EkBass/fiwiki-20250220-pages-articles huggingface dataset:
Sinipyrstö

Sinipyrstö (Tarsiger cyanurus) on sieppojen heimoon kuuluva vähän punarintaa suurempi euraasialainen lintulaji. == Koko ja ulkonäkö == Linnun pituus on 14 senttimetriä, siipien kärkiväli 21–24,5 senttimetriä ja paino keskimäärin 12–15 grammaa. Pää on iso, muodoltaan lähellä sieppoja. Sinipyrstöllä on kaikissa puvuissa oranssinpunaiset kyljet ja sininen pyrstö. Juhlapukuinen koiras on päältä kokonaan sininen, vatsa ja kurkku ovat valkoiset. Naaras ja nuori ovat yleisväritykseltään ruskeita. == Ääni == Sinipyrstö huomataan usein kirkkaasta ja voimakkaasta laulustaan, joka muistuttaa hieman leppälintua. Laulun säe on tyypillinen, esimerkiksi ”tidy tidy tyty tidydydydy”. Varoitusääni on ”iih”. == Levinneisyys == Sinipyrstö pesii Pohjois-Aasiassa Japania myöten, Siperiassa ja Luoteis-Venäjällä. Erillinen populaatio elää etelämpänä Afganistanista Kiinaan ulottuvalla alueella. Suomessa se pesii melko harvalukuisena, mutta yleistyvänä Itä-Suomessa, Kainuussa ja Etelä- Lapissa. Lajin levinneisyysalueen laajuus on 1–10 miljoonaa neliökilometriä, ja sen eurooppalainen populaatio on 20 000–41 000 yksilöä. Lajin talvehtimisalueet sijaitsevat Kaakkois-Aasiassa. Suomessa laji on pesimäalueiden ulkopuolella harvinainen, etelärannikolta on vain muutamia havaintoja koko historian ajalta.Rariteettikomitea == Elinympäristö == Suomessa sinipyrstöt viihtyvät vanhoissa kuusikoissa ja aarniometsissä. Aasiassa elinympäristö on laveampi ja laji elää myös esimerkiksi puutarhoissa ja metsiköissä. Japanissa lajia tavataan vuoristoissa kolmen kilometrin korkeudelle saakka missä puut, pääasiassa koivut, ovat kitukasvuisia ja vain pari–kolme metriä korkeita. Himalajalla laji voi pesiä jopa neljän kilometrin korkeudella. Muuttoaikana lajia voidaan havaita monenlaisissa ympäristöissä. == Lisääntyminen == Pesä on kannossa, mättäässä tai puunjuurten onkalossa. Naaras munii toukokuun lopulla tai kesäkuussa 5–7 valkeahkoa munaa. Naaras yksin hautoo, haudonta-ajan pituutta ei tunneta. Poikaset jättävät pesän noin kahden viikon ikäisinä. Pesii toisinaan kahdesti kesässä. Pesimäbiologia tunnetaan puutteellisesti. == Ravinto == Sinipyrstö on hyönteissyöjä, joka pesimäajan ulkopuolella syö lisäksi marjoja ja siemeniä. == Lähteet == * Cramp, Stanley (päätoim.) 1988: Handbook of the Birds of Europe, the Middle East and North Africa, V. – Oxford University Press. Hongkong. ISBN 0-19-857508-4 === Viitteet === Luokka:Siepot
Mustaleppälintu

thumb|Mustaleppälintu. Mustaleppälintu (Phoenicurus ochruros) on leppälintujen sukuun kuuluva tumma varpuslintulaji, jota tavataan Euraasiassa ja Afrikassa. Suomessa se on harvinainen pesimälaji. == Koko ja ulkonäkö == Mustaleppälinnulla on harmahtava vartalo ja tiilenpunainen pyrstö. Vartalonmuoto ja liikehdintä muistuttaa punarintaa. Naaras ja nuori hiirenharmaita, ruskeansävyisiä. Pyrstö ruosteenpunainen. Leppälintu on vaaleampi, hiekanruskeampi eikä yhtä tumma. Vanha koiras hiilenmusta, harmaasävyinen. Alaperä ja pyrstö punaiset, otsa vaaleampi ja siivellä valkoinen paneeli. 