EkBass/fiwiki-20250220-pages-articles huggingface dataset:
Sibelius

Sibelius voi tarkoittaa ainakin seuraavia asioita: ;henkilöitä: * Jean Sibelius (1865–1957), suomalainen säveltäjä * Aino Sibelius (1871–1969), Jean Sibeliuksen puoliso * Christian Sibelius (1869–1922), suomalainen psykiatrian dosentti ja professori * Helena Sibelius (1905–1994), suomalainen lääkintöneuvos * Jenni Sibelius (s. 1980), suomalainen jalkapalloilija * Nelma Sibelius (1878–1970), suomalainen lasten- ja nuortenkirjailija. ;muita merkityksiä: * Sibelius-Akatemia, Suomen ainoa musiikkiyliopisto * Sibelius- monumentti, Eila Hiltusen tekemä teräsveistos Töölössä * Jean Sibelius -viulukilpailu, kerran viidessä vuodessa järjestettävä arvostettu kilpailu viulisteille * Sibelius, vuonna 2003 ensi-iltansa saanut elokuva * Sibelius- Seura * Sibelius-kvartetti, suomalainen jousikvartetti * Sibelius, Helsingin ja Pietarin välillä 1992–2010 liikennöinyt erikoispikajuna * Sibelius-museo * Sibelius-lukio, musiikkiin ja tanssiin erikoistunut lukio Helsingissä * Sibelius-opisto, musiikkiopisto Hämeenlinnassa * Sibeliustalo, Lahden konserttitalo * Sibelius, nuotintamiseen tarkoitettu tietokoneohjelma * 1405 Sibelius, asteroidi.
Kärpät (suku)

Kärpät (Mustela) on näätäeläimiin kuuluva suku. Sen edustajat ovat noin 15–35 cm pitkiä petoeläimiä, ja monet niistä ovat tai ovat olleet arvokkaita turkiseläimiä. Ne syövät pääasiassa pieniä nisäkkäitä. Sukuun kuuluu nykyisen luokituksen mukaan 17 lajia. == Suomessa tavattuja lajeja == * Mustela erminea – kärppä * Mustela lutreola – vesikko (viimeinen havainto 1992) * Mustela nivalis – lumikko * Mustela putorius – hilleri == Katso myös == * Luettelo petoeläimistä == Lähteet == == Aiheesta muualla == *Laji.fi: Kärpät (Mustela) *iNaturalist: Kärpät (Mustela) *Encyclopedia of Life (EOL): Mustela *Animal Diversity Web Kuvallisia lajiesittelyjä *ITIS: Mustela *Global Biodiversity Information Facility (GBIF): Mustela *Pherobase: Semiochemicals of Genus Mustela * Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Pikkulokki

Pikkulokki (Hydrocoloeus minutus,BirdLife Suomen lehdistötiedote 3.8.2010 aiemmin Larus minutusThe OSME Regional List of Birds – Non-passerines – 3rd Edition Consultative Draft June 2008) on melko lailla naurulokkia muistuttava lintulaji. Pikkulokki on kuitenkin naurulokkia pienempi ja sen pää on musta, ei ruskea. == Koko ja ulkonäkö == Pikkulokilla on musta pää, päältä vaaleanharmaat, alta tummemmat siivet ja valkea vartalo, rinnassa on usein aavistus punertavaa sävyä. Ohut nokka ja jalat ovat oranssinpunaiset. Nuori yksilö muistuttaa väritykseltään varsin paljon nuorta pikkukajavaa. Lajin lentotapa muistuttaa kalatiiraa, mutta vartalo on pönäkämpi. Pituus on 24–28 cm ja paino 90–160 g. Varmimmin pikkulokin tuntee käkättävästä äänestään. Rengastettaessa jalkaan laitetaan nykyään rengas, jonka koko ilmaistaan kirjainkoodilla AT. Vanhin suomalainen rengastettu pikkulokki on ollut 20 vuotta 11 kuukautta päivää vanha. Se on samalla Euroopan vanhin pikkulokki. == Levinneisyys == Pikkulokki pesii laajalla alueella Euraasian ja Kanadan pohjoisosissa. Euroopan kanta talvehtii Länsi-Euroopassa ja Välimerellä, kanadalaiset linnut puolestaan viettävät talven Yhdysvaltojen luoteisrannikolla. Suomessa pikkulokki on kaakosta alkaen levinnyt tulokaslaji, joka on levinnyt Perämerelle asti. Suomessa pesii noin 10 000 paria. Maailman populaation kooksi arvioidaan 570 000–1 700 000 yksilöä. Pikkulokit aloittavat paluumuuton jo heinäkuussa. Keväällä pikkulokit palaavat toukokuussa. == Elinympäristö == Pikkulokki on rehevien ruoikkorantaisten järvien laji. Laji pesii nykyisin myös merialueella. == Lisääntyminen == Pikkulokki tekee pesänsä järven ruoikkoiselle rannalle huolellisemmin kuin muut lokit. Se munii yleensä 2 tai 3 munaa. Molemmat puolisot hautovat yhteensä 3 viikkoa, ja hoitavat yhdessä myös poikasia, jotka ovat lentokykyisiä noin 3 viikon ikäisinä. Sukukypsä 2- tai 3-vuotiaana. == Ravinto == Pikkulokki syö pikkukaloja, matoja ja lentäviä hyönteisiä. == Lähteet == == Aiheesta muualla== * BirdLife Suomi: Vuoden 2008 linnut – naurulokki ja pikkulokki (pdf) * Järvinen, Olli 1977: Pikkulokin suopesintä Peräpohjolassa. – Lintumies 3.1977 s. 98. LYL. * *LuontoPortti: Pikkulokki (Hydrocoloeus minutus) *ITIS: Hydrocoloeus minutus Luokka:Lokit
Meriharakka

Meriharakka (Haematopus ostralegus) on oranssinokkainen lintu, joka on muuttumassa ulkoluotojen kahlaajasta kaupunkilinnuksi. == Koko ja ulkonäkö == Musta pää ja selkä, mustat valkoläikkäiset siivet ja pyrstö, valkea rinta ja vatsapuoli. Punaiset jalat ja punainen vahva nokka. Nuoren linnun selkä on ruskehtavan tummanharmaa, ja sen nokan kärki on tumma. Ääni on raikuvan kova, kimeä ’piik’. Muutkin äänet ovat kauaskantavia ja saariston luontoa elävöittäviä kiljahteluja. Pituus 40–49 cm Siipien kärkiväli 80 cm Paino 330–750 g. Vanhin suomalainen rengastettu meriharakka on ollut 23 vuotta 11 kuukautta 10 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut saksalainen, peräti 43 vuoden 4 kuukauden ikäinen yksilö. == Levinneisyys == Pesimisalueet ovat Länsi-Eurooppa, Keskinen Euraasia ja Kamtšatka sekä Kiina. Näiden mukaan meriharakat joskus jaetaan kolmeen alalajiin. Talvehtimisalueita ovat Pohjois- Afrikka, Etelä-Eurooppa ja Etelä-Aasia. Euroopassa pesii vähintään 200 000 paria pääasiassa merenrannikoilla. Suomen pesimäkanta on noin 4 000 paria, mistä sisämaapesijöiden osuus on 50–100 paria. Muuttolintu, joka saapuu Suomeen huhtikuussa ja lähtee pois heinä-elokuussa. Arktisten alueiden pesimälinnut muuttavat Suomen yli toukokuussa. == Elinympäristö == Lajia tavataan rannikoilla, hiekkarannoilla, meren saarilla, järvien ja jokien rannoilla, kosteikoissa ja viljelysmailla. == Lisääntyminen == Pesä on vaatimaton maakuoppa soraisella alustalla muutama metri vesirajasta. Munia on 3 kappaletta, mikä on poikkeuksellista kahlaajalle, joilla normaalisti on 4 munaa. Haudonta-aika on noin 4 viikkoa, molemmat aikuiset hautovat. Poikaset oppivat lentämään 5 viikon iässä. Päinvastoin kuin muut kahlaajat, meriharakat ruokkivat poikasiaan. Emot noukkivat vedestä poikasille pikkueläimiä. Monissa kaupungeissa meriharakka on alkanut pesiä rakennusten tasakatoilla. == Ravinto == Meriharakat syövät pääosin nilviäisiä, simpukoita sekä kastematoja. Myös hyönteistoukat ja pikkukalat kelpaavat. == Erityistä == Meriharakka on Färsaarten kansallislintu. == Lähteet == == Aiheesta muualla == * Ahola, Jorma & Liesma, Jorma 1978: Meriharakan Haematopus ostralegus pesinnästä Valkeakoskella. - Lintumies 1.1978 s. 25. LYL. * Häggblom, R. & Liesma, J. 1974: Meriharakka Haematopus ostralegus pesivänä Valkeakoskella. - Lintumies 2.1974 s. 64. SLY. * *LuontoPortti: Meriharakka (Haematopus ostralegus) *ITIS: Haematopus ostralegus Luokka:Meriharakat Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Liejukana

