EkBass/fiwiki-20250220-pages-articles huggingface dataset:
Tiibetinmakaki

Tiibetinmakaki (Macaca thibetana) on laajalla alueella Kiinassa tavattava makaki. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto eli IUCN on määritellyt sen silmälläpidettäväksi lajiksi. ==Koko ja ulkonäkö== Tiibetinmakaki on makakiksi suhteellisen suurikokoinen ja ruumiinrakenteeltaan roteva. Urokset voivat painaa 30 kiloa, mutta naaraat ovat niitä pienempiä. Sillä on pitkä ja tiheä tummanharvaa karvoitus, joka on tummempi selkäpuolelta ja vaaleampi vatspuolelta. Vatsanseudulla on valkoista karvoitusta. Naamassa ei ole karvoitusta. Naaman väri on vaaleanpunainen ja aikuisilla uroksilla naaraita punaisempi. Tiibetinmakakin häntä on makakiksi lyhyt, vain noin 10 cm pitkä. ==Levinneisyys ja elinympäristö== Tiibetinmakakia tavataan Kiinassa ja sen levinneisyysalue käsittää osia Anhuin, Fujianin, Gansun, Guangdongin, Guangxin Guizhoun, Jiangxin, Shaanxin, Sichuanin, Tiibetin, Yunnanin ja Zhejiangin maakunnista. Joissakin lähteissä makakin sanotaan esiintyvän myös Intian puolella Arunachal Pradeshin osavaltiossa, mutta kyseessä lienee pikemminkin lajin sekoittaminen muihin makakilajeihin. Tiibetinmakakia esiintyy ikivihantaisissa ja kesävihantaisissa lehtimetsissä alueilta noin 1 000 korkeudelta aina 2 500 metrin korkeuteen saakka. Paksu turkki suojaa makakia hyvinkin kylmillä alueilla. ==Elintavat== Tiibetinmakakit ovat pääasiassa päiväaktiivisia ja ne viettävät suuren osan ajastaan maassa. Makakit nukkuvat usein esiintymisalueensa luolissa. Makakit elävät suurikokoisissa ryhmissä, joissa on useampia uroksia. Hallitsevassa asemassa on kuitenkin vain yksi uros. Lisääntyminen tapahtuu useimmiten maaliskuun ja huhtikuun välisenä aikana. Noin 4-vuoden ikäisinä sukukypsuksi tulevat naaraat synnyttävät yleensä yhden poikasen kerrallaan kahden vuoden välein. Tiineys kestää suurin piirtein 70 päivää. Myös urokset osallistuvat jälkikasvusta huolehtimiseen. Makakit käyttävät ravinnokseen esimerkiksi hedelmiä, lehtiä, hyönteisiä, linnunmunia ja jopa pieniä lintuja. Tietyillä paikoilla makakit ovat oppineet myös kerjäämään ruokaa turisteilta. ==Uhat, suojelu ja ihminen== Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto eli IUCN on määritellyt tiibetinmakakin silmälläpidettäväksi lajiksi. Lajia tavataan suurella alueella, mutta toisaalta se on menettänyt huomattavan osan elinympäristöstään viime vuosikymmenten aikana. Monet metsät ovat kadonneet, mutta toisaalta metsien katoaminen on hidastunut selvästi pahimmasta vaiheestaan. Tiibetiläisessä mytologiassa esiintyvän tarinan mukaan bodhisattva Tara sai kuusi lasta makakin kanssa ja heistä polveutui tiibetiläisten alkuperäiset kuusi sukua. ==Lähteet== Luokka:Marakattiapinat
Uuno Suni

Uuno Ensio Suni (14. toukokuuta 1926 – 25. syyskuuta 1962) oli suomalainen tehdastyöläinen, joka murhasi vaimonsa ja viisi lastaan kirveellä 25. syyskuuta 1962. Teon jälkeen Suni teki itsemurhan hirttäytymällä. == Tapahtumat == Uuno Suni työskenteli Joutseno-Pulpin selluloosatehtaalla. 25. syyskuuta 1962, Uuno Suni surmasi vaimonsa ja viisi lastaan kirveellä omakotitalossaan Muukon kylässä, Lappeen kunnassa (nykyistä Lappeenrantaa). Teon jälkeen Suni viilsi toisen ranteensa auki partaterällä ja hirttäytyi talon ullakolle. == Lähteet == Luokka:Suomalaiset joukkomurhaajat Luokka:Itsemurhan tehneet Luokka:Vuonna 1926 syntyneet Luokka:Vuonna 1962 kuolleet Luokka:1960-luvun rikokset Suomessa
Anna Renzi

Anna Renzi (n. 1620 Rooma – vuoden 1661 jälkeen) oli italialainen oopperalaulaja. Hänestä käytettiin myös nimiä Anna Rentia ja Anna Renzini.Anna Renzi Britannica Häntä on luonnehdittu italialaisen oopperan ensimmäiseksi diivaksi.Opera in Seventeenth-Century Venice: The Prima Donna UC Press E-Books Collection, 1982-2004 Renzi opiskeli Filiberto Laurenzin johdolla ja muutti tämän kanssa Venetsiaan valmistautuakseen debyyttiinsä, joka toteutui vuonna 1641 Deidamian roolissa Francesco Sacratin oopperassa La finta pazza. Kyse oli Teatro Novissimon ensimmäisestä tuotannosta. La finta pazza oli sävelletty Giulio Strozzin laatimaan librettoon. Vuonna 1644 Strozzi julkaisi Renziä ylistäneiden esseiden ja runojen kokoelman Le glorie della signora Anna Renzi romana. Teoksen sisältöön vaikuttivat useat Accademia degli Incogniti -kirjoittajat. 1640-luvulla Renzillä oli Venetsiassa suuri kysyntä, ja hän osallistui useisiin tuotantoihin Teatro Novissimossa sekä Teatro Santi Giovanni e Paolossa. Ehkä Renzin kestävin vaikutus musiikin historiaan muodostui Claudio Monteverdin oopperan L'incoronazione di Poppea (1643, libretto Giovanni Francesco Busenello) Ottavian roolin luomisesta. Vuonna 1649 Renzi solmi sopimuksen tanssija, koreografi Giovanni Battista Balbin kanssa. Sopimus koski järjestelyjä todennäköisesti Filiberto Laurenzin säveltämän La deidamia -oopperan esityksen järjestämisestä Firenzessä. Sopimuksen perusteella Renzi itse esiintyi naispääosassa teoksessa vuonna 1650; hän oli jo kaudella 1643–1644 esiintynyt saman oopperan tuotannossa Venetsiassa. Sekä tragedian että komedian hallinnut Renzi osallistui 1650-luvun alussa useisiin Teatro San Apollinaren tuotantoihin ja työskenteli siellä impressaari Marco Faustinin kanssa. Vuosina 1653–1655 hän työskenteli Innsbruckin hovissa. Suurimman osan aktiiviuransa ajasta hän kuitenkin asui Venetsiassa, jossa hänen viimeinen dokumentoitu esityksensä pidettiin vuonna 1657. Hän lähti kaupungista vuonna 1659. Vuonna 1645 Renzi solmi avioliittosopimuksen Ruberto Sabbatinin kanssa, vaikka itse avioliitosta ei ole säilynyt dokumentaatiota. Sabbatini oli todennäköisesti sama henkilö, joka työskenteli viulistina Innsbruckissa samaan aikaan Renzin kanssa 1650-luvulla. 1660-luvun alusta on Renzistä säilynyt tietoja uuden avioliiton järjestelyistä, mutta varsinaisesta naimisiinmenosta ei tässäkään tapauksessa ole dokumentteja tallella. Renzin vaiheista tämän jälkeen ei ole tietoa. == Lähteet == Luokka:Italialaiset oopperalaulajat Luokka:Sopraanot Luokka:Vuonna 1620 syntyneet Luokka:Kuolinvuosi tuntematon
Lambeosaurinae