2. kalenterivuoden koiraat keväällä joko täysin naaraan näköisiä (”naaraspukuisia”) tai ruumiin jo sulkineita. Pituus on 14 cm, siipien kärkiväli 23–26 cm ja paino noin 14–18 g. Mustaleppälintukoiras laulaa alkukesän öisin. Varoitushuuto on lyhyt ”tik”, terävä ”tshak” ja korkea ”hi”. Euroopan vanhin rengastettu mustaleppälintu oli hollantilainen vähintään 10 vuotta 2 kuukautta vanha yksilö. Mustaleppälinnun kuvaili ja nimesi Samuel Gottlieb Gmelin 1774. Lajista tunnetaan 7 alalajia. == Levinneisyys == Mustaleppälintu pesii yleisenä Keski- ja Etelä-Euroopassa, sekä Lähi-idässä, Pohjois-Afrikassa, ja Keski-Aasiassa Kiinaan saakka. Euroopan populaation koko on 7,9–18 miljoonaa yksilöä. Suomessa mustaleppälintu on hyvin vähälukuinen pesimälaji pääosin etelärannikolla. Saapuu huhtikuussa, poistuu syys–lokakuussa. Karaistunut, on yrittänyt mm. talvehtia Suomessa. == Elinympäristö == Alun perin vuoristojen laji, joka on urbanisoitunut ja viihtyy nykyisin satamissa, teollisuusalueilla ja rakennustyömailla. == Lisääntyminen == Mustaleppälintu tekee pesänsä koloon tai onkaloon. Munia on 4–6. Haudonta kestää noin 13 päivää, vain naaras hautoo. Poikaset jättävät pesän 12–20 päivän ikäisinä. == Ravinto == Pääravintoa ovat hyönteiset ja hämähäkit, mutta marjoja ja siemeniäkin se syö. == Lähteet == Luokka:Siepot
Leppälintu

Leppälintu (Phoenicurus phoenicurus) on sieppoihin kuuluva lintulaji. == Nimi == Linnun nimi tulee sanan leppä vanhasta merkityksestä, joka tarkoittaa verta ja viittaa linnun punaruskeaan väritykseen. Tieteellinen nimi Phoenicurus phoenicurus on kreikkaa ja sisältää kreikan sanat phoinix (punainen, karmiininpunainen) ja oura (pyrstö), joten nimi tarkoittaa "punapyrstöinen".Jobling, 2010, s. 304 Vanhojen sanakirjojen käyttämiä muita nimiä ovat leppälindu (Schroderus 1637), punahändä (Ganander 1787), leppäkerttu, leppäterttu, kuolemalintu, kalmalintu, punatakkinen, vilulintu (Lönnrot 1861).Häkkinen 2011, s. 345 == Koko ja ulkonäkö == Pituus 14 cm, paino 14–19 g, siipien kärkiväli 21–24 cm. Koiraan rinta ja pyrstö ovat oranssinpunaiset ja pää harmaa. Sillä on myös mustaa kaulassa ja kasvoissa. Otsa on vaalea ja kurkku musta. Naaras ja nuori lintu ovat ruskeita ja niiden pyrstö on oranssinpunainen. Vanhoilla leppälinnuilla on sulkasato heinä–elokuussa, jonka jälkeen iän ja sukupuolen määritys maastossa on vaikeaa. Koiras laulaa aktiivisesti toukokuussa, usein puun latvassa. Laulaa usein myös yöllä. Laulu on kirkas säe, jota seuraa lyhyt matkintoja käsittävä liverrys. Laulun alkuosaa voisi kirjaimin kuvata ”hiitryitryitryi”. Varoitusääni on pajulintumainen ”hyit”. Vanhin suomalainen rengastettu leppälintu on ollut 6 vuotta, 11 kuukautta ja 7 päivää vanha. Vanhin eurooppalainen on ollut tanskalainen 10 vuoden ja 3 kuukauden ikäinen yksilö. == Levinneisyys == Laji pesii koko Suomessa ja talvikaudeksi laji muuttaa Pohjois-Afrikkaan. Leppälintu pesii lähes koko Euroopassa, Pohjois- ja Länsi- Afrikassa sekä Aasiassa Baikal-järvelle