Liejukana (Gallinula chloropus) on rantakanojen heimoon kuuluva laajalle levinnyt laji. == Koko ja ulkonäkö == Liejukanalla on musta höyhenpeite ja ruskea selkä, valkea pyrstön alapuoli ja pitkittäisjuova kyljessä, punainen nokka ja nokan tyvi. Vihertävät jalat. Nuori lintu on ruskeampi, ja sen nokka ja otsakilpi ovat vihertävät. Linnun pituus on 28–40 cm, siipien kärkiväli 50–55 cm, paino 170–490 g. Soidinääni on kauas kantava, puliseva huutosarja. Vanhin suomalainen rengastettu liejukana on ollut 5 vuotta 10 kuukautta 24 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut tanskalainen 18 vuoden 7 kuukauden ikäinen yksilö. == Levinneisyys == Liejukanaa esiintyy kaikkialla maailmassa paitsi Etelänapamantereella ja Australaasiassa. Suomessa se on harvalukuinen pesimälintu etelän rehevillä vesillä esimerkiksi Suomenojan vedenpuhdistamolla Espoossa. Satunnaisesti sitä esiintyy Oulu-Joensuu linjalla asti. Suomessa pesii noin 100 paria. Euroopassa pesii 0,9–1,2 miljoonaa paria. Pohjois- Euroopan liejukanat talvehtivat etelämpänä, Länsi- ja Etelä-Euroopassa. == Elinympäristö == Liejukanan elinympäristöä ovat rehevöityneet matalat vedet ja jätevedenpuhdistamot. == Lisääntyminen == Liejukanojen pesä on ”katollinen kori”, joka rakennetaan maahan tiheän kasviston joukkoon. Munia tulee 2–10 kappaletta. Väriltään ne ovat kellahtavan harmaita ja punertavatäpläisiä. Molemmat vanhemmat osallistuvat hautomiseen, noin 3 viikkoa, ja poikasten hoitoon. Poikaset oppivat lentämään noin 7 viikon ikäisinä. Vuodessa syntyy 2–3 poikuetta, Suomessa 1 tai 2 poikuetta. == Ravinto == Liejukana syö uidessaan sekä vesikasveja että pieniä vesieläimiä kuten sammakontoukkia. Syö myös nilviäisiä, matoja, hyönteisiä, pikkukaloja, raatoja ja toisinaan muiden lintujen munia. == Lähteet == == Aiheesta muualla == * *LuontoPortti: Liejukana (Gallinula chloropus) *ITIS: Gallinula chloropus Luokka:Liejukanat
Ruisrääkkä

Ruisrääkkä (Crex crex) on maalaismaisemassa elävä rantakanalaji, joka taantui voimakkaasti 1900-luvulla. == Koko ja ulkonäkö == Ruisrääkkä on kooltaan 20–30 senttimetriä pitkä. Sen höyhenpuku on väritykseltään harmaankellanruskea. Sillä on siniharmaa silmäkulmanjuova ja harmaat rinnansivut, naaraalla harmaa sävy on koirasta heikompi. Selkäpuolelta ruisrääkkä on voimakkaasti tummatäpläinen. Siivissä on punaruskeat laikut. Ruisrääkän soidinääni on kaksiosainen, sekunnin välein toistuva rääk-rääk, joka voi jatkua useita tunteja. Muuten lintu on hiljainen. Vanhin suomalainen rengastettu ruisrääkkä on ollut vähintään 3 vuotta 3 kuukautta 24 päivää vanha. == Levinneisyys == Ruisrääkkä pesii Euroopassa 45. leveysasteen pohjoispuolella napapiirille asti sekä Länsi-Aasiassa. Se on muuttolintu, joka talvehtii Saharan eteläpuolisessa Afrikassa. Pääesiintymisalueita ovat Venäjä, Baltian maat ja Valko-Venäjä. Suomessa koko Etelä-Suomessa, laulavien lintujen parimäärät vaihtelevat vuosittain ja alueittain. Euroopan pesimäkannaksi on arvioitu hieman vajaa 100 000 paria. Suomessa arvioidaan pesivän noin 7 000–12 000 paria. Laji on viime vuosikymmeninä runsastunut.http://www.luontoportti.com/suomi/fi/linnut/ruisraakka == Elinympäristö == Ruisrääkkä elää pelloilla ja laidunmailla, sekä kuivahkoilla ahoilla ja niityillä. Sitä tavataan myös rantaniityillä ja jopa ruovikoiden reunavyöhykkeillä. 240px|pienoiskuva|Ruisrääkkä tien reunassa == Lisääntyminen == Ruisrääkkänaaras munii 7–13 harmaa- ja vaalenruskeatäpläistä munaa, joita se hautoo 16–19 vuorokautta. Naaras hoitaa poikaset yksin. == Ravinto == Ruisrääkkä syö lähinnä hyönteisiä. Myös nilviäisiä, matoja, pieniä sammakoita, pikkunisäkkäitä ja vihreitä lehtiä. Ruisrääkän herkkua ovat myös perhosen toukat. == Lähteet == == Aiheesta muualla== * * Levinneisyys Suomen lintuatlaksessa * Ääninäyte Taivalkosken lukion sivuilla * Mäki, Jarno & Rinne, Juhani 1985: Ruisrääkkäpoikue Hausjärvellä 1984 eli miksi ruisrääkkä hävisi? - LIntumies 1.1985 s. 72–73. LYL. *ITIS: Crex crex Luokka:Rantakanat Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Luhtahuitti