Lambeosaurinae on sukupuuttoon kuollut Hadrosauridaen alaheimo. Uskotaan, että Lambeosaurinae-alaheimon dinosaurukset kuolivat sukupuuttoon varhaisliitukaudella. == Kuvaus == Kaikkien Hadrosauridae-heimon sukujen tapaan oli Lambeosaurinae-alaheimon lajeilla myös levät, mutta kapeampi kuono. Lambeosaurinae-alaheimon suvut olivat suhteellisen suuria verrattuna muihin Hadrosauridaen dinosauruksiin. Suurin osa Lambeosaurinae-alaheimoon kuuluvista dinosauruksista oli jopa 9–10 metriä pitkiä. Charonosauruksen arvioidaan olleen jopa 10–13 metriä pitkä. Suurin osa Lambeosaurinae-alaheimon dinosauruksista painoi noin 2500–4000 kilogrammaa. === Kallo === ==== Lambeosaurini ==== Lambeosaurinae-alaheimon dinosauruksille tyypillistä oli ontto harja päiden päällä. Lajien harjat vaihtelevat. Esimerkiksi Corythosauruksen harjan sisällä oli mahdollisesti tiehyet, jotka voimistivat äänen kumisevaksi toitotukseksi. Kun taas esimerkiksi Olorotitanilla oli erilainen harja päässään; se nousi ylös kallon ylä- ja takapuolelta ja osoitti taaksepäin. Tämä saattoi auttaa sitä erottamaan muut lajit. Se saattoi ehkä toimia myös kaikukammiona ja tehdä ääniä nenäkäytävällä, joka sijaitsi sen kallossa. Tällä se tuotti trumpetin tapaisia ääniä. ==== Parasaurolophini ==== Esimerkiksi Parasaurolophuksella oli noin kahden metrin harja päässään, joka oli luultavimmin ontto. Se peitti lähes koko pään yläosan ja jatkui pitkälle taaksepäin. Tämäkin harja saattoi toimia kaikukammiona ja tehdä sillä kumeita ääntelyitä. == Luokittelu == Lambeosaurinae-alaheimo on perinteisesti jaettu kladeihin, jotka ovat Parasaurolophini, joka sisältää Parasaurolophuksen, Charonosauruksen, Arenysauruksen & Blasisauruksen. Se sisältää myös Lambeosaurinin, joka sisältää muun muassa Lambeosauruksen, Corythosauruksen, Olorotitanin. === Kladogrammi === Alla oleva kladogrammi perustuu Albert Prieto-Márquen ja hänen kollegoidensa analyysiin vuodelta 2013. == Lähteet == Luokka:Hadrosauridae Luokka:Lambeosaurinae
Carl Gustaf Forstén

Carl Gustaf Forstén (10. maaliskuuta 1802 Kuopio – 14. lokakuuta 1856 Kuopio) oli suomalainen Venäjän keisarikunnan armeijassa palvellut kenraalimajuri. (Viitattu 25.1.2020) Carl Gustaf Forsténin vanhemmat olivat varalääninkamreeri, asessori Gustaf Ernst Forstén ja Helena Augusta Tawaststjerna. Forstén tuli oppilaaksi Haapaniemen suomalaiseen topografikouluun 1814, ylennettiin valmistuttuaan 1819 vänrikiksi ja määrättiin H.M. Keisarin seurueeseen. Aliluutnantiksi hänet ylennettiin 1823 ja luutnantiksi 1826. Hän osallistui Venäjän–Turkin sotaan 1828–1829. Alikapteeniksi ylennettynä hänet määrättiin majoitusmestariksi 2. armeijadivisioonaan 1829, mutta siirrettiin sitten 3. armeijadivisioonan esikuntaan. Forstén osallistui Puolan kapinan kukistamiseen 1831–1832 ja ylennettiin kapteeniksi 1832 ja everstiluutnantiksi 1834. Kaukasiaan hänet komennettiin 1838, missä hän osallistui sotatoimiin vuoristoheimoja vastaan. Majoitusmestariksi 19. jalkaväkidivisioonaan hän tuli 1839, everstiksi hänet ylennettiin 1842. Forstén siirrettiin Kaukasian linjapataljoonien 2. prikaatin komentajaksi 1848 ja ylennettiin kenraalimajuriksi 1850. Eron sotapalveluksesta hän sai vuonna 1856. ==Lähteet== Luokka:Suomalaiset kenraalit Luokka:Vuonna 1802 syntyneet Luokka:Vuonna 1856 kuolleet
Kalinga

Kalinga voi tarkoittaa seuraavia: * Kalinga, muinainen valtio Intian itärannikolla * Kalingan provinssi, provinssi Filippiineillä * kalinga, intialaisessa orijan kielessä ennen käytetty kirjoitusjärjestelmä
Bernhard Freedericksz

Bernhard (Boris) Freedericksz (5. huhtikuuta (J: vanhaa lukua 24. maaliskuuta) 1797 Pietari – 10. kesäkuuta 1874 Pietari) oli venäläinen jalkaväenkenraali, jonka suku merkittiin Suomen aateliin. (Viitattu 25.1.2020) == Suku ja perhe == Bernhard Freederickszin vanhemmat olivat kapteeni, prikaatinkenraali Andreas Johann Freedericksz ja vapaaherratar Maria Katarina Möller-Sakomelski, saksalaissyntyisen kenraalin paroni Ivan Ivanovits (alunp. Johann Georg Müller) Möller-Sakomelskin tytär. Hänen veljiään olivat Alexander Andrejevitš Freedericksz (1778-1849), kenraaliluutnantti ja Peter Andrejevitš Freedericksz (1786-1855) kenraalimajuri, tallimestarien päällikkö, todellinen salaneuvos. Puoliso vuodesta 1834 oli Emma Matilda Helene von Wulff (1817 Serbigal (Aumaisteri), Liivinmaan kuvernementti, Venäjä - 1852 Pariisi). Myös heidän poikansa Woldemar Freedericksz oli kenraali. == Ura == Bernhard Freedericksz tuli kollegiregistraattorina Venäjän metsäministeriön palvelukseen vuonna 1812 ja toimi valtiotilusten hallinnossa ja Pietarin metsänhoitopiirissä, kunnes hänet siirrettiin lokakuussa 1813 Grodnon kuvernementtiin Puolaan. Vänrikiksi ylennettynä hänet komennettiin Kozlovin jalkaväkirykmenttiin, jossa hän osallistui Napoleonin vastaiseen sotaan. Aliluutnantiksi vuonna 1814 ylennettynä hänet siirrettiin Irkutskin jalkaväkirykmenttiin 1816, ylennettiin samana vuonna luutnantiksi ja komennettiin kenraali Lobanov-Rostovskin adjutantiksi. Alikapteeniksi hänet ylennettiin vuonna 1818, kapteeniksi 1819 ja everstiksi 1821. Freedericksz määrättiin Tiflisin jalkaväkirykmenttiin 1826 ja Jerevanin karabinieerirykmentin komentajaksi seuraavana vuonna. Hän osallistui Venäjän–Persian sotaan 1826–1827 ja Venäjän–Turkin sotaan 1828–1829. Kenraalimajuriksi vuonna 1829 ylennettynä hänet määrättiin seuraavana vuonna 15. jalkaväkidivisioonan 1. prikaatin komentajaksi. Hän osallistui prikaateineen Puolan kapinan kukistamiseen. Freedericksz toimi vielä 1. jalkaväkidivisioonan 2. prikaatin komentajanavuodesta 1833, mutta erosi sotapalveluksesta 1835. Hänet nimitettiin Pietarin sotilaskuvernööriksi vuonna 1846, mutta hän palasi takaisin aktiivipalvelukseen vuonna 1856. Freedericksz määrättiin palvelukseen uudestaan tultuaan Pietarin löytölastenkodin kunniakuraattoriksi ja hän toimi 1856–1862 naisten oppilaitosten ylikonseljin puheenjohtajana Pietarissa sekä Pietarin sairaanhoitajaoppilaitoksen kuraattorina. Kenraaliluutnantiksi vuonna 1858 ylennettynä Freedericksz nimitettiin 1861 keisarin kanslian 4. osaston johtajan apulaiseksi, korotettiin 1864 keisarin kenraaliadjutantiksi ja ylennettiin 1867 jalkaväenkenraaliksi. Eron tehtävistään ja sotapalveluksesta hän sai toukokuussa 1869. Freederickszin venäläinen vapaaherrallinen arvo naturalisoitiin Suomen ritarihuoneessa vuonna 1853, jonne hänen sukunsa kirjattiin vapaaherrallisena sukuna numero 36. == Lähteet == Luokka:Venäläiset kenraalit Luokka:Venäläiset virkamiehet Luokka:Suomalaiset aateliset Luokka:Venäläiset paronit Luokka:Vuonna 1797 syntyneet Luokka:Vuonna 1874 kuolleet
Penelope Keith