ja Iraniin saakka. Euroopassa pesii 2–3 miljoonaa paria, Suomessa 500 000 – 700 000 paria. == Elinympäristö == Metsät, pihat ja puistot ovat leppälinnun normaaleja elinympäristöjä. Mäntykankaat ja kalliomänniköt ovat lajin erityisessä suosiossa. == Lisääntyminen == Leppälintu on kolopesijä. Se voi pesiä myös isoreikäiseen pönttöön (lentoaukko 7 cm). Leppälintu suosii erityisesti vanhoja ja rapistuneita pönttöjä ja karttaa uusia. Naaras munii 6–7 sinistä munaa ja hautoo niitä noin kaksi viikkoa. Poikaset lähtevät pesästä kaksiviikkoisina. Osa kannasta pesii kahdesti kesässä. Leppälintu on käen pääisäntälaji Suomessa. Käki munii leppälinnun pesään leppälinnun munia suuremman munan, jota osa leppälinnuista sitten hautoo kuin omaansa. Osa leppälinnuista kuitenkin tunnistaa käen munan eikä haudo sitä. Esimerkiksi pajulinnut reagoivat herkästi käenmunaan ja hylkäävät lähes poikkeuksetta pesän käen vierailun jälkeen. Tästä on päätelty, että aiemmin pajulinnut ovat saattaneet olla käelle merkittävä isäntälaji. Mikäli näin on ollut, tulevaisuudessa myös leppälintu oppinee tunnistamaan käenmunan ja käen on haettava itselleen uusia loisintakohteita. == Ravinto == Leppälintu käyttää ravintonaan hyönteisiä ja hämähäkkejä, erityisesti perhosia ja kovakuoriaisia ja niiden toukkia. Syksymmällä se syö myös marjoja. == Lähteet == * * === Viitteet === == Aiheesta muualla == *LuontoPortti: Leppälintu (Phoenicurus phoenicurus) *ITIS: Phoenicurus phoenicurus Luokka:Siepot Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Pensastasku

Pensastasku (Saxicola rubetra) on punarinnan kokoinen lintu. == Koko ja ulkonäkö == Rinta ja vatsa ovat oranssinpunaiset,niillä on mustat selvärajaiset valkoreunaiset läikät silmien ympärillä (ikään kuin aurinkolasit); selkäpuoli on ruskean, mustan ja valkean kirjava. Koiraalla on valkeat läikät siivissä. Pyrstössä on selkeä valkea kuvio. Nuori lintu muistuttaa naarasta. Syksyisiä lintuja on varottava sekoittamasta mustapäätaskuun. Pituus 12–14 cm, paino 15–18 g. Koiras on hieman kookkaampi. Laulu on lyhyt, kuuluva viserrys. Jotkut koiraat ovat taitavia laulajia, jotka liittävät visertelyyn toisten lintulajien matkintoja. Alkukesällä laulaa myös yöllä. Varoitusääni on iskevä ”hyi-tek-tek”. Vanhojen pensastaskujen sulkasato alkaa heinäkuun toisella viikolla ja päättyy syyskuun alussa. Sen kesto on keskimäärin 54 päivää. Nuoret sulkivat osan ruumiinhöyhenistään heinä–elokuussa. Vanhin suomalainen rengastettu pensastasku on ollut 5 vuotta 2 kuukautta 23 päivää vanha. Se on samalla Euroopan vanhin pensastasku. == Levinneisyys == Pensastasku pesii Euroopassa ja Aasiassa ja talvehtii Afrikassa. Suomessa se pesii koko maassa. Suomen pesimäkanta oli 1980-luvun lopussa 400 000 – 600 000 paria, mutta on vuosina 2013–18 arvioitu enää 142 000 – 224 000 pariksi. Suomen kannan väheneminen johtuu ennen kaikkea Etelä- Suomen parimäärän vähenemisestä. Taantuman takana ovat ilmeisesti ainakin kuivuus talvehtimisalueilla Afrikassa ja 1950–1960-luvuilta alkanut maatalouden voimakas