Luhtahuitti (Porzana porzana) on rantakanoihin kuuluva kosteikkojen lintulaji. Lajin piileskelevän luonteen vuoksi äänihavainnot ovat paljon näköhavaintoja yleisempiä. Soidinkutsu on monotonisesti toistettu ”huit... huit... huit...”. == Koko ja ulkonäkö == Luhtahuitilla on lyhyt, suora nokka, joka on tyvestä punainen ja muuten keltainen. Sillä on siniharmaa rinta, ruskeahkolla selkäpuolella tumma raita ja kyljissä valkeat pilkut. Pitkävarpaiset jalat ovat vihreät ja pyrstö lyhyt. Naaras on koirasta hiukan täplikkäämpi ja väritykseltään himmeämpi. Nuori lintu on ruskea ilman valkoisia pilkkuja. Luhtahuitin pituus on 20–24 senttimetriä, siipien kärkiväli 37–42 senttimetriä ja paino 55–145 grammaa. Vanhin suomalainen rengastettu luhtahuitti on ollut vähintään 3 vuoden, 1 kuukauden 8 päivän ikäinen. == Levinneisyys == Luhtahuitti pesii Euroopassa ja Länsi-Aasiassa talvehtien Afrikassa ja Intiassa. Läntisessä Euroopassa pesii 50 000–70 000 paria, idässä laji on runsaampi. Suomen pesimäkanta on noin 1 500 paria. Suomeen luhtahuitit saapuvat huhti-toukokuussa ja lähtevät syys-lokakuussa. Luhtahuitti on yömuuttaja. == Elinympäristö == Luhtahuitit elävät erilaisilla kosteikoilla, tavallisimmin märillä rantaluhdilla mutta toisinaan myös ruovikoissa ja osmankäämiköissä. == Lisääntyminen == Luhtahuitti tekee 6–15 munaa maassa esimerkiksi rantakosteikon kuivalla kohdalla olevaan pesään. Molemmat emot hautovat noin 3 viikkoa, ja hoitavat yhdessä mustia untuvikkoja, jotka ovat pesäpakoisia, ja saavuttavat lentokyvyn noin 5 viikon ikäisinä. == Ravinto == Luhtahuitti syö lähinnä vedessä ja liejussa eläviä hyönteisiä ja muita selkärangattomia. Syö toisinaan myös pikkukaloja ja vesikasvien osia. ==Lähteet== Suomen ja Euroopan linnut, Gummerus (2001) == Aiheesta muualla == * *LuontoPortti: Luhtahuitti (Porzana porzana) *ITIS: Porzana porzana Luokka:Huitit
Luhtakana

Luhtakana (Rallus aquaticus) on rantakanoihin kuuluva lintu. == Koko ja ulkonäkö == Luhtakana on 23–36 cm pitkä, sen siipien kärkiväli on 40–45 cm ja paino 70–190 grammaa. Selkäpuoli on ruskea, vatsapuoli siniharmaa, kyljissä mustia raitoja. Luhtakanalla on pitkät varpaat ja punaiset jalat, lyhyt pysty pyrstö ja pitkä, ohut, kirkkaanpunainen nokka. Vanhin suomalainen rengastettu luhtakana on ollut 5 vuotta 5 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut brittiläinen 8 vuoden 10 kuukauden ikäinen yksilö. == Levinneisyys == Parimäärä Suomessa on 300–600. Euroopassa pesii 130 000 – 240 000 paria. Luhtakana pesii Euroopassa ja Aasiassa. Se talvehtii Länsi- ja Etelä- Euroopassa. Joitakin yksilöitä voi talvehtia myös Suomessa. == Elinympäristö == Rannikot, rehevät järvet ja joet, kosteikot ja suot. Suomessa erityisesti rehevöityneet ruovikot ja vetiset luhdat. == Lisääntyminen == Naaras munii 6–11 kermanväristä munaa korsista ja kuivista lehdistä valmistettuun pesään. Munia molemmat emot hautovat 19–22 vrk. Poikaset ovat pesäpakoisia ja väriltään mustia. Ne ovat lentokykyisiä 6–8 viikon ikäisinä. == Ravinto == Luhtakana syö enimmäkseen hyönteisiä ja muita selkärangattomia, joita se etsii rantamudasta näkönsä avulla. == Nimi == Rallus aquaticus (lat.) tulee käännöksenä linnun englanninkielisestä nimestä water-rail ("rantakana"). Aquaticus tarkoittaa vedessä elävää.Jobling, 2010 == Lähteet == * === Viitteet === == Aiheesta muualla == * *LuontoPortti: Luhtakana (Rallus aquaticus) *ITIS: Rallus aquaticus Luokka:Luhtakanat
Mustelinae

Mustelinae on näätäeläinten alaheimo. Perinteisesti alaheimoon on luokiteltu useita sukuja, jotka eivät olleet toistensa läheisimpiä sukulaisia. Alaheimo oli siis polyfyleettinen eli epäluonnollinen ryhmä.Peery 2021, s. 15 Uudemmissa lähteissä sukuja on siirretty muihin alaheimoihin, ja Mustelinae- alaheimossa on nykyään vain kaksi sukua, kärpät (Mustela) sekä Neogale, joka sisältää muun muassa minkin (Neogale vison).Peery 2021, s. 18 Elossa olevia lajeja Mustelinae-alaheimossa on 18.Peery 2021, s. 13 Mustelinae on läheisintä sukua saukoille (Lutrinae).Peery 2021, s. 17 == Fylogenia == Alaheimon fylogenia on vielä kiistanalaista.Peery 2021, s. 19 Alla oleva evoluutiopuu perustuu vuodelta 2021 peräisin olevaan tutkimukseen. == Lähteet == * === Viitteet === Luokka:Näätäeläimet
Delfiini (täsmennyssivu)

Delfiini tai Delphini tarkoittaa muun muassa seuraavia: * Delfiinit (Delphinidae), valaiden lahkoon kuuluva nisäkäsheimo * Varsinaiset delfiinit (Delphinus), valassuku * Delfiini (Delphinus delphis), valaslaji * Delphinus capensis, valaslaji * Pullokuonodelfiini (Tursiops truncatus), eläinlaji * Jokidelfiinit (Platanistidae), eläinheimo * Delfiini, lat. Delphinus, tähdistö * Delphini, Delfi, kuvitteellinen hahmo J. K. Rowlingin näytelmässä Harry Potter ja kirottu lapsi.
Hammasvalaat

Hammasvalaat (Odontoceti) on toinen valaiden nykyisistä alalahkoista. Siinä on hetulavalaiden lahkoa paljon enemmän lajeja. Hammasvalaiden ryhmään kuuluu pyöriäisiksi, delfiineiksi ja valaiksi kutsuttuja lajeja. Hammasvalaat ovat keskimäärin hetulavalaita pienempiä. Pienimpien lajien pituus on noin metri, kookkain laji taas on 18 metrin pituinen kaskelotti. Koiras on aina naarasta suurempi. Hammasvalaiden saaliseläimet ovat paljon suurikokoisempia kuin hetulavalaiden. == Anatomia == Kallo on epäsymmetrinen valaiden kaikuluotauskyvyn takia: osa oikean puoliskon luista on kehittynyt voimakkaammiksi kuin vastaavat luut vasemmalla puolella. Hampaiden lukumäärä vaihtelee kahdesta 250:een; joskus hampaita on vain alaleuassa. Hampaat ovat rakenteeltaan yksinkertaisia tarttumahampaita, useimpien lajien hampaat ovatkin suipot ja terävät. Ravintonsa hammasvalaat nielevät silti kokonaisena, sillä hampaita ei käytetä saaliin hienontamiseen vaan vain sen kiinni saamiseen. Sieraimet ovat kehittyneet yhdeksi epäsymmetrisesti sijaitsevaksi hengitysreiäksi, joka sijaitsee päälaella. Hajulimakalvo ja aivojen hajukeskus puuttuvat kokonaan. Kurkunpään kaksi rustoa muodostaa hanhen nokan muotoisen putken, joka ulottuu pitkälle nenäonteloon ja sulkeutuu tarvittaessa rengaslihaksen avulla. Hammasvalaiden suunnistuksessa ja viestinnässä käyttämä ääntely ei synny kurkunpäässä, koska äänijänteitä ei valailla ole lainkaan, vaan nenäontelossa. Monien hammasvalaslajien aivot - etenkin pikkuaivot - ovat erittäin kehittyneet ja hyvin suuret. Aivokuori on paljon poimuisempi kuin ihmisellä. == Heimot == Hammasvalaisiin kuuluu seitsemän elossa olevaa heimoa: * Delfiinit (Delphinidae) * Iniidae * Sarvivalaat (Monodontidae) * Pyöriäiset (Phocoenidae) * Kaskelotit (Physeteridae) * Jokidelfiinit (Platanistidae) * Nokkavalaat (Ziphiidae) == Lähteet == == Aiheesta muualla == * Toothed whales - Enchanted Learning Software * Science Encyclopedia *
Etelä-Suomi