Penelope Anne Constance Keith (alkuaan Hatfield, s. 2. huhtikuuta 1940 Sutton, Surrey) on englantilainen näyttelijä, joka tunnetaan teatterikomediennenä sekä brittitelevision komediasarjoista kuten Täyttä elämää (The Good Life, 1975), Private Lives (1976), To the Manor Born (1979–1981), Johtajan tauti (Executive Stress, 1988) ja Next of Kin (1995–1997). Hänen elokuvatöitään ovat muun muassa Marty Feldmanin tähdittämä seksikomedia Jokaisella pitäisi olla se... (1970) ja kirjailija D. H. Lawrencen elämästä kertova Rakkauden apostoli (1981). Keith on palkittu kahdesti Baftalla, minkä lisäksi hän on ollut kolmasti Bafta-ehdokkaana., Awards. Keithin upseeri-isä jätti perheen jo varhain, ja tyttö varttui yksinhuoltajaäitinsä hoivissa ensin Clacton-on-Sean rantakaupungissa Essexissä ja sitten Lontoon Claphamissä. Pitkiä työpäiviä tehnyt äiti laittoi tytön kuusivuotiaana katoliseen sisäoppilaitokseen, jossa tämä omaksui yläluokkaisen puhetavan ja kiinnostui teatterista. Hoikka tyttö venähti 178 senttimetrin mittaiseksi, minkä eräs teatterikoulu näki esteeksi alalla, koska valtaosa miespuolisista vastanäyttelijöistä olisi häntä lyhyempiä. Keith pääsi kuitenkin lontoolaiseen Webber Douglas Academy of Dramatic Art -oppilaitokseen ja ansaitsi samalla opiskelurahoja työskentelemällä hotellissa Hyde Parkissa. Hän näytteli ensin kiertueteatterissa, kunnes 1963 hänet kiinnitettiin Royal Shakespeare Companyyn, joka toimi Stratford-upon-Avonissa ja Lontoon Aldwych-teatterissa. Keithin televisioura oli alkanut jo 1960-luvun sivuosista ja vierailuista muun muassa sarjassa Herrasmiesagentti (The Avengers), mutta suureen suosioon hän nousi sarjan Täyttä elämää pienestä roolista, josta vähitellen käsikirjoitettiin sarjan keskeinen hahmo Margo. Yläluokkaa satirisoiva romanttinen komediasarja To the Manor Born luotiin erityisesti Keithiä ajatellen, ja sarjasta tuli valtavan suosittu: jokainen jakso sai parikymmentä miljoonaa katsojaa. Penelope Keith esittää siinä taloudellisiin vaikeuksiin joutunutta leskeä Audrey fforbes-Hamiltonia, joka joutuu myymään kartanonsa nousukasmaiselle liikemiehelle. Suomessa sarjaa esitettiin vuodesta 1981 lähtien Ylen ruotsinkielisessä ohjelmistossa nimellä Född till ett finare liv. Jo ennen tv-suosiotaan Keith tunnettiin 1970-luvun puolenvälin brittiläisissä teatteripiireissä komediennenä epiteetillä ”Lontoon hauskin nainen”. Dame Penelope sai Brittiläisen imperiumin ritarikunnan OBE-arvonimen 1990, CBE- arvonimen 2007 ja DBE-arvonimen 2014. 2010-luvulla Keith on juontanut Britanniaa esitteleviä televisiosarjoja, kuten Suomessa AlfaTV:n vuonna 2020 esittämä Hovin palveluksessa (At Her Majesty’s Service). == Lähteet == Luokka:Vuonna 1940 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt Luokka:Englantilaiset näyttelijät Luokka:Brittiläisen imperiumin komentajat Luokka:Brittiläiset televisiojuontajat
Sippolan surmatyö 1938

Sippolan surmatyö 1938 oli tapaus, jossa Toivo Hohti, suomalainen pirtutrokari, ampui neljä henkilöä kuoliaaksi ja haavoitti ampumalla yhtä ihmistä Sippolassa, nykyisen Kouvolan alueella, perjantaina 16. syyskuuta 1938. Aiemmin tekopäivänä Hohti oli tuomittu seitsemän kuukauden vankeuteen luvattomasta viinan hallussapidosta. Syynä veritekoon oli kosto. Surmaaja oli epäillyt, että kahdessa lähitalossa asuneet naiset olisivat ilmiantaneet hänen viinanmyyntinsä viranomaisille. Ilmiantoepäily osoittautui tutkimuksissa aiheettomaksi. Hohti meni ensimmäiseen taloon, jossa ampumisen seurauksena talon noin 60-vuotias emäntä haavoittui; hän kuoli sairaalassa Kotkassa viiden päivän kuluttua, 21. syyskuuta. Talon noin 20-vuotias tytär kuoli tapahtumapaikalle. Toisessa talossa Hohti ampui ensimmäisen talon emännän toisen tyttären, joka kuoli heti. Hohti haavoitti ampumalla myös sattumalta paikalla ollutta omaa sisartaan. Hohti ampui vielä surmapaikalle lähdössä olleen konstaapelin. Teon päätteeksi, lauantaina 17.9. aamuyöllä viranomaisten ja heitä avustaneiden siviilien tuolloin piirittämä Hohti ampui itsensä. == Lähteet == == Aiheesta muualla == * Kauhea verityö. Pirtutrokari surmaa kolme ja haavoittaa yhtä, ampuu poliisimiehen ja lopuksi itsensä, Suomen poliisilehti, 01.10.1938, nro 19, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot Luokka:Murhat Suomessa Luokka:Vuoden 1938 rikokset Luokka:Joukkosurmat Suomessa Luokka:1930-luvun rikokset Suomessa Luokka:Kouvolan historia Luokka:Sippola
József Bajza

József Bajza (1804−1858) oli unkarilainen kirjailija ja kriitikko. Hän vaikutti kriitikkona merkittävästi Unkarin kirjalliseen elämään siten, että henkilöihin katsomatta arvosteli kirjallisia ilmiöitä, niin epigrammeja, tietosanakirjoja kuin tavallista käännöskirjallisuuttakin ja piti erityisesti silmällä kielen puhtautta sekä esteettisen maun ja omien esteettisten periaatteidensa vaatimuksia.Bajza, József Tietosanakirja osa 1, palsta 814−815, Tietosanakirja Osakeyhtiö 1909 Bajza oli romantikko ja teatteriarvostelijana paheksui näytelmätaiteessa ilmeneviä naturalistisia virtauksia. Bajza kirjoitti itsekin runoja. Ne olivat tunnelmallisia, muodoltaan moitteettomia lauluja, joissa kuitenkin saksalainen vaikutus on varsin tuntuva. Hän julkaisi myös novelleja sekä historiallisia teoksia, jotka eivät kuitenkaan pohjautune laajempiin itsenäisiin tutkimuksiin. Bajza perusti ja toimitti aikakauskirjoja, muun muassa Kritikai lapok, Aurora, Társalkodó ja varsinkin Athenaeum (Figyelmezö liitteineen) 1837−1843, johon viime mainittuun kirjoittivat myös Sándor Petőfi ja Mihály Tompa. Bajzan suorasanaisista tutkielmista merkittävimpä ovat Az epigramma teoriája (’Epigrammin teoria’, 1828). Hänen runokokoelmansa ensipainos ilmestyi 1835. Vuonna 1851 ilmestyivät Pestissä kahdessa osassa hänen kootut teoksensa, jotka sitten Ferenc Toldy toimitti uudestaan julkisuuteen 1861−1863 kuusiosaisena. == Lähteet == ==Aiheesta muualla== Luokka:Kirjallisuuskriitikot Luokka:Unkarilaiset kirjailijat Luokka:Vuonna 1804 syntyneet Luokka:Vuonna 1858 kuolleet
FK Čelik Nikšić