tehostuminen ja yksipuolistuminen, joka on köyhdyttänyt peltoympäristöjen monimuotoisuutta. Euroopan kanta on 7,7–10,6 miljoonaa paria, joista puolet Venäjän puolella. Kevään ensimmäiset pensastaskut saapuvat vapun maissa, pääjoukot pari viikkoa myöhemmin. Syysmuutto alkaa elokuun alkupuolella ja päättyy syyskuun lopulla. == Elinympäristö == Avomaiden lintu. Yleinen jokivarsiniityillä, joutomailla, peltoaukeiden valtaojien varsilla, laitumilla, avosoilla ja hakkuuaukoissa. Viihtyäkseen vaatii laajan aukean, jolloin useampi pari saattaa pesiä lähekkäin. Ei tavallisesti pesi pienillä metsäpelloilla. Muuttoaikoina kaikenlaisilla avomailla, myös ulkosaaristossa, missä se ei pesi. == Lisääntyminen == Pesänrakennus alkaa Etelä-Suomessa toukokuun puolivälissä. Takatalven sattuessa pesintä voi viivästyä viikollakin. Naaras munii 4–8, keskimäärin 6, sinivihreätä munaa korsista ja ruohoista valmistettuun pesään, maahan. Pesä on usein ojanpenkassa tai mättään kupeessa ja lähes aina hyvin piilotettu. Pesinnän loppuvaiheessa sinne johtaa selvä polku. Naaras hautoo munia 12–14 vrk. Poikaset kuoriutuvat vuorokauden sisällä. Molemmat emot ruokkivat poikasia n. 2 viikkoa. Ne lähtevät maastoon lentokyvyttöminä, ja emot huolehtivat niistä vielä pari viikkoa. Pesii vain kerran kesässä. == Ravinto == Selkärangattomat, kuten kovakuoriaiset, muurahaiset, heinäsirkat, perhoset, toukat ja hämähäkit. == Lähteet == == Aiheesta muualla == * Saurola, Pertti 1983: Pensastasku – projektilaji. – Lintumies 4.1983 s. 165–172. LYL. *LuontoPortti: Pensastasku (Saxicola rubetra) *ITIS: Saxicola rubetra Luokka:Siepot
Kivitasku

Kivitasku (Oenanthe oenanthe) on sieppojen heimoon ja Oenanthe-sukuun kuuluva pienikokoinen lintulaji, jota tavataan koko Suomessa ja joka pesii monentyyppisillä avomaa-alueilla. == Tuntomerkit == Pituus 14–16 cm, paino 20–25 g. Koiras on hivenen suurempi kuin naaras. Keväinen juhlapukuinen koiras on selästä harmaa, vatsasta valkoinen, kurkusta ja rinnasta kellahtava ja siivet ovat mustahkot. Silmän päällä on valkoinen silmäkulmanjuova ja silmän seudulla musta naamari. Naaraalta puuttuu naamari, ja sen siivet ovat ruskeat. Syyspuvussa naaras ja nuori lintu ovat hailakan hiekanvärisiä, koiras hieman kontrastikkaampi väritykseltään. Muistuttaa silloin arotaskua (katso myös aavikkotasku). Pyrstön kuviointi on lajityypillinen: valkoiset sulat, joiden kärjessä on musta vyö, keskimmäisessä sulkaparissa mustaa on puolet sulan pituudesta. Vanhat kivitaskut käyvät läpi täydellisen sulkasadon heinä–elokuussa. Nuoret linnut vaihtavat samaan aikaan höyhenpeitteensä, mutta eivät sulkiaan. Laulu on voimakas livertely, jota koiras esittää joltain korkealta paikalta, esimerkiksi katolta tai pensaan latvasta, ja usein se pyrähtää laululentoon. Kivitasku laulaa sekä päivällä että yöllä. Ääniä ovat kova naksaus ja korkea ”hiii, hii-tak”. Vanhin suomalainen rengastettu kivitasku on ollut vähintään 5 vuotta 3 kuukautta 3 päivää vanha. Kivitaskun lempinimiä ja murreilmaisuja: hiistakka, hiitattari, hyikkä, kivirastas, raunioruntti, snjakki. == Esiintyminen == thumb|Kivitaskunaaras hiekkakuopassa. Ulkosaaristossa pesii useimmilla puuttomilla luodoilla. Teollisuusalueet ja maatalojen ympäristöt ovat sen suosimia elinalueita. Lintua esiintyy lähes koko Euraasiassa ja myös Pohjois-Amerikan arktisilla alueilla. Suomen pesimäkannaksi arvioitiin 1970- ja 1980-luvuilla noin 300 000 paria mutta vuosina 2013–18 enää 59 000 – 97 000 paria. Euroopan pesimäkannaksi on arvioitu 5,4–14,7 miljoonaa paria. Kivitasku on muuttolintu, joka talvehtii Afrikassa. Keväällä linnut palaavat huhtikuun puolivälistä alkaen, syksyllä poistuvat elo–syyskuussa, myöhäisimmät lokakuussa. Ne muuttavat öisin yksin tai pienissä ryhmissä. Parvia tavataan harvoin. == Lisääntyminen == Kivitasku rakentaa pesämaljansa maahan, mielellään kiven tai rojupuiden alle, kivikasoihin, joskus rakennusten koloihin. Pesä on todennäköisesti naaraan rakentama. Muninta alkaa Etelä-Suomessa toukokuussa. Vaaleansinisiä munia on tavallisesti viisi tai kuusi. Vain naaras hautoo lähes kaksi viikkoa. Molemmat emot ruokkivat poikasia, jotka lähtevät pesästä noin kahden viikon ikäisinä. Osa kannasta pesii kahdesti kesän aikana. == Ravinto == Kivitasku on pääasiassa hyönteissyöjä, mutta sille kelpaavat myös muut selkärangattomat sekä syksyllä marjat. == Lähteet == == Aiheesta muualla == *Kivitaskun teksti, Viikon luontoääni, yle.fi (Archive.org) *Varpuslinnut 2/8, joukossa mm. kivitasku. Viikon luontoääniä elävässä arkistossa. *LuontoPortti: Kivitasku (Oenanthe oenanthe) *ITIS: Oenanthe oenanthe Luokka:Kivitaskut Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Sepelrastas

Sepelrastas (Turdus torquatus) on mustarastaan sukuinen vuoristoissa elävä lintu. == Koko ja ulkonäkö == Linnun pituus on 23–24 cm, paino 110 g ja siipien kärkiväli 38–42 cm. Koiras on musta tai tummanharmaa lukuun ottamatta valkoista kaulusta ja keltamustaa nokkaa. Sen siivet ovat hopeanhohtoiset, mikä on hyvä tuntomerkki verrattuna mustarastaaseen. Naaras ja nuori lintu ovat himmeämpiä väriltään. Nuoren linnun rinnan vaalea puolikuu on syksyllä ja talvella vaikeasti erotettavissa, kunnes se höyhenten kulumisen johdosta keväällä kirkastuu. Nuorta lintua pitää varoa sekoittamasta mustarastaaseen. Sepelrastaan lento ei ole tyypillistä rastaiden lentoa vaan poikkeaa siitä selvästi. Siivenlyönnit ovat nykiviä ja lento suoraviivaista. Ääni on kova naksahdus, joka muistuttaa mustarastaan ääntä. Vanhin eurooppalainen rengastettu sepelrastas on ollut espanjalainen 9 vuoden 1 kuukauden ikäinen yksilö. == Levinneisyys == Sepelrastas pesii Länsi- ja Keski-Euroopan vuoristoissa, Lapissa, Kaukasuksella ja Turkmeniassa. Suomessa pesii 100–200 paria Lapissa. Euroopan kanta on 250 000 – 350 000 paria, josta puolet eli kolmasosa maailman kannasta, pesii Itävallassa ja Romaniassa. Se muuttaa talvehtimaan Välimeren maihin ja Pohjois-Afrikkaan. Kevätmuutto tapahtuu huhtikuussa ja toukokuun alussa, syysmuutto elokuun lopulta alkaen aina marras–joulukuulle, päämuuton sattuessa lokakuulle. == Elinympäristö