Etelä-Suomi voi viitata seuraaviin asioihin: * Etelä-Suomen lääni, Suomessa vuosina 1997–2009 toiminnassa ollut lääni * Etelä-Suomi FI18, NUTS 2 -tasoinen suuralue Suomen yhteisessä tilastollisten alueyksiköiden nimikkeistössä (NUTS) * Etelä-Suomi, metsäkasvillisuusvyöhyke * Etelä-Suomen sotilaslääni, yksi Suomen puolustusvoimien neljästä sotilasläänistä Luokka:Suomen maantiede
Itä-Suomi

Itä-Suomi tarkoittaa nykyisin Suomen itäistä osaa. Sen alueellista rajautumista ei ole tarkasti määritelty, vaan se on vaihdellut historian kuluessa. Käsite esiintyy muun muassa seuraavissa yhteyksissä: * Itä-Suomen aluehallintovirasto, yksi Suomen seitsemästä aluehallintovirastosta * Itä- Suomen sotilaslääni, yksi Suomen puolustusvoimien neljästä entisestä sotilasläänistä * Itä-Suomen Viestipataljoona, Suomen puolustusvoimien joukkoyksikkö * Itä-Suomen Huoltorykmentti, Suomen puolustusvoimien entinen joukkoyksikkö * Itä-Suomen poliisilaitos, yksi Suomen 12 poliisilaitoksesta * Itä-Suomen yliopisto, suomalainen yliopisto, jolla on kampukset Kuopiossa ja Joensuussa * Itä-Suomen uutiset, Suomen Yleisradion alueellinen uutislähetys * Itä-Suomen liikuntaopisto, Joensuussa toimiva oppilaitos * Itä-Suomen Vasemmistonuoret, Vasemmistonuorten piirijärjestö * Itä-Suomen lääni, vuosina 1997–2009 toiminnassa ollut Suomen lääni * Itä-Suomen Työmies, Kotkassa vuosina 1899–1900 ilmestynyt sanomalehti * Itä-Suomen Työmies, Viipurissa vuonna 1918 ilmestynyt sanomalehti * Itä-Suomen Sanomat, Lappeenrannassa ilmestyvän sanomalehden Etelä-Saimaa eräs edeltäjä * Suomen Palloliiton Itä- Suomen piiri, urheilun piirijärjestö, jonka toiminta-alueena on Itä-Suomi, päämaja Kuopiossa ==Katso myös== * Etelä-Suomi * Itämurteet * Länsi-Suomi * Pohjois-Suomi Luokka:Suomen maantiede
Korpraali

Korpraali (lyhenne korpr.) on useiden eri maiden asevoimien käyttämä miehistön sotilasarvo. Yleensä korpraali toimii ryhmän varajohtajana tai johtaa muutaman miehen suuruista partiota. Joissain maissa korpraalin arvoa käytetään myös poliisivoimien tai sotilaallisten ja puolisotilaallisten järjestöjen arvona. Ranskan keisari Napoleon I sai joukoiltaan lempinimen Le Petit Caporal, ”pikku korpraali”, vaikka hänen todellinen sotilasarvonsa oli tykistönkenraali, sillä Napoleonilla oli tapana ottaa itse osaa taisteluun suuntaamalla tykkejä omin käsin (tykin suuntaaminen oli korpraalin tehtävä). Kansallissosialistisen Saksan johtajan Adolf Hitlerin todellinen sotilasarvo oli korpraali. Hänestä käytettiin joskus pilkkanimeä ”böömiläinen korpraali”. == Etymologia == Korpraali oli aikanaan ryhmänjohtajan arvo. Se on lainasana italian kielestä, jossa caporal de squadra (”ryhmän pää”) tarkoitti ryhmänjohtajaa. Caporal de squadra on puolestaan juonnettu kahdesta sanasta; caput, joka tarkoittaa päätä latinaksi ja squadra, joka tarkoittaa neliötä tai lohkoa, tässä tapauksessa neliömuodostelmaa tai lohkoa sotilaita. Korpraalia avusti veteraanisotilas, jota kutsuttiin nimellä lancepesade (”katkennut keihäs”). Se oli vertauskuva sotakokemukselle, sillä keihään katkeaminen taistelun tuoksinassa oli yleistä. Lancepesade on toiminut esikuvana englanninkielisten maiden sotilasarvolle lance corporal, joka yleensä asettuu korpraalin ja sotamiehen tai ensimmäisen luokan sotamiehen väliin. == Korpraali Suomen puolustusvoimissa == Suomen autonomian aikaisen asevelvollisuusarmeijan, niin sanotun ”vanhan väen”, korpraalia vastaava arvo oli jefreitteri, joka juontuu saksalaisesta sotilasarvosta Gefreiter (tarkoittaa alun perin vapautettu vartiopalvelusta) tehdystä venäjänkielisestä muunnoksesta jefreitor (ефрейтор). Suomen puolustusvoimissa korpraali on ylin miehistön sotilasarvo maa- ja ilmavoimissa sekä merivoimien rannikkojoukoissa. Korpraalin arvomerkissä on yksi ohut kaluunakulma. Merivoimien vastine laivastojoukoissa on ylimatruusi (lyhenne ylimatr.). Rajavartiostossa vastaava arvo on ylirajajääkäri (lyhenne ylirj).Tasavallan presidentin asetus rajavartiolaitoksen sotilaskäskyasioista, virkapuvusta, tunnuksista ja ansiomerkeistä annetun tasavallan presidentin asetuksen muuttamisesta Annettu 30.1.2004. Finlex. Viitattu 28.5.2017 Seuraavaksi alempi arvo on sotamies (tai vastaava) ja seuraavaksi ylempi alikersantti. Tyypillisesti Suomen puolustusvoimissa korpraaliksi ylennetään palvelusaikansa loppupuolella noin kymmenen prosenttia miehistöstä. Nämä palvelevat useimmiten ryhmiensä varajohtajina tai erikoistehtävissä, esimerkiksi kuljettajina tai kirjureina. Lisäksi useimmat aliupseerioppilaat ylennetään AUK 1:n suorittamisen jälkeen korpraaleiksi. Myös upseerioppilaat yleensä ylennetään kurssin alkamista edeltävänä päivänä korpraaleiksi. Reservissä korpraaleiksi voidaan ylentää yhden kertausharjoituksen hyvin suorittaneita sotamiehiä. Kansainvälisissä operaatioissa korpraalin englanninkielinen käännös on lance corporal. Korpraali kauluslaatta.svg|Kauluslaatta Korpraali hihalaatta.svg|Hihalaatta == Lähteet == Luokka:Sotilasarvot
Pestilence

Pestilence on 1980-luvun puolivälissä perustettu hollantilainen death metal -yhtye. 1980-luvun lopulla ilmestyneet kaksi albumia Malleus Maleficarum ja Consuming Impulse sisälsivät varsin perinteistä death metal -tyyliä, mutta jo kolmannella albumilla Testimony of the Ancients (1991) yhtye laajensi ilmaisuaan melodisempaan suuntaan. Viimeiseksi jäänellään albumillaan Spheres (1993) yhtye esitteli uuden tyylinsä, joka yhdisti death metalia fuusiojazzin suuntaan; vaikutteina oli muun muassa Allan Holdsworth. Spheresin jälkeen levy-yhtiö julkaisi heiltä vielä kokoelmalevyn. 1994 bändi hajosi ja 2008 kokosi rivinsä, muttei kulta-aikojensa kokoonpanoon. Uusi albumi "Resurrection Macabre" julkaistiin maaliskuussa 2009. == Diskografia == === Studioalbumit === * * * * * * * * * * Levels of Perception (2024) === Demot === * * === Kokoelma-albumit === * === Livealbumit === * * == Lähteet == ==Aiheesta muualla== * Luokka:Alankomaalaiset death metal -yhtyeet Luokka:Alankomaalaiset thrash metal -yhtyeet Luokka:Alankomaalaiset tekniset death metal -yhtyeet Luokka:Avantgardemetalliyhtyeet Luokka:Jazzmetalliyhtyeet
Kanteleliitto