Fudbalski Klub Čelik Nikšić on jalkapalloseura Nikšićistä. Seura on perustettu vuonna 1957. == Saavutukset == * Druga liga (1): http://www.rsssf.com/tablesm/montegchamp.html : 2012 == Kausi == Kausi Sarjataso Liiga Paikka Linkki Huomautukset 2006/2007 2. Druga liga 10. http://www.rsssf.com/tablesm/monteg07.html 2007/2008 2. Druga liga 2. http://www.rsssf.com/tablesm/monteg08.html 2008/2009 2. Druga liga 10. http://www.rsssf.com/tablesm/monteg09.html# 2009/2010 2. Druga liga 8. http://www.rsssf.com/tablesm/monteg2010.html#druga 2010/2011 2. Druga liga 8. http://www.rsssf.com/tablesm/monteg2011.html#druga 2011/2012 2. Druga liga 1. http://www.rsssf.com/tablesm/monteg2012.html#druga Joukkue nousee Prva liga 2012/2013 1. Prva liga 3. http://www.rsssf.com/tablesm/monteg2013.html 2013/2014 1. Prva liga 3. http://www.rsssf.com/tablesm/monteg2014.html Putoaminen 3. liga ==Lähteet== == Aiheesta muualla == *FK Čelik Nikšić Soccerway Luokka:Montenegrolaiset jalkapalloseurat Luokka:Vuonna 1957 perustetut urheiluseurat
De la Motte

De la Motte on vanha ranskalainen aatelissuku, ensimmäinen Suomeen saapunut on Samson de la Motte. Suku on introdusoitu Ruotsin ritarihuoneeseen vuonna 1642 numerolla 280. Suomen ja Venäjän yhdistymisen jälkeen vuonna 1809, suku rekisteröitiin 28.1.1818 Suomen aatelismatrikkeliin numerolla 23. == Historia == Samson syntyi Ranskassa. Hän avioitui puolisonaan Anna Michelsdotter de la Motte, o.s. Rapp, sekä Brita Munck af Fulkila. Samson sai 2. tammikuuta 1600 läänityksenä Sääksmäen Lahisten säterikartanon, jonka Hogenskild Bjelke oli menettänyt valtiolle. Hän oli majurina Puolan sodan aikana Wolmarin piirityksessä 1601. Linnoitus menetettiin ja hänet lähetettiin vihollisen panttivangiksi, mutta hän selviytyi siitä ja sai ratsumestarin arvon 7. syyskuuta 1603. Vuonna 1606 hän sai tehtäväkseen kuljettaa koko jalkaväki Hämeestä Narvaan. Hänen säterioikeutensa Sääksmäen Lahisten ja Luopioisten Kantolan kartanoihin vahvistettiin 22. maaliskuuta 1613. Samson allekirjoitti aatelin joukossa Maapäivien (lantdagen) päätökset 2. helmikuuta 1616 Helsingissä. Hän yleni kenraalimajuriksi ja on elänyt vielä 6. maaliskuuta 1620, mutta luultavasti kuollut pian sen jälkeen. Lahisen herralla oli kolme lampuotia Pajulahden ja Oittilan kylissä 1630 (7) kpl, mutta 1650-luvulta lähtien jälleen (3) kpl. Nämä kolme de la Motte-suvun rälssitilaa vastaavat myöhempiä Oittilan Tihtarin ja Oittilan eli Vilppulan sekä Pajulahden Tiaisen taloja. Suku katsottiin aateliseksi jo Ranskassa ja merkittiin Ruotsin aatelismatrikkeliin 1642 numerolla 280. Vuonna 1809 suvulla ei ollut enää edustajaa Ruotsissa mutta Suomessa se merkittiin aatelismatrikkeliin 28.1.1818 numerolla 23. Suku kuitenkin sammui mieslinjalla 1886. Lahisten kartanon se menetti 1720, mutta sen hallussa oli vielä muitakin kartanoita ja taloja. == De la Motten sukuluettelo == Lähteet === Päämiehiä === * Samson de la Motte (s - k. noin. 1620), kenraalimajuri, aateloitu Ruotsin ritaruhuoneella ja Suomen Ritarihuoneella. * Carl de la Motte (noin. 1615) everstiluutnantti "peri isältään Sääksmäen Lahisten kartanon, jonka omistukseen kuului mm. Saarijärven Vahangan kylän talot". * Karl de la Motte (12. marraskuuta 1641 – 4. joulukuuta 1676) majuri, valtiopäivämies 1660. * Carl Johan de la Motte (noin. 1667– 28. helmikuuta 1736 (64-73) Rågö, Lokalahti, Finland, Turun hovioikeuden auskultantti. — Turun hovioikeuden notaari (vuoden 1710 jälkeen). Omisti Lokalahden Ruissaaren. Valtiopäivämies 1720. *Reinhold de la Motte (2. heinäkuuta 1705 Lokalahti, Finland – lokakuuta 1742 (37) Stockholm, Sweden, Luutnantti. *Katarina de la Motte aatelisrouva (syntynyt noin 1640 Sääksmäki lahikainen (nyk. lahinen) – noin 1695 Sääksmäki, Lahinen Heinola, Paaso., Heinolan Paason kartanon emäntä, Puolisot (1) noin 1659 Evert Johan Johansson Ållongren (2) Puoliso noin 1667, Heinola, Christian Magnus von der Pahlen. == Lähteet == * Carpelan, Tor 1954 s. 260-261. Viitattu 12.6.2020. === Viitteet === Luokka:Ranskan aateli Luokka:Ruotsin aateli Luokka:Suomalaiset aatelissuvut
John Stenström

John Benjamin Stenström (17. joulukuuta 1874 Turku − 3. maaliskuuta 1949 Helsinki) oli suomalainen juristi ja korkeimman oikeuden oikeusneuvos.Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 : John Benjamin Stenström Stenströmin vanhemmat olivat Turun tuomiokirkon taloudenhoitaja, varapastori Gustaf Ferdinand Stenström (1826−1897) ja tämän toinen puoliso Hilda Adolfina Olivia Lundenius. Hän pääsi ylioppilaaksi 1892 Turun ruotsalaisesta klassillisesta lyseosta ja suoritti oikeustutkinnon Helsingin yliopistossa 1896. Stenström sai varatuomarin arvon 1899.Yrjö Kotivuori, Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852: Gustaf Ferdinand Stenström. Verkkojulkaisu 2005. Luettu 25.1.2020 Stenström oli Turun hovioikeuden hovioikeudenneuvoksena 1927−1930 ja korkeimman oikeuden oikeusneuvoksena 1930−1944. John Stenström oli naimisissa 1901−1906 lääkintävoimistelija Lilly Tammelinin kanssa, liitto päättyi avioeroon. Hän oli sitten naimisissa 1906−1910 Bertha Procopén (k. 1910) kanssa ja 1913−1935 Elin Sofia Holmbergin, o.s. Annala (k. 1935) kanssa. == Julkaisuja == * Selostuksia ja tiedonantoja Korkeimman oikeuden ratkaisuista vuonna 1944 : heinäkuu - joulukuu ; Korkeimman oikeuden määräyksestä toimittanut John Stenström, ent. oikeusneuvos. Helsinki 1947 * Selostuksia ja tiedonantoja Korkeimman oikeuden ratkaisuista vuonna 1945 : heinäkuu - joulukuu ; Korkeimman oikeuden määräyksestä toimittanut John Stenström, ent. oikeusneuvos. Helsinki 1949 * Selostuksia ja tiedonantoja Korkeimman oikeuden ratkaisuista vuonna 1946 tammikuu - kesäkuu ; Korkeimman oikeuden määräyksestä toimittanut John Stenström, ent. oikeusneuvos. Helsinki 1949 * Selostuksia ja tiedonantoja Korkeimman oikeuden ratkaisuista vuonna 1946 heinäkuu - joulukuu ; Korkeimman oikeuden määräyksestä toimittanut John Stenström, ent. oikeusneuvos. Helsinki 1950 == Lähteet == Luokka:Suomalaiset juristit Luokka:Korkeimman oikeuden jäsenet Luokka:Vuonna 1874 syntyneet Luokka:Vuonna 1949 kuolleet
Peikonmalja

