidän poikansa Atte Nyman (1922–2014) toimi pitkään Valkeakosken Hakan jalkapallojaoston puheenjohtajana. == Lähteet == Luokka:Suomalaiset insinöörit Luokka:Suomalaiset jalkapallovaikuttajat Luokka:Vuonna 1893 syntyneet Luokka:Vuonna 1953 kuolleet
Tian Zhuangzhuang

Tian Zhuangzhuang (yksink.: 田壮壮, perint.: 田壯壯, pinyin: Tián Zhuàngzhuàng, s. 23. huhtikuuta 1952 Peking) on kiinalainen elokuvaohjaaja. ==Elämäkerta== Hän on kuuluisan näyttelijän ja elokuvaohjaajan Tian Fangin ja Kiinan elokuvastudion johtajan, näyttelijä Yu Lanin poika. Tian aloitti uransa valokuvaajana on työskennellyt myös maatalouden elokuvastudiolla Kiinassa. Hän valmistui Pekingin elokuva-akatemiasta vuonna 1982, ja useat muut johtajat viidennen sukupolven, mukaan lukien Chen Kaigen ja Zhang Yimoun. Tia on työnsä vuoksi joutunut kiistaan Kiinan viranomaisten kanssa, erityisesti elokuvien Horse Thief (1984), ja Sininen leija (1993), elokuva tapahtumista Sadan kukan kampanja, Suuri harppaus ja Kulttuurivallankumous vuoksi. Sininen leija esitettiin 1993 Cannesin elokuvajuhlilla ilman Kiinan viranomaisten hyväksyntää. Tian Zhuangzhuangilta on kielletty kymmeneksi vuodeksi elokuvanteko. Vuonna 2002 hän ohjasi elokuvan Kevät pikkukaupungissa, joka perustuu Fei Mun elokuvaan vuodelta 1948. Vuonna 2004 hän teki ensimmäisen HDTV-dokumentin Kiinassa, elokuvan nimeltään Delamu, jonka aiheena ovat Tiibetin Yunnanin etniset vähemmistöt. == Filmografia == * Red Elephant (红象, 1982) * Syyskuu (九月, 1984) * Metsästys Land Act (猎场扎撒, 1985) * Horse Thief (盗马贼, 1986) * Street Players (鼓书艺人, 1987) * Rock nuori tanssija (摇滚青年, 1988) * Temptress Moon (特别手术室, 1989) * Li Lianying, eunukki keisari (大太监李莲英, 1991) * Sininen leija (蓝风筝, 1993) * Kevät pikkukaupungissa (小城之春, 2002) * Delamu' ('茶马古道：德拉姆, 2004) * Go Master (吴清源, 2006) * Warrior ja Wolf (狼灾记, 2009) ==Lähteet== ==Aiheesta muualla== * Luokka:Kiinalaiset elokuvaohjaajat Luokka:Vuonna 1952 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
Erica Goodman

Erica Goodman (s. 19. tammikuuta 1948 Toronto, Kanada) on kanadalainen harpisti. Hän opiskeli pianonsoittoa vuosina 1958–1962 Myrtle Guerreron johdolla. Harpunsoittoa hänelle opettivat 1950-luvun lopussa ja 1960-luvun ajan Charles Kleinsteuber, Judy Loman, Carol Baum ja Marilyn Costello.The Canadian Encyclopedia: Erica Goodman Goodman esiintyi vuonna 1960 Kanadan kansallisen nuoriso-orkesterin solistina ja teki CBC:llä televisiodebyyttinsä Teresa Stratasin säestäjänä. Hän toimi Toronton sinfoniaorkesterin toisena harpistina vuosina 1962–1966 ja 1969–1973. Ammattimaisen soolodebyttinsä hän teki 5. helmikuuta 1969 tulkitsemalla Wolfgang Amadeus Mozartia Philadelphian orkesterin kanssa. Goodmanin yhteistyökumppaneita ovat hänen uransa varrella olleet Amadeus Ensemble, Camerata, Elmer Iseler Singers, Esprit-orkesteri, Festival Singers, hänen isänsä Hyman Goodman, Suzanne Shulman ja Riki Turofsky. Goodman perusti vuonna 1970 Robert Aitkenin kanssa duon, joka piti monia resitaaleja ja kiersi vuonna 1976 yhdysvaltalaisen Tashi-yhtyeen kanssa. Goodman on myös ollut jäsenenä Galliard Ensemblessä, Trio Torontossa ja Trio Lyrassa. Hän on esiintynyt usein New Music Concertsin kanssa. Hänen esiintymispaikkojaan on Wigmore Hall. Goodman on kantaesittänyt Harry Somersin, Oskar Morawetzin, Louis Applebaumin, Milton Barnesin, Alexina Louien, Bruce Matherin ja Marjan Mozetichin teoksia. Hän voitti Mona Bates -palkinnon vuonna 1978. == Lähteet == Luokka:Kanadalaiset harpistit Luokka:Vuonna 1948 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
Lydia Wong

Lydia Wong on kanadalainen pianisti. Hän on esiintynyt muun muassa Carnegie Hallissa ja Wigmore Hallissa. Hän on esittänyt eri puolilla maailmaa erityisesti Krzysztof Pendereckin teoksia. Hänen soittoaan voi levytettynä kuulla Naxoksen ja muiden levymerkkien äänitteiltä. Wong on opettanut Toronton yliopistossa ja Banff Centren kesämusiikkiohjelmassa. Hän esiintyi vuonna 2004 Pradesin Casals-festivaalilla ja myös opetti samassa yhteydessä.Naxos.com: Lydia Wong == Lähteet == Luokka:Kanadalaiset pianistit Luokka:Syntymävuosi puuttuu Luokka:Elävät henkilöt
Oskar Morawetz

Oskar Morawetz (17. tammikuuta 1917 Světlá nad Sázavou, Itävalta-Unkari – 13. kesäkuuta 2007 Toronto, Kanada) oli kanadalainen säveltäjä ja pianisti. Hän syntyi Světlán linnassa Itävalta-Unkarissa, mutta pakeni Euroopasta ja asettui vuonna 1940 Torontoon, jossa hänelle opetti pianonsoittoa Alberto Guerrero ja harmoniaa Leo Smith. Säveltäjänä hän oli lähinnä itseoppinut. Jo ennen lähtöään Euroopasta hän oli opiskellut pianonsoittoa Karel Hoffmeisterin ja Julius Isserliksen sekä teoriaa Jaroslav Krickan johdolla. Morawetz oli Kanadan kansalainen vuodesta 1946.The Canadian Encyclopedia: Oskar Morawetz Morawetz opetti musiikin teoriaa ja sävellystä vuosina 1946–1952 Royal Conservatory of Musicissa, sitten vuoteen 1982 Toronton yliopistossa. Hänen johdollaan opiskelivat muiden muassa Thomas Dusatko, Walter Kemp, Muriel Kilby, Larysa Kuzmenko, Edward Laufer, Bruce Mather ja Srul Irving Glick. Hän jatkoi opetustyötään vielä vuosia virallisen eläkkeelle jäämisensä jälkeen. Hän oli myös pianisti ja piti viimeisen konserttinsa 28. maaliskuuta 1992 Torontossa. Morawetz sävelsi orkesteriteoksia, kuten konserttoja, ja kamarimusiikkia erinäisille kokoonpanoille. Pianon säestämillä yksinlauluilla oli keskeinen osa hänen luovassa työssään. == Lähteet == Luokka:Kanadalaiset säveltäjät Luokka:Kanadalaiset pianistit Luokka:Vuonna 1917 syntyneet Luokka:Vuonna 2007 kuolleet