Kanteleliitto ry on Suomessa toimiva kanteleharrastusta edistävä ja soittajien, säveltäjien, sovittajien, tutkijoiden ja muiden alasta kiinnostuneiden yhdyssiteenä toimiva yhdistys. Kanteleliitto julkaisee Kantele-lehteä ja Kantele.net-sivustoa. Lehden ja sivuston päätoimittaja ovat toimineet Ismo Sopanen, Timo Väänänen (2005–2010), Sauli Heikkilä (2011–2012) ja Tuomas Saloniemi (2012–). Liitto järjestää vuosittain Kansainvälisen Kantelekilpailun.Kantelekilpailu, 2019 Kanteleliitto on perustettu vuonna 1977 nimellä Suomen Kanteleensoittajat r.y. Nykyinen nimi on otettu käyttöön vuonna 1984. Liitto jakaa seuraavat tunnustukset:Kanteleliiton tunnustukset vuonna 2019, Kanteleliitto 11.5.2018 viitattu 8.4.2019 * Vuoden kantelelevy * Vuoden yhtye * Vuoden kantele -tunnustus edellisen vuoden aikana tehdystä merkittävästä kanteleteosta * Kultakantele tärkeästä elämäntyöstä kanteleen hyväksi ==Vuoden yhtyeet== * 2002 Duo Eija Kankaanranta ja Mervi Yli-Vainio * 2003 Valvua * 2004 Kardemimmit * 2005 Brelo * 2006 Duo Improbatur * 2007 Blatentsaine * 2008 Finn-Kanteleet * 2009 – * 2010 – * 2011 – * 2012 Duo Eva Alkula ja Tomoya Nakai * 2013 Duo Laima Jansone ja Pauliina Syrjälä * 2014 Uma * 2015 Duo Cecilia * 2016 Uniruukki * 2017 Okra Playground * 2018 Riikka Timonen & Senni Eskelinen * 2019 Human Cell Signals * 2020 Zäpämmät ==Lähteet== == Aiheesta muualla == *Kotisivu Luokka:Suomalaiset musiikkialan järjestöt Luokka:Suomalainen kansanmusiikki
Haapavesi Folk Music Festival

Haapavesi Folk Music Festival on Haapavedellä vuosittain järjestettävä kansanmusiikki- ja maailmanmusiikkitapahtuma. Festivaali järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1989. Esiintyjiä festivaaleilla on vuosittain 50–60 ja kävijämäärä on 2000-luvulla ollut noin 10 000 henkeä. Haapavesi Folk Music Festival kuuluu Finland Festivals -tapahtumiin. ==Yleistä== Festivaalit järjestetään kesä-heinäkuun vaihteessa yleensä kolmipäiväisinä torstaista lauantaihin. Festivaalipaikkana on Haapaveden ammattioppilaitoksen piha-alue eli "Folk-puisto" ja salit, lisäksi konsertteja järjestetään muun muassa Haapaveden kirkossa. Ensimmäiset Folkit pidettiin Haapaveden opiston takapihalla, josta varsin pian siirryttiin Hotelli Kelo Sompan pihalle. Nykyisellä paikalla Folk-puistossa festivaali on pidetty 1990-luvun lopulta lähtien. Tapahtumasta on laadittu historiikki "Folkit!" festivaalin 30-vuotisjuhlan kunniaksi vuonna 2018. Juhlakirjan on kirjoittanut Kansanmusiikki-lehden päätoimittaja Sauli Heikkilä. ==Haapavesi Folk ry== Festivaalin järjestää Haapavesi Folk ry, joka on voittoa tavoittelematon yleishyödyllinen kulttuuriyhdistys. Yhdistys on perustettu vuonna 1989 festivaalien taustayhdistykseksi. Lisäksi yhdistys järjestää syksyisin ja keväisin viikonlopputapahtumat Kevätfolk ja Syysfolk kursseineen ja konsertteineen, sekä tammi-helmikuussa Haapaveden Wanhan musiikin tapahtuman. Yhdistyksen hallituksen puheenjohtajana toimii Mari Rytky. Ohjelmistosta päättää taiteellinen johtaja, harmonikkataiteilija Teija Niku. Aiempia taiteellisia johtajia ovat olleet Timo Hannula, Hanna-Mari Ahola, taiteellinen työryhmä Juha-Matti Kurra, Oskari Hannula, Sanna Pirttisalo & Hanna-Mari Ahola sekä työpari Piia Kleemola-Välimäki & Petri Hakala. Aiempia toiminnanjohtajia ovat olleet Tero Palo, Arto Veikkola, Sirpa Lahti, Juha-Matti Kurra, Johannes Helama ja Pirjo Karjalainen. ==Kurssit== Musiikkikasvatus, erityisesti kansanmusiikkiin liittyvät kurssit ovat olleet oleellinen osa toimintaa festivaalien alusta asti. Laajimmat, kesäkurssit, järjestetään vuosittain juuri ennen festivaaleja. Kurssiaiheet liittyvät Suomen ja muiden maiden kansanmusiikkiin. Opetusta annetaan sekä yksilö- että ryhmäopetuksena, ja opettajina toimivat yleensä kansainväliset kansanmusiikin ammattilaiset, jotka usein myös esiintyvät festivaaleilla. Kursseja johtaa festivaalit Haapavedelle ideoinut kapellimestari ja viulunsoiton opettaja Timo Hannula, joka johtaa myös Haapaveden kamariorkesteria (Hako). Kurssit järjestetään Haapaveden opistossa. ==Ohjelmisto== Festivaali on keskittynyt kotimaiseen ja eri maiden kansanmusiikin ytimeen, ja ohjelmisto sisältää runsaasti myös maailmanmusiikkia. Festivaalilla on esimerkiksi vieraillut runsaasti kurkkulaulajia, irlantilaista musiikkia esittäviä yhtyeitä sekä klezmer- taiteilijoita. Ohjelmatarjonnassa on niin ikään usein jazzia, crossoveria ja klassista musiikkia. Esiintyjälistoilla on myös populaarimusiikkia. == Lähteet == == Aiheesta muualla == *Haapavesi Folk Music Festival *Festivaalin Facebook-sivu Luokka:Kansanmusiikkitapahtumat Suomessa Luokka:Maailmanmusiikkitapahtumat Suomessa Luokka:Haapavesi
Friisiläinen (hevosrotu)