Peikonmalja (Ionomidotis irregularis) on Suomessa kasvava erittäin uhanalainen sienilaji. Se kasvaa lehdoissa sekä norojen ja purojen ympäristössä.Laji.fi: Peikonmalja (Ionomidotis irregularis) Peikonmaljaa on löydetty vain kahdesta metsästä Suomesta.Yle uutiset: Suomen metsissä elää tuhansia lähes tuntemattomia lajeja == Lähteet == == Aiheesta muualla == *MushroomExpert: Ionomidotis irregularis Luokka:Kotelosienet
Etujärjestö

Etujärjestö on ryhmä, joka pyrkii ajamaan oman jäsenistönsä tai viiteryhmänsä etuja. Usein sanalla tarkoitetaan taloudellisia etujärjestöjä, kuten työnantaja- ja työntekijäjärjestöjä sekä tuottajajärjestöjä. Etujärjestöjen asema ja rooli poliittisessa järjestelmässä vaihtelevat eri yhteiskunnissa ja eri aikoina. Suomessa vuoden 1968 jälkeen tehdyissä tulopoliittisissa kokonaisratkaisuissa työntekijöiden ja työnantajien etujärjestöt neuvottelivat hallituksen kanssa valtakunnallisen taso ratkaisuista. Etujärjestöiksi voidaan kutsua myös joitakin yhdistyksiä, uskonlahkoja ja seuroja. Myös osuuskunnat sekä työelämäyhteistyötä promotoivat kuten opistot, ammattikorkeakoulut sekä yliopistot saattavat joutua eturistiriitatilanteisiin. Monien etujärjestöjen toiminnan keskeinen osa on päätöksentekijöiden lobbaaminen. Vuonna 2015 laskettiin, että Brysselissä toimii yli 600 kaupankäynnin ja ammattilaisten etujärjestöä, jotka pyrkivät vaikuttamaan Euroopan unionin päätöksentekijöihin. == Lähteet == *
William Lyytikäinen

Petter William Lyytikäinen (21. toukokuuta 1877 Pielavesi − 19. joulukuuta 1944 Helsinki) oli suomalainen juristi ja korkeimman oikeuden oikeusneuvos.Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 : Petter Villiam LyytikäinenAikalaiskirja 1934 Lyytikäisen vanhemmat olivat kauppias Petter Lyytikäinen ja Henrika Gertrud Korhonen. Hän pääsi ylioppilaaksi 1896 Kuopion lyseosta ja suoritti oikeustutkinnon Helsingin yliopistossa 1901. Lyytikäinen sai varatuomarin arvon 1904. Lyytikäinen oli Viipurin hovioikeudessa ylimääräisenä virkailijana 1907−1910 ja kanslistina 1910−1913. Hän toimi sitten asianajajana Viipurissa 1913−1917 ja sen jälkeen Viipurin hovioikeudessa notaarina 1917, asessorina 1917−1920 ja hovioikeudenneuvoksena 1920−1929. Lyytikäinen oli korkeimman oikeuden apujäsenenä 1927−1929 ja oikeusneuvoksena vuodesta 1929 alkaen. Lyytikäinen toimi myös maanviljelijänä omistamillaan tiloilla Saurelassa ja Korkeapurossa Pielavedellä. == Lähteet == Luokka:Suomalaiset asianajajat Luokka:Korkeimman oikeuden jäsenet Luokka:Vuonna 1877 syntyneet Luokka:Vuonna 1944 kuolleet
Hallituskatu (Helsinki)

right|thumb|Hallituskatu Mariankadulta länteen päin katsottuna. Vasemmalla Ritarihuone ja kauempana Valtioneuvoston linna, oikealla Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran talo. Taustalla Tuomiokirkon kupoli ja kadun suoran osuuden päässä kirkkoon liittyvä seurakuntasali, jonka ohitse katu jatkuu hieman etelämpänä Senaatintorin reunaa pitkin. right|thumb|Hallituskatu Snellmaninkadulta itään päin katsottuna. Vasemmalla Arppeanum, oikealla Valtioneuvoston linna. Hallituskatu (), on itä–länsisuuntainen katu Helsingin keskustassa, Kruununhaan kaupunginosassa. Se johtaa Mariankadulta Unioninkadulle Senaatintorin nurkalle. Aikaisemmin se ulottui Mikonkadulle saakka, mutta Unioninkadun länsipuolinen osa Hallituskatua nimettiin Yliopistonkaduksi vuonna 1995. Mariankadun jälkeen ensimmäinen poikkikatu on Ritarikatu. Seuraavana tulee Snellmaninkatu, jonka kohdalla Hallituskatu tekee pienen mutkan etelään. Sen jälkeen Hallituskatu jatkuu vielä Senaatintorin pohjoisreunaa pitkin Tuomiokirkon portaikon editse, ennen kuin se päättyy Unioninkatuun. Senaatintorin kohdalla oleva osa Hallituskatua on hieman etelämpänä kuin muut osat Hallituskatua ja sen jatkeena olevaa Yliopistonkatua. right|thumb|Hallituskatu Senaatintorin reunassa Unioninkadulta nähtynä. Vasemmalla Tuomiokirkko sivurakennuksineen ja portaikkoineen, taustalla Valtioneuvoston linna. Hallituskadun itäpäässä sijaitsevat Ritarihuone ja Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran tilat. Hallituskatu-niminen raitiovaunupysäkki sijaitsee Snellmaninkadun varrella hieman katujen risteyksestä pohjoiseen. == Nimi == Katu on saanut nimensä vuonna 1836 sen eteläpuolella sijaitsevan Senaatin rakennuksen, nykyisen Valtioneuvoston linnan mukaan. Suomenkielistä nimeä käytettiin jo 1866, mutta siitä tuli virallinen 1909. Ruotsin vallan aikana kadun nimi oli Skolgatan (”Koulukatu”, Helsingin triviaalikoulun mukaan). Vuosina 1820–1836 kadun nimenä oli Slottsgatan (”Linnakatu”) Kruununhakaan suunnitellun keisarillisen linnan mukaan. == Lähteet == == Aiheesta muualla == Luokka:Helsingin kadut Luokka:Kruununhaka
Kromi(III)pikolinaatti

Kromi(III)pikolinaatti (CrPic3) on suola, joka on muodostunut kromi-ionista ja siihen liittyneistä kolmesta orgaanisesta pikolinaatti-ionista. Kromi(III)pikolinaatin kemiallinen kaava on Cr(C6H4NO2)3. Aine liukenee hieman veteen pH:ssa 7. Suola liukenee myös polaarisiin orgaanisiin liuottimiin. Kromi(III)pikolinaattia on ehdotettu ravintolisäksi tyypin 2 diabeteksen hoitoon. Koska kromi ei imeydy ravinnosta kovinkaan hyvin, imeytymistä avustetaan pikoliinihapon aikaansaamalla kromin kelaatiolla. CrPic3-lisäravinteilla on väitetty olevan vaikutuksia veren glukoosipitoisuuteen, lipidien aineenvaihduntaan ja kehon koostumukseen. Euroopan unionissa kromi(III)pikolinaatti on ollut sallittu elintarvikkeiden ainesosana vuodesta 2011 saakka. == Lähteet == Luokka:Lisäravinteet Luokka:Pikolinaatit Luokka:Kromiyhdisteet
Alfred Sarva

