Vasemmistososialistivallankumoukselliset

Vasemmisto­sosialisti­vallan­kumoukselliset eli ”vasemmistoeserrät” olivat Venäjän sosialisti­vallan­kumouksellisen puolueen eli ”eserrien” vasen siipi, joka irtautui syksyllä 1917 kokonaan omaksi puolueekseen. Vasemmisto­sosialisti­vallan­kumoukselliset tukivat alkuun bolševikkien suorittamaa lokakuun vallankumousta ja toimivat bolševikkien hallituskumppanina joulukuusta 1917 maaliskuuhun 1918. Myöhemmin he kääntyivät bolševikkien valtaa vastaan. ==Puolueen historia== Vasemmisto­sosialisti­vallan­kumoukselliset muodostuivat sosialisti­vallan­kumouksellisten radikaalisiivestä, joka ei halunnut tukea liian porvarillisena pidettyä väliaikaista hallitusta vuonna 1917. Ryhmän johtohenkilö oli Marija Spiridonova.Left Socialist Revolutionaries Spartacus Educational. Viitattu 6.11.2016. Lokakuuhun 1917 mennessä sosialisti­vallan­kumouksellisten sisäinen linjariita oli kärjistynyt niin pahaksi, että se halvaannutti kokonaan puolue-elinten päätöksenteon. Tällöin oikeistosiipeä edustanut puoluejohto lopulta erotti vasemmistosiiven edustajat, joiden oli pakko muodostaa itselleen oma puolue. Bolševikkien kaapattua vallan vasemmisto­sosialisti­vallan­kumoukselliset asettuivat toisessa yleisvenäläisessä neuvostokongressissa tukemaan tapahtunutta vallanvaihdosta, mutta eivät suoralta kädeltä halunneet liittyä mukaan uuteen hallitukseen, jonka bolševikit muodostivat aluksi yksin. Puolueiden välille kuitenkin syntyi sopimus 28. (15.) marraskuuta 1917, ja vasemmisto­sosialisti­vallan­kumoukselliset liittyivät Vladimir Leninin johtamaan kansankomissaarien neuvostoon. Perustuslakia säätävän kansalliskokouksen vaaleissa vasemmisto­sosialisti­vallan­kumoukselliset olivat vielä samoilla ehdokaslistoilla oikeisto­sosialisti­vallan­kumouksellisten kanssa, mutta itse kansalliskokouksessa he muodostivat oman edustajaryhmänsä.Vladimir N. Brovkin: The Mensheviks after October – Socialist Opposition and the Rise of the Bolshevik Dictatorship. Cornell University Press 1987. Google Books Kevään 1918 aikana vasemmisto­sosialisti­vallan­kumoukselliset menettivät luottamuksensa bolševikkeihin. Suurin yksittäinen erimielisyyden aihe oli maaliskuussa 1918 Saksan kanssa solmittu Brest-Litovskin rauhansopimus, joka oli hyvin epäedullinen Venäjälle. Vasemmisto­sosialisti­vallan­kumouksellisten kansankomissaarit erosivat kansankomissaarien neuvostosta vastalauseena rauhansopimukselle.Robert Service: A History of Modern Russia – From Nicholas II to Putin, s. 78. Penguin Books, Lontoo 2003. Puolueen edustajat myös äänestivät kolmannessa yleisvenäläisessä neuvostokongressissa sopimuksen hyväksymistä vastaan. Vasemmisto­sosialisti­vallan­kumoukselliset eivät hyväksyneet myöskään vapaan ammattiyhdistystoiminnan ja ruohonjuuritason neuvostovallan tukahduttamista puoluediktatuurin tieltä. He vastustivat jyrkästi myös toukokuussa 1918 elintarvikehuollon turvaamiseksi säädettyä viljanpakko-ottolakia, joka antoi hallituksen nimittämille erikoiskomissaareille lähes rajattomat oikeudet, jopa oikeuden lakkauttaa keskushallinnon määräyksiä vastustavat neuvostot. Kesällä 1918 vasemmisto­sosialisti­vallan­kumoukselliset päättivät ryhtyä aseelliseen kapinaan bolševikkien muodostamaa diktatuuria vastaan. Spiridonovan johtama vasemmisto­sosialisti­vallan­kumouksellisten kapina alkoi Moskovassa kesken viidennen yleisvenäläisen neuvostokongressin 6. heinäkuuta 1918, mutta se murskattiin armotta. Kapinan alkamispäivänä puolueeseen kuulunut Jakov Bljumkin ampui Saksan lähettilään Wilhelm von Mirbachin provosoidakseen uuden, vallankumouksellisen sodan Neuvosto-Venäjän ja Saksan välille. Kapinalliset myös saivat hetkeksi vangittua turvallisuuspoliisi Tšekan johtajan Feliks Dzeržinskin.Service 2003, s. 103, 107. Kapinan seurauksena kaikki puolueen edustajat erotettiin viidennestä neuvostokongressista ja puolueen jäseniä alettiin vangita joukoittain. Vasemmisto­sosialisti­vallan­kumouksellinen Boris Donskoi salamurhasi Saksan sotilaskuvernöörinä Ukrainassa toimineen sotamarsalkka Hermann von Eichhornin Kiovassa 30. heinäkuuta 1918.Antony Beevor: Venäjän vallankumous ja sisällissota, s. 242 (suom. Markku Päkkilä). WSOY, Helsinki 2022. Alkuteos Russia – Revolution and Civil War 1917–1921. Jotkut vasemmisto­sosialisti­vallan­kumouksellisista halusivat edelleen jatkaa yhteistyötä bolševikkien kanssa. Tämä puolueen sisäinen vähemmistö muodosti syksyllä 1918 kaksi uutta lyhytikäistä puoluetta, Narodnikkikommunistien puolueen ja Vallankumouksellisen kommunismin puolueen, joista molemmat sulautuivat melko pian kokonaan bolševikkeihin. Venäjän sisällissodan myöhemmässä vaiheessa vasemmisto­sosialisti­vallan­kumoukselliset olivat keskeisessä roolissa Irkutskiin tammikuussa 1920 perustetussa lyhytikäisessä paikallisessa kapinahallinnossa eli ”poliittisessa keskustassa”, joka syrjäytti ja vangitsi valkoisten ylimmän johtajan Aleksandr Koltšakin. Koltšakin tuomitsi kuolemaan bolševikkijohtoinen Irkutskin sotilaallinen vallankumouskomitea, jossa oli myös vasemmistoeserrien edustajia.Beevor 2022, s. 454–456. Alkuperäinen vasemmisto­sosialisti­vallan­kumouksellinen puolue lakkautettiin lopullisesti vuonna 1923. ==Lähteet== *