Friisiläinen on Friisinmaalta, Alankomaista kotoisin oleva hevosrotu. Se on yksi vanhimmista eurooppalaisista hevosroduista. Se kehitettiin keskiajalla ritareiden ratsuksi, mutta sitä on myöhemmin käytetty vetojuhtana. Nykyään se on ajo- ja ratsuhevonen. Friisiläishevosessa on sekä lämmin- että kylmäverisiä piirteitä, mutta se luetaan yleensä lämminveriseksi hevosroduksi. == Ominaisuudet == Friisiläishevoset ovat säkäkorkeudeltaan noin 150–170 senttimetriä, oriit ovat kookkaampia kuin tammat. Kantakirjattavan oriin tulee olla yli 160 cm korkea. Friisiläishevosen väri on aina musta, joka tosin saa haalistua auringossa mustanruskean näköiseksi. Valkoiset merkit eivät ole haluttuja ja niistä hyväksytään korkeintaan pieni tähti otsalla. Rotuun syntyy silloin tällöin myös rautiaita, joiden jälkeläisiä ei kuitenkaan hyväksytä. Jouhet ja vuohiskarvat ovat tuuheat ja yleensä hieman kiharat. Friisiläishevonen on kookas ja sopii luonteensa ansiosta monille ratsastajille. Friisiläishevonen omaa yleensä isot ja ilmavat liikkeet. Friisiläisen jalat ja selkä ovat vahvat. == Historia == Friisiläishevosta on käytetty paljon myös muiden rotujen jalostamiseen: sitä vietiin esimerkiksi Venäjälle orlovravureiden jalostukseen. Runsas käyttö risteysjalostuksessa uhkasi rodun puhtaana säilymistä, ja niinpä vuonna 1879 perustettiin friisiläishevosen kantakirjayhdistys suojelemaan rotua. Friisiläishevosta uhkasi sukupuutto myös useita kertoja 1900-luvulla. Vuonna 1913 jäljellä oli vain kolme puhdasrotuista friisiläistä oritta, ja rotu saatiin pelastettua myös 1960-luvulla, kun traktori syrjäytti friisiläisen maatilatöistä. == Käyttö == Friisiläisiä käytetään nykyisin enimmäkseen ratsuina ja ajoon, mutta myös näyttelyhevosina. Friisiläishevosia on käytetty myös ravikilpailuissa. Hienon ja yhtenäisen ulkonäkönsä vuoksi rotu sopii hyvin sirkushevoseksi ja näytöksiin, ja friisiläisillä on yleensä myös komea ravi, mikä tekee niistä näyttäviä ajohevosia ja kouluratsuja. Raskaan luustonsa vuoksi friisiläinen ei sovellu kovin hyvin hyppäämiseen. == Katso myös == * Luettelo hevosroduista == Lähteet == == Aiheesta muualla == *Suomen Friisiläishevosyhdistys *Friisiläishevonen Hevosmaailma.netissä Luokka:Alankomaalaiset hevosrodut Luokka:Raskaat lämminveriset Luokka:Kevyet kylmäveriset Luokka:Ajohevoset Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Haflinger

Haflinger (tarkoittaa saksaksi ”haflingilaista”), myös haflinginhevonen, on pieni hevosrotu, joka on suosittu ympäri maailmaa. Rotu polveutuu satoja vuosia sitten Etelä-Tirolissa, Itävallassa eläneistä alkuperäisistä alppi- ja vuoristohevosista ja poneista, joita risteytettiin arabianhevosten kanssa. Kaikki nykyiset haflingerit polveutuvat El Bedavi XXII -nimisestä arabianhevosoriista. El Bedavi XXII:n pojasta Foliesta tuli rodun kantaisä. Nimensä rotu on saanut Haflingin kylästä. == Ominaisuudet == Haflingerit ovat perusluonteeltaan älykkäitä, ystävällisiä ja yhteistyöhaluisia. Haflinger voi elää vanhaksi ja työskennellä iäkkäänäkin. Haflingerin säkäkorkeus on 135–150 senttimetriä eli se voi olla ponikokoinenkin, mutta haflinger katsotaan suomenhevosen tavoin yleisroduksi, ei poniksi. Haflingerin väri on aina liinakko eli rautias vaaleilla jouhilla, pään merkit ovat yleisiä. Haflingerin rakenteen piirteitä ovat pieni pää, älykäs ilme, isot silmät, pienet korvat ja hieman kyömy sivukuva, voimakas kaula, loivat lavat, vahva, syvä runko, melko pitkä selkä ja lihaksikkaat lautaset, voimakas takaosa, vahvat jalat ja erinomaiset kaviot. == Historia == Haflingerien nimet saavat alkukirjaimensa eri sukulinjojen tunnuksista, jotka ovat A (Anselmo, s. 1926), B (Bolzano, s. 1915), M (Massimo, s. 1927), N (Nibbio, s. 1920), S (Stelvio, s. 1923), ST (Student, s. 1927) ja W (Willi). Kaikki rodun oriit saavat nimen, jonka ensimmäinen kirjain tulee isän nimestä, ja tammojen nimen alkukirjain on vastaavasti emän nimen alkukirjain. Näin tiedetään, mihin sukulinjaan kukin hevonen kuuluu. Vuosia kestänyt sisäsiitos johti varsin yhtenäiseen rotuun, jonka ominaispiirteet ovat hyvin selkeitä: pieni koko, voimakas rakenne, liinakko väri, kestävyys ja vuoristoroduille tyypillinen varmajalkaisuus. Arabialainen verenperintö näkyy energisinä ja irtonaisina liikkeinä. Hyväluontoinen haflinger on ihanteellinen yleisratsu ja ajohevonen. Ennen teollistumisen aikaa haflingerit olivat suosittuja maataloudessa ja kuormajuhtina. Entisaikaan haflingereita käytettiin raskaaseen työhön vaikeissa vuoristomaastoissa, hevonen kun oli ainoa kulkuväline Alpeilla. Nykypäivän haflingerit ovat enimmäkseen harrastehevosia. Rodun edustajia on viety moniin maihin. Erityisen suosittuja ne ovat Saksassa ja Sveitsissä. Halfinginhevoset ovat hyvin pitkäikäisiä. == Aiheesta muualla == * Haflinger Hevosmaailma.netissä Luokka:Pienhevoset
Shirehevonen

Shirehevonen on kotoisin Yhdistyneestä kuningaskunnasta. Nimi rodulle on tullut maan keskiosissa sijaitsevista maakunnista, joista rodun arvellaan olevan kotoisin (Leicestershire, Staffordshire ja Derbyshire). Rotu polveutuu isoista paikallisista hevosista, joita risteytettiin 1500- ja 1600-luvulla hollantilaisten maahan tuomien flanderinhevosten ja myöhemmin friisiläishevosten ja lämminveristen kanssa. == Ominaisuudet == Shirehevonen on säkäkorkeudeltaan noin 160–200 senttimetriä (tavallisimmin 170–180 senttimetriä), joten rotu on maailman kookkain. Maailman korkein hevonen on shirehevonen nimeltään Sampson, joka oli 219 senttimetriä korkea ja painoi . Sallittuja värejä shirehevosilla ovat musta, ruunikko ja kimo. Laajat valkoiset merkit (sabinokirjavuus) ovat hyvin yleisiä. Shirehevosilla on tavallisesti erittäin tuuheat ja silkkiset vuohiskarvat. Shirellä on uskomaton vetokyky: se voi vetää jopa viiden tonnin painoisia kuormia. Teollistumisen seurauksena tarve isoille, raskaille vetohevosille kuitenkin alkoi vähentyä. Traktorien yleistyessä 1960-luvun alussa shirehevosten määrä väheni uhkaavasti, mutta kehityssuunta muuttui pikkuhiljaa kantakirjan avaamisen satavuotisjuhlien (1978) jälkeen. == Lähteet == == Aiheesta muualla == * Suomen Clydesdale- ja Shirehevosyhdistys ry Luokka:Brittiläiset hevosrodut Luokka:Kylmäveriset Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Chữ Nôm

Chữ Nôm (, rahvaanomainen kirjoitus) on kiinan kirjoitusjärjestelmään pohjautuva kirjoitusjärjestelmä, jolla kirjoitettiin vietnamia ennen siirtymistä quốc ngữ -järjestelmään 1900-luvun alussa. Chữ Nôm sisältää kiinan merkkien lisäksi vietnamia varten kehitettyjä merkkejä, joissa tavallisesti yhdistyy kaksi kiinan merkkiä, joista toinen osoittaa sanan merkityksen ja toinen vietnamin mukaisen ääntämyksen. Chữ Nôm kehitettiin noin 1000-luvulla Vietnamissa korvaamaan aiempaa chu-nho-kirjoitusta, joka oli yksinkertaisesti kiinan kirjoittamista. Chữ Nôm mahdollisti ensimmäistä kertaa kirjoittamisen vietnamiksi. Nykyisin Chữ Nôm -kirjoitusta käytetään Vietnamissakin ani harvoin, sillä maa on siirtynyt täysin quốc ngữn käyttöön. == Lähteet == == Aiheesta muualla == Luokka:Kirjoitusjärjestelmät Luokka:Kiinan kirjoitusjärjestelmä Luokka:Vietnamin kielet
Pikku-uikku