Alfred Sarva, sukunimi aik. Lindström (14. helmikuuta 1877 Kiikka − 14. syyskuuta 1933 Helsinki) oli suomalainen juristi ja korkeimman oikeuden oikeusneuvos.Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 : Alfred Lindström (Sarva) Sarvan vanhemmat olivat ylireviisori Alfred Lindström (1832−1893) ja Sofia Amalia Rydman. Hän pääsi ylioppilaaksi 1895 Suomalaisesta normaalilyseosta ja suoritti oikeustutkinnon ja ylemmän hallintotutkinnon Helsingin yliopistossa 1899. Sarva sai varatuomarin arvon 1903.Yrjö Kotivuori, Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852: Alfred Lindström. Verkkojulkaisu 2005. Luettu 25.1.2020. Sarva oli senaatin kopistina vuodesta 1902, oikeusosaston kanslistina vuodesta 1909 ja oikeusosaston protokollasihteerinä 1917, korkeimman oikeuden vanhempana oikeussihteerinä 1918−1920 ja oikeusneuvoksena vuodesta 1920 alkaen. Ennen vuotta 1918 hän oli useita vuosia valtiopäivien lakivaliokunnan sihteerinä ja 1919−1921 lainvalmistelukunnan kolmannen osaston vanhempana jäsenenä. 50 vuotta, Helsingin Sanomat, 14.02.1927, nro 44, s. 2, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot Alfred Sarva oli naimisissa vuodesta 1902 filosofian maisteri, opettaja Elsa Rydmanin (1879−1947) kanssa. Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 : Elsa Rydman Alfred Sarvan veli oli rehtori ja oppikirjojen tekijä Gunnar Sarva.Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 : Gunnar Sarva == Lähteet == Luokka:Suomalaiset juristit Luokka:Korkeimman oikeuden jäsenet Luokka:Vuonna 1877 syntyneet Luokka:Vuonna 1933 kuolleet
Takizawa Bakin

Takizawa Bakin eli Kyokutei Bakin (1767−1848) oli japanilainen kirjailija, ”Japanin Walter Scott”. Hän julkaisi noin 300 enimmäkseen historiallista romaania. Bakin oli konfutselainen moralisti, hänen aiheiltaan usein hyvinkin seikkailevilla ja mielikuvitusrikkailla teoksillaan oli useimmiten opettavainen tarkoitus, vaikkapa hänen suurenmoisiksi hahmollut sankarinsa ja ylevä innostuksensa toisinaan saavat unohtamaan tavoitteellisuuden. Kuuluisin hänen romaaneistaan on 54-osainen Hakken-Den.Bakin, Kyokutei, Tietosanakirja osa 1, palsta 816, Tietosanakirja Osakeyhtiö 1909 == Lähteet == ==Aiheesta muualla== Luokka:Japanilaiset kirjailijat Luokka:Vuonna 1767 syntyneet Luokka:Vuonna 1848 kuolleet
Josef Schultz

Josef Schultz, kirjailijanimeltään Juhani (, k. huhtikuussa 1934) oli inkerinsuomalainen neuvostokirjailija. Schultz valmistui opettajaksi ennen Venäjän vallankumousta ja jatkoi opintojaan Krupskajalle nimetyssä poliittisen valistustyön instituutissa. Hän toimi opettajana Leningradin suomalaisessa pedagogisessa teknikumissa ja Kustannusliike Kirjan toimittajana. Vuonna 1932 Schultz komennettiin Petroskoihin metsäteknikumin johtajaksi ja myöhemmin hän johti kansanvalistusosastoa Uhtualla. Schultz julkaisi 1920-luvulta lähtien runoja, kertomuksia, pakinoita ja näytelmiä sanoma- ja aikakauslehdissä sekä erillisinä kirjasina. Hänen humoristiset kertomuksensa heijastavat inkeriläisten kansanelämässä tapahtuneita muutoksia ja niissä käytetään usein paikallista murretta. Schultz myös suomensi Demjan Bednyin runojaJuhani, Melinda. Kansalliskirjasto, viitattu 12.12.2021. ==Teokset== * Kymmenen vuotta: elävälehti työläisklubeille. Leningrad: Kirja, 1927. * Parempi myöhään kuin ei milloinkaan: lasten näytelmä. Leningrad: Kirja, 1927. * Veren ääni: 2-näytöksinen, 3-kuvaelmainen näytelmä nuorisoliittolaisten elämästä. Leningrad: Kirja, 1927. * Huono merkki: näytelmä. Leningrad: Kirja, 1928. * Hyvä lykky: näytelmä kolmessa kuvaelmassa. Leningrad: Kirja, 1930. * Punainen kylvö: elävä lehti. Leningrad: Kirja, 1931. * Runoja teoksessa Rakettu on raudalla, tulesta on tuotu: Neuvosto-Karjalan suomenkielistä runoutta vuosilta 1917–1940. Petroskoi: Karjala, 1976, s. 145–148. ===Suomennokset=== * Alas uunilta. Leningrad: Valtion kustannusliike Kirja, 1931. * Demjanin uusi testamentti. Leningrad: Valtion kustannusliike Kirja, 1931 (suomennettu mukaillen) * Paratiisin lunastus. Leningrad: Valtion kustannusliike Kirja, 1931 (suomennettu mukaillen) ==Lähteet== ==Aiheesta muualla== Luokka:Inkeriläiset henkilöt Luokka:Venäjän suomenkieliset kirjailijat Luokka:Syntymävuosi puuttuu Luokka:Vuonna 1934 kuolleet
Magnus Hovila

Magnus Aleksander Hovila, sukunimi vuoteen 1906 Hunnelin (18. maaliskuuta 1878 Janakkala − 20. kesäkuuta 1946 Helsinki) oli suomalainen juristi ja korkeimman oikeuden oikeusneuvos.Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 : Magnus Aleksander Hunnelin (Hovila)Aikalaiskirja 1934 : Magnus Hovila60-vuotias. Oikeusneuvos M. A. Hovila, Helsingin Sanomat, 18.03.1938, nro 75, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot Hovilan vanhemmat olivat tehtaankasööri Magnus Bernhard Hunnelin ja Aleksandra Lukin. Hän pääsi ylioppilaaksi 1896 Hämeenlinnan lyseosta ja suoritti Helsingin yliopistossa ylemmän hallintotutkinnon 1901 ja oikeustutkinnon 1903. Hovila sai varatuomarin arvon 1906. Hovila oli eri viroissa senaatin prokuraattorintoimituskunnassa vuodesta 1906 alkaen ja oli toimituskunnan sihteerinä 1912−1922. Hän oli vanhempana oikeuskanslerinsihteerinä 1922−1932. vt. apulaisoikeuskanslerina useita kertoja 1928−1930 ja 1932 sekä korkeimman oikeuden oikeusneuvoksena 1932−1946. Hovila toimi laki-ja talousvaliokunnan sihteerinä 1910 ja 1911 sekä merisotasaalisoikeuden lainoppineena jäsenenä vuodesta 1922 alkaen. Hovila sai laamannin arvon 1927. Hän suomensi R. F. Hermansonin Suomen finanssihallinto- oikeuden luennot ja hänen julkaistaviksi kootut lausuntonsa ja mietintönsä. == Suomennoksia == * Muistiinpanot professori R. F. Hermansonin Suomen finanssihallinto-oikeuden luennoista; luennoitsijan luvalla julkaissut Gösta Palmgren ; toisesta painoksesta suomentanut M. A. Hovila. Suomalaisen lakimiesten yhdistyksen suomennoksia 1. WSOY 1920 * F. Hagerup : Oikeus ja kulttuuri XIX vuosisadalla; suomentanut M. A. Hovila. Suomalaisen lakimiesten yhdistyksen suomennoksia 2. WSOY 1923 == Lähteet == Luokka:Suomalaiset juristit Luokka:Suomalaiset virkamiehet Luokka:Korkeimman oikeuden jäsenet Luokka:Vuonna 1878 syntyneet Luokka:Vuonna 1946 kuolleet
Jokneam Illit

Jokneam Illit () on kaupunki Israelin Pohjoisella hallintoalueella. Kaupungin vieressä sijaitsee historialliseen Jokneamin kaupunkiin liitetty Tel Jokneam. Nykyisen kaupungin asukasluku oli vuoden 2018 lopussa 23 311\. ==Maantiede== Jokneam Illit sijaitsee Israelin pohjoisosassa lähellä Karmelvuorta. Kaupungin vieressä sijaitsee Jokneam-niminen mošav. ==Historia== Paikannimi Jokneam esiintyy jo muinaisen Egyptin hallitsija Thutmosis III:n aikaisissa lähteissä, joissa vuonna 1469 ennen ajanlaskun alkua mainitaan ʿn qnʿm eli "(Jo)kneamin lähde". Nimi esiintyy useampaan otteeseen myös Vanhassa testamentissa. Assyrian hallitsija Tiglatpileser III:n mainitaan tuhonneen paikan vuonna 733 tai 732 eaa. Eusebios käytti paikasta nimeä Kammona kuvaillen sitä kyläksi Legion eli sittemmin Lajjunin kylän pohjoispuolella. Ristiretkeläiset tunsivat paikan nimellä Caimont. Historiallinen Jokneam on liitetty Tel Jokneamin Telliin nykyisen paikkakunnan vieressä. Nykyinen Jokneam sai alkunsa, kun joukko juutalaisia siirtolaisia perusti Jokneamin mošavan vuonna 1935. Israelin itsenäistymisen jälkeen paikalle muutti suuri joukko uusia siirtolaisia, joille rakennettiin ensin väliaikaiseksi tarkoitettuja mutta pysyväksi muuttuneita asuntoja. Ensin siirtolaiset olivat riippuvaisia julkisista hankkeista työllistyäkseen, mutta lopulta huomattava osa heistä oli työllistynyt paikalliseen teollisuuteen ja muille yksityisille aloille. Jokneam Illit perustettiin irrottamalla se viereisestä mošavasta vuonna 1950. ==Väestö== Jokneam Illitin asukasluku oli vuoden 2018 lopussa 23 311. Vuonna 2002 vastaava lukema oli 16 700 ja vuonna 1968 3 640. ==Lähteet== == Aiheesta muualla == Luokka:Israelin kaupungit
Unnan

Unnan () on Japanin kaupunki Honshūn saarella Chūgokun alueella Shimanen prefektuurissa. Se sijaitsee sisämaassa prefektuurin itäosassa ja rajautuu etelässä Hiroshiman prefektuuriin. Kaupungin läpi virtaa Chūgokuvuorilta alkunsa saava Ibijoki useine sivujokineen. Unnanissa on 37 720 asukasta (joulukuussa 2019) ja sen pinta-ala on 553,18 neliökilometriä. Unnan on kaupunkina suhteellisen uusi: se perustettiin vuonna 2004 yhdistämällä toisiinsa Daitōn, Kakeyan, Kamon, Kisukin ja Mitoyan maaseutukaupungit sekä Yoshidan kyläkunta. Kaupungin nimi viittaa Izumon provinssin (un) eteläosiin (nan) ja on ollut pitkään käytössä Izumon eteläpuolisia piirikuntia tarkoittavana alueen nimenä. Unnanin vuoristoseudut ovat vanhastaan olleet raudan tuotantoaluetta tatara-uunein. Kaupungin keskusta sijaitsee Ibijoen varren Kisukissa, joka kehittyi Edo-kaudella markkinapaikkana ja jokisatamana. Daitōn alueelle avattiin ennen toista maailmansotaa molybdeenikaivos, jonka tuotantomäärät olivat jonkin aikaa maan suurimpia. Nykyisin tärkeitä elinkeinoja ovat riisin, teen, vihannesten ja esimerkiksi viinirypäleiden viljely sekä karjankasvatus. Kisukin ja Kamon alueille on sijoittunut myös teollisuutta, ja kaupungin pohjoisosat ovat kasvaneet Izumon ja Matsuen lähiöinä. Unnanissa sijaitsee Kamo-Iwakuran arkeologinen kohde, josta on löydetty 39 pronssikelloa (dōtaku). Ne on nimetty Japanin kansallisaarteeksi. Toinen merkittävä löytö on Kanbaran pyhäköltä esiin kaivettu, vuodelle 239 päivätty pronssinen peili, jota on kutsuttu Himikon peiliksi. Matkailijoita Unnaniin houkuttelevat esimerkiksi Ushio-onsenin ja Yumura-onsenin kuumat lähteet, joilla on pitkä historia. Eräs luonnonnähtävyys on Ryūzun ja Yaen vesiputoukset, jotka muodostavat ympäristöineen prefektuurin luonnonpuiston. Kaupunkia palvelee JR Nishi-Nihonin Kisuki-linja. == Kuvia == Tiedosto:Mitoya Castle.jpg|Mitoyan linnan rauniot Tiedosto:Kitahara hydroelectric power station (Shimane) 3.jpg|Kitaharan vesivoimalaitos Tiedosto:Kisuki Station - various - Aug 14 2019 21 19 01 383000.jpeg|Kisukin rautatieasema Tiedosto:Kamoiwakura Ruins.JPG|Kamo-Iwakurasta löytyneitä kelloja == Lähteet == == Aiheesta muualla == * Kaupungin internetsivut Luokka:Shimanen prefektuurin kaupungit
Gunnar Idestam

Frans Gunnar Idestam (28. elokuuta 1870 Hämeenlinna − 23. heinäkuuta 1943 Helsinki) oli suomalainen juristi ja korkeimman oikeuden oikeusneuvos.Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 : Frans Gunnar IdestamAikalaiskirja 1934 : Gunnar Idestam Idestamin vanhemmat olivat lääninsihteeri Josef Frans Oskar Idestam (1828−1908) ja Selma Sofia Utter. Hän pääsi ylioppilaaksi 1891 Hämeenlinnan lyseosta ja suoritti Helsingin yliopistossa oikeustutkinnon 1896. Idestam sai varatuomarin arvon 1899.Yrjö Kotivuori, Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852: Josef Frans Oskar Idestam. Verkkojulkaisu 2005. Luettu 25.1.2020. Idestam oli Turun hovioikeudessa kirjaajana vuodesta 1910, notaarina vuodesta 1911, viskaalina 1917, asessorina vuodesta 1917 sekä hovioikeudenneuvoksena 1927–1929 ja korkeimman oikeuden oikeusneuvoksena 1929–1940. Gunnar Idestamin veli oli oikeusneuvos, valtiopäivämies Eugen Idestam. == Lähteet == Luokka:Suomalaiset juristit Luokka:Korkeimman oikeuden jäsenet Luokka:Vuonna 1870 syntyneet Luokka:Vuonna 1943 kuolleet
Assaminmakaki

Assaminmakaki (Macaca assamensis) on osissa Intiaa, Kiinaa, sekä muuta Etelä- Aasiaa ja Kaakkois-Aasiaa tavattava makaki. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto eli IUCN on määritellyt sen silmälläpidettäväksi lajiksi. ==Taksonomia== Assaminmakaki kuuluu kädellisten lahkon makakien sukuun. Sen kaksiosaisen tieteellisen nimen Macaca assamensis on antanut McClelland vuonna 1840. Lajilla on kaksi alalajia, M. a. assamensis ja M. a. pelops. ==Koko ja ulkonäkö== Assaminmakakiurokset ovat naaraita kookkaampia. Urosten paino on 6–12 kiloa ja naaraiden noin 5 kiloa. Makakien turkki on pääosin ruskea. Häntä on lyhyt ja karvainen. Naama on karvaton ja pitkä, sekä nenä litteä. Suussaan makakeilla on poskipussit, joihin ne voivat kerätä ravintoa ruokaa etsiessään. Naaraiden takamus muuttuu punaiseksi kiima-aikana. ==Levinneisyys ja elinympäristö== Aasianmakakeja tavataan Bangladeshissa, Bhutanissa, Laosissa, Myanmarissa, Nepalissa, Pohjois-Thaimaassa, Pohjois-Vietnamissa, Intiassa Arunachal Pradeshin, Assamin, Manipurin, Meghalayan, Mizoramin, Nagalandin, Sikkimin, Tripuran, Uttar Pradeshin ja Länsi-Bengalin osavaltioissa, sekä Kiinan Guangxin, Guizhoun, Tiibetin ja Yunnanin maakunnissa. Lajia tavataan trooppisissa ja subtrooppisissa metsissä, kuivissa ikivihantaisissa metsissä ja vuoristometsissä. Elinympäristö käsittää alueita aina noin 100 metrin korkeudelta merenpinnasta 3 000–4 000 metriin saakka. Tyypillisimmät esiintymisalueet ovat yli 1 000 metrin korkeudella. ==Elintavat== Assaminmakakit ovat päiväaktiivisia ja ne liikkuvat sekä maassa että puissa. Makakit ruokailevat yleensä puissa, mutta viettävät huomattavan osan ajastaan maassa lepäillen tai sukien toisiaan. Makakit muodostavat tyypillisesti 10–15 yksilön laumoja, joissa tavallisesti on yksi täysikasvuinen uros. Sukukypsät naaraat saavat tavallisesti yhden poikasen vuosittain. Assaminmakakit ovat kaikkiruokaisia ja ne syövät esimerkiksi hedelmiä, lehtiä, hyönteisiä ja pieniä selkärangallisia. ==Uhat ja suojelu== Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto eli IUCN on määritellyt assaminmakakin silmälläpidettäväksi lajiksi. Lajin kannat ovat vähentyneet esimerkiksi metsästyksen ja elinympäristön tuhoutumisen takia. Kokonaisuutena tätä ei ole kuitenkaan pidetty suurempana uhkana lajille. Lajin levinneisyysalue käsittää useita suojeltuja alueita. ==Lähteet== Luokka:Marakattiapinat
Axel Gylling