Pikku-uikku (Tachybaptus ruficollis) on Euroopan pienin uikkulintu. Suomessa se on erittäin vähälukuinen pesimälaji. == Koko ja ulkonäkö == Pikku-uikku on vesilinnuksi hyvin pieni, ja se voidaaan sekoittaa sorsanpoikaseen. Pituus on 23–29 cm. Ruumis on palleromainen, kaula on erittäin lyhyt ja peräpää hyvin ”tuuhea”. Kesäpuvussa muuten ruskealla linnulla on punainen niska ja kaula, ja suupielessä on silmiinpistävä vaaleankeltainen laikku. == Levinneisyys == Pikku-uikun pesimäaluetta on Eurooppa, Afrikka ja Aasia Uuteen-Guineaan asti. Siellä missä pesimäjärvi jäätyy, pikku-uikut muuttavat talveksi merenrantaan tai avoveden luo. Suomessa laji on erittäin vähälukuinen esiintyen siellä täällä Etelä-Suomessa. Suomen pesimäkannaksi on arvioitu 10–20 paria. Suomeen saapuu syksyisin tai jo loppukesästä ilmeisesti maan rajojen ulkopuolelta nuoria pikku-uikkuja, minkä takia pesintä voidaan varmistaa vain haudonta- aikaan tai pienten poikasten vaiheessa. Euroopan pesimäkanta on 104 000 –195 000 paria, eniten Saksassa (12 000 – 19 000 paria) ja Ranskassa (12 000 – 19 000 paria). == Elinympäristö == Pikku-uikku pesii yhdyskunnissa rehevän kasvillisuuden keskellä järvien rannoilla. Pikku-uikku ei ole yhtä piilotteleva pesimäaikaan kuin kirjallisuudessa usein kerrotaan. Poikueet voivat olla varsin avoimesti esillä. == Ravinto == Pikku-uikku on hyvä sukeltaja ja pyydystää ravinnokseen ennen kaikkea kalaa ja vesikasveja. == Nimi == Tieteellinen nimi Tachybaptus tulee kreikan sanoista takhus ("nopea") ja bapto ("vajota alas"). Lajinimi ruficollis tulee latinan sanoista rufus ("punainen", "punertava") ja -collis ("-niskainen")Jobling, 2010 == Lähteet == * === Viitteet === == Aiheesta muualla== * Väisänen, Risto A., Lammi, Esa & Koskimies, Pertti (1998): Muuttuva pesimälinnusto. Helsinki: Otava. ISBN 951-1-12663-6. * *LuontoPortti: Pikku-uikku (Tachybaptus ruficollis) *ITIS: Tachybaptus ruficollis Luokka:Uikkulinnut
Härkälintu

Härkälintu (Podiceps grisegena) on isokokoinen vesilintu, joka muistuttaa hieman silkkiuikkua. Lajin nimesi Pieter Boddaert 1783. == Koko ja ulkonäkö == Uikkumainen vartalonmuoto, pitkähkö kaula, tukeva pitkä nokka. Tummanharmaa vartalo, punertavanruskea kaula, vaalea poski ja kurkku, musta päälaki. Silkkiuikusta erottuu punaisen kaulavärin ja sileän pään takia (ei töyhtöä). Jalat ovat kiinni hyvin takana, mikä auttaa uimista mutta haittaa kuivalla maalla kävelyä. Pituus 40–46 cm, siipien kärkiväli 80–85 cm, paino 500–800 g. Ääni soidinaikana voimakkaita mylväisyjä ”ua-ääks”. Vanhin suomalainen rengastettu härkälintu on ollut vähintään kahden vuoden, kahden kuukauden ja kahden päivän ikäinen. == Levinneisyys == Härkälintu pesii Euroopan, Aasian ja Pohjois-Amerikan luoteisosien järvillä, ja muuttaa talveksi meren rannalle sulan veden ääreen, Suomesta Tanskaan ja Pohjanmeren rannoille. Suomessa vähälukuinen pesimälaji ympäri Suomea, pääosin suojaisilla järvillä. Suomen pesimäkanta on noin 10 000 paria.Väisänen, Risto A., Lammi, Esa & Koskimies, Pertti (1998): Muuttuva pesimälinnusto. Helsinki: Otava. ISBN 951-1-12663-6 Euroopassa pesii vähintään 20 000, Venäjällä 10 000–100 000 ja Turkissa 100–1 000 paria. == Elinympäristö == Järvissä, ei niin rehevissä kuin silkkiuikku. == Lisääntyminen == Pesä vesirajassa tai kelluvalla lautalla. Kahdesta viiteen munaa, joita emot hautovat runsaat kolme viikkoa. Raidalliset poikaset saavat usein kyydin emolinnun selässä. Poikaset oppivat lentämään kolmen ja puolen kuukauden ikäisinä. Lintu tulee sukukypsäksi kaksivuotiaana. == Ravinto == Härkälintu on hyvä uimari ja sukeltaja, ja pyydystää vesihyönteisiä, sammakoita ja kaloja ruoakseen. == Lähteet == == Aiheesta muualla == *Luontotuvan lintuopas: härkälintu * Fjeldså, J. 1982: Pohjois-Euroopan härkälintujen nokan ja leuan anatomian alueellisesta muuntelusta ja sen adaptiivisesta merkityksestä. - Ornis Fennica 59:84-98. * Väisänen, Risto A., Lammi, Esa & Koskimies, Pertti (1998): Muuttuva pesimälinnusto. Heslsinki: Otava. ISBN 951-1-12663-6 * *LuontoPortti: Härkälintu (Podiceps grisegena) *ITIS: Podiceps grisegena Luokka:Uikkulinnut
Silkkiuikku

Silkkiuikku (Podiceps cristatus) on uikkujen heimoon kuuluva töyhtöpäinen vesilintu. == Koko ja ulkonäkö == Silkkiuikulla on pitkä kaula ja pitkä, ohut nokka. Kaula ja pää ovat valkeat edestä ja ruskeat takaa. Poskessa on oranssi läikkä ja päässä harja. Soidintanssi on näyttävä. Linnun pituus on 46–51 cm, siipien kärkiväli 59–73 cm ja paino 1 300–2 000 grammaa. Silkkiuikun ääni: kakisteleva ”käk-käk-kä-kä-kä-kä-kä”, käheä parkuna ”köö-köö-köö” ja porsaan huutoa muistuttava röhkinä. Vanhin suomalainen rengastettu silkkiuikku on ollut 6 vuotta 5 kuukautta 8 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut venäläinen, 19 vuotta 3 kuukautta. == Levinneisyys == Silkkiuikku pesii Euroopan ja Aasian järvissä ja vähäsuolaisilla merialueilla. Se muuttaa Länsi- ja Etelä-Euroopan rannoille sulan veden perässä. Etelä- ja Keski-Suomessa silkkiuikku on paikoin yleinen, Lapissa harvinainen. Lajin pesimäkanta Suomessa on noin 50 000 paria, Euroopan noin 300 000, Venäjän 100 000–1 000 000 ja Turkin 1 000–10 000 paria. == Lisääntyminen == Silkkiuikun pesä on kelluvalla lautalla. Munia on 3–6 kappaletta, ja hautominen kestää 25–29 päivää. Poikasten kuoriuduttua emo ruokkii niitä kaksi viikkoa ja kuljettaa poikasia selässään. == Ravinto == Silkkiuikku syö kaloja, enimmäkseen särkiä, sekä selkärangattomia kuten etanoita ja kovakuoriaisia. == Lähteet == == Aiheesta muualla == ;Verkkojulkaisuja * Laji.fi: Silkkiuikku (Podiceps cristatus) * ITIS: Podiceps cristatus * Silkkiuikku Yleisradion viikon luontoäänenä ;Artikkeleita * Lammi, Esa 1989: Saariston haasteet ja uikkujen vastaukset. Johan Ulfvensin väitöskirjan esittely. - Lintumies 3/1989 s. 124&–126. LYL. * Ulfvens, Johan 1988: Comparative breeding ecology of the Horned Grebe Podiceps auritus and the Great Crested Grebe Podiceps cristatus: archipelgo versus lake habitats. - Acta Zool. Fennica 183: 1–75. * Ulfvens, Johan 1989: Offshore breeding in the Great Crested Grebe Podiceps cristatus: two offshore areas examined in relation to an inshore area in western Finland. - Ornis Fennica 66: 112–116. * Väisänen, Risto A., Lammi, Esa & Koskimies, Pertti (1998): Muuttuva pesimälinnusto. Helsinki: Otava. ISBN 951-1-12663-6 * Luokka:Uikkulinnut Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Sepelhanhi