Axel Gylling (3. huhtikuuta 1880 Kuopio − 27. toukokuuta 1957 Helsinki) oli suomalainen juristi ja korkeimman oikeuden oikeusneuvos.Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 : Axel GyllingAikalaiskirja 1934 : Axel Gylling Gyllingin vanhemmat olivat piiri-insinööri Uno Aleksander Gylling (1848–1899) ja Eugenie Viktoria Klotilda Henriette Helsingius. Hän pääsi ylioppilaaksi 1899 Jyväskylän lyseosta ja suoritti Helsingin yliopistossa oikeustutkinnon 1905. Gylling sai varatuomarin arvon 1907.Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 Uno Alexander Gylling Gylling oli Turun hovioikeudessa kanslistina vuodesta 1914, notaarina vuodesta 1917, viskaalina 1918, asessorina vuodesta 1918 sekä korkeimman oikeuden apujäsenenä 1920−1930 ja oikeusneuvoksena 1930−1950. Hän oli Turun lääninvankilan apulaisjohtajana 1907−1919 ja toimi Jokioisten kartanon maanvuokrasuhteiden järjestämiskomitean puheenjohtajana 1917−1918. Axel Gylling oli naimisissa 1909−1939 Lydia Amanda Gustafssonin (k. 1939) kanssa ja vuodesta 1940 Aina Gerda Aurora Hirnin kanssa. Axel Gyllingin veli oli tiedemies ja poliitikko Edvard Gylling. == Lähteet == Luokka:Suomalaiset juristit Luokka:Korkeimman oikeuden jäsenet Luokka:Vuonna 1880 syntyneet Luokka:Vuonna 1957 kuolleet
Santeri Palerma

Santeri Palerma (oikealta nimeltään Yrjö Järveläinen, ; 1896 Hämeenlinna – 15. marraskuuta 1937 Leningrad) oli neuvostoliitonsuomalainen kirjailija. Palerma syntyi työläisperheeseen ja työskenteli muun muassa putkimiehenä ja rautatieläisenä. Hän osallistui Suomen sisällissotaan ja sai elinkautisen vankeustuomion. Palerma siirtyi Neuvostoliittoon vuonna 1925. Palerma julkaisi kertomuksia Soihtu-, Punakantele- ja Rintama-lehdissä ja häneltä ilmestyi kaksi erillistä romaania. Aikanaan suosittu Neljästi karkuteillä on seikkailukertomuksen luonteinen kuvaus Suomen sisällissodasta. Palerma työskenteli 1930-luvun lopulla puuseppänä Leningradissa. Hänet pidätettiin lokakuussa 1937, tuomittiin kuolemaan vakoilusta ja ammuttiin. ==Teoksia== * Neljästi karkuteillä. Leningrad: Kirja, 1931. * Sellissä ja komppaniassa. Leningrad: Kirja, 1933. ==Lähteet== Luokka:Venäjän suomenkieliset kirjailijat Luokka:Suomalaiset teloitetut Luokka:Venäläiset teloitetut Luokka:Vuonna 1896 syntyneet Luokka:Vuonna 1937 kuolleet Luokka:Neuvostoliitonsuomalaiset henkilöt Luokka:Stalinin vainoissa kuolleet
Voiman talo

Voiman talo on arkkitehti Georg Jägerroosin suunnittelema liike-, toimisto- ja asuinrakennus Tampereella, osoitteessa Hämeenkatu 10. Kuusikerroksinen talo on valmistunut vuonna 1937, ja se edustaa maltillista funktionalismia. Katutason liikekerros ja sen päällä sijaitseva, julkisivussa korostuva ravintolakerros ovat lasipintaisia. Toimisto- ja asuinkerrokset sijoittuvat niiden yläpuolelle. ==Historiaa== ===Osuusliike Voiman talo=== Tamperelaiset osuuskaupat yhdistyivät syksyllä 1917 Osuusliike Voimaksi. Suuri osuuskunta osti keskustasta toimitalokseen Hämeenkatu 10:ssä sijainneen Hällströmin palatsin, jonka se kaavaili muuttavansa tavarataloksi. Rakennus kuitenkin tuhoutui seuraavana keväänä käydyssä Tampereen taistelussa. Sodan jälkeen osuusliike pystytti tontille väliaikaisen, matalan ja ulkoasultaan vaatimattoman puutalon. Uuden ja ajanmukaisen keskustoimitalon suunnittelu käynnistyi vuonna 1935. Piirustukset tilattiin Kulutusosuuskuntien Keskusliiton rakennusosastolta Helsingistä. Rakennuksen valmistuttua tiloihin sijoittuivat muun muassa Voiman tavaratalo Suuraitta sekä Voiman Suurravintola, josta muodostui työväenluokkainen vastine hienolle Hotelli Tammerin ravintolalle.Mukala 1999, s. 89, 108. Kun osuusliike 1960-luvun alussa rakensi kadun toiselle puolelle uuden liiketalon (Hämeenkatu 11), tavaratalo siirtyi sinne. Ravintola sen sijaan jäi entiselle paikalleen. ”Uusi Voima” ja ”Vanha Voima” yhdistettiin toisiinsa maanalaisella tunnelilla. Se oli kulkuväylänä käytössä 1970-luvulle asti. Seuraavalla vuosikymmenellä Voima yhdistyi valtakunnalliseen E-osuuskunta Ekaan ja Voima-nimiset kaupat hävisivät katukuvasta.Punainen Tampere: Opas, s. 51. ===Vuoden 2010 tuhopoltto=== Marraskuussa 2010 talon katutason pizzeriassa tapahtui tuhopoltto. Räjähdysmäisessä tulipalossa kuoli kolme ja loukkaantui neljä ihmistä. Rakennus kärsi noin 7,5 miljoonan euron vahingot. ==Status== Tampereen kaupungin kaavoitusyksikön mukaan Voiman talo on rakennustaiteen, kulttuurihistorian ja kaupunkikuvan kannalta erittäin merkittävä kohde.Tampereen kantakaupungin rakennuskulttuuri 1998, s. 13, 153. Talo on suojeltu asemakaavalla vuonna 2005.Wacklin & Hirvikallio 2010, s. 192. Rakennus on kiinteä osa Hämeenkatua, joka muodostaa valtakunnallisesti merkittävän rakennuskokonaisuuden yhdessä Hämeensillan ja Keskustorin kanssa. ==Katso myös== * Tammelan Voiman talo ==Lähteet== ==Aiheesta muualla== * Hämeenkadun varrella : Osuusliike Voiman toimi- ja asuintalo, Aamulehti, 01.08.1937, nro 203, s. 7, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot * Osuusliike Voiman liike- ja asuintalo Tampereella. Arkkitehti Georg Jägerroos, Arkkitehti, 01.08.1937, nro 8, s. 18, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot Luokka:Tampereen suojellut rakennukset Luokka:Kyttälä Luokka:Tampereen asuinrakennukset Luokka:Tampereen liikerakennukset Luokka:Tampereen toimistorakennukset