Sepelhanhi (Branta bernicla) on pienikokoinen hanhi. == Koko ja ulkonäkö == Sepelhanhi on pieni ja lyhytnokkainen hanhi, jonka höyhenpeite on mustanruskean ja valkean kirjava. Pää ja rinta mustat, kaulassa valkea sepel. Selkä harmaa, kupeet vaaleanharmahtavat. Alaperä on puhtaan valkoinen ja varsinainen pyrstö hyvin lyhyt. Pyrstön avulla sen voi erottaa mm. merihanhesta ja valkoposkihanhesta. Pituus on 56–61 cm, siipien kärkiväli 115 cm, paino 1,0–2,2 kg. Euroopan vanhin rengastettu sepelhanhi on ollut brittiläinen 28 vuoden 8 kuukauden ikäinen lintu. == Levinneisyys == Sepelhanhi pesii pohjoisilla merenrannoilla ja muuttaa Etelä-Suomen yli talvehtimaan. Pohjois-Amerikassa pesii alalaji nigricans, jolla lähes mustat kupeet, Itä-Kanadasta Huippuvuorille vaaleakupeinen alalaji hrota. Euroopan pesimäkanta asustaa Huippuvuorilla (noin 5 000 paria) ja Venäjällä Kaninin niemimaalla. Euroopassa talvehtii noin 320 000 sepelhanhea, joista 300 000 on kotoisin Venäjältä, pääosin Taimyrin niemimaalta. Maailmassa arvioidaan olevan noin 570 000 yksilöä. Sepelhanhi ei pesi Suomessa.http://www.luonnossa.org/Lintulajit/Joutsenet_ja_hanhet/Sepelhanhi/sepelhanhi.html == Elinympäristö == Arktisten alueiden rannat ja tundra. Vetiset luhdat ja suot. Muuttoaikoina tavataan meri- ja järvialueilla. Kevätmuutto tapahtuu toukokuussa, jolloin Suomenlahden yli muuttaa muutamassa päivässä lähes koko Euroopassa talvehtinut populaatio. Syysmuutto tapahtuu pitemmän ajan kuluessa syys-lokakuussa, eikä kevätmuuttoon verrattavaa massatapahtumaa esiinny. == Lisääntyminen == Pesä on maassa, usein lammen rannalla. Sepelhanhi tekee 3–5 munaa, joita naaras hautoo 24–26 päivää. Poikaset ovat pesäpakoisia ja ne ovat lentokykyisiä noin 40 vuorokauden kuluttua kuoriutumisestaan. Parisuhde on monivuotinen, ja pari on hyvin pesäpaikkauskollinen. Sukukypsä 3-vuotiaana. == Ravinto == Pesimäalueilla laiduntaa ruohoa, sammalta ja jäkälää, sekä puolisukeltaa vesikasveja ja -hyönteisiä. Talvehtimisalueilla etenkin Zostera- suvun lajien juuret, korret ja lehdet ovat sepelhanhen suosiossa. == Lähteet == == Aiheesta muualla == * Hottola, Petri 1984: Sepelhanhen Branta bernicla nigricans -rotu ensi kertaa Suomessa. - Lintumies 3.1984 s. 102–105. LYL. * Rosendahl, Leo & Saarinen, Eino 1980: Havainto sepelhanhiparven levähtämisestä Hirvensalmen Puulavedellä. - Lintumies 4.1980 s. 181. LYL. * Wiss, Kai & Andersson, Göran 1979: Prutgäss Branta bernicla kolliderade med färja. - Ornis Fennica 56:172. * *LuontoPortti: Sepelhanhi (Branta bernicla) *ITIS: Branta bernicla *Lisätietoa sepelhanhesta Luokka:Hanhet
Uivelo

Uivelo (Mergellus albellus) on sorsien heimoon kuuluva melko pienikokoinen koskeloita muistuttava lintulaji. Se on sukunsa Mergellus ainoa laji. Uivelon entinen nimi on hernaOtavan Iso tietosanakirja, Otava 1967, osa 9, palsta 455. == Koko ja ulkonäkö == Telkkää hieman pienemmän uivelon pituus nokan kärjestä pyrstön kärkeen on 38–44 senttimetriä ja siipien kärkiväli 56–69 senttimetriä. Koiraspuolisen yksilön tunnistaa silmiinpistävän mustavalkoisesta värityksestään. Se on yleisväritykseltään valkoinen, mutta sillä on musta nokan tyvitäplä, takaraivon viirut sekä selän juovat. Naaraan päälaki ja niska ovat punaruskeat, posket valkoiset ja selkä harmaa. Koiraan soidinääni on matala ja kumea, nariseva ”krr-ek”. Naaraan ääni on käheä ”krr”-korina. == Levinneisyys == Pesimäaikaan uivelon levinneisyysalue ulottuu Skandinavian pohjoisosista pitkälle Venäjän puolelle. Laji talvehtii Skandinavian eteläosissa, Keski-Euroopassa, Balkanilla ja Mustanmeren ympäristössä sekä Intiassa, Kiinassa, Korean niemimaalla ja Japanissa. Koko maailman uivelokannaksi on arvioitu yli 130 000 yksilöä. Suomen uivelokanta on kasvanut 1950-luvulta lähtien ja on nykyisin arviolta 2 000–3 000 paria. Suomen uivelot talvehtivat Itämeren eteläosissa ja Länsi-Euroopassa. Joitakin yksilöitä talvehtii Suomessakin Ahvenanmaalla ja lounaisrannikolla. Suomessa talvehtivien uiveloiden määrä on kasvanut viime vuosikymmeninä. == Elinympäristö == Uivelo pesii mieluiten rehevillä järvillä, mutta se kelpuuttaa pesimäpaikaksi myös karummat järvet, jokisuvannot ja suoallikot. Muuttoaikoina uivelot levähtävät rehevillä merenlahdilla ja järvillä. Talvehtimis- ja levähdyspaikoilla uivelot pysyttelevät mieluummin erillään kuin muodostavat parvia, mutta parhaimmille paikoille voi kerääntyä pieniä tai keskisuuria parvia. Esimerkiksi joillekin Etelä-Suomen parhaimmille järville voi lokakuussa kerääntyä toistasataa yksilöä. == Lisääntyminen == Uivelon pesä on puunkolossa tai pöntössä. Naaras munii 7–10 munaa, joita se hautoo noin 25 vuorokautta. Jos sopivat pesäkolot ovat vähissä, voi uivelo pesiä samassa kolossa telkän kanssa. Uivelo voi myös risteytyä telkän kanssa, mutta risteymät ovat sangen harvinaisia. == Ravinto == Uivelo käyttää ravinnokseen pieniä kaloja ja pieniä vesieläimiä. Uivelo etsii ravintoa usein matalasta vedestä ruovikoiden reunoilta. ==Lähteet== == Aiheesta muualla== * Hautala, Hannu, Ryhtä, Matti & Seppänen, Heikki 1975: Havaintoja uivelon Mergus albellus pesimisestä Kuusamossa 1974. – Lintumies 1.1975 s. 8-15. SLY. * ITIS: Mergellus albellus Luokka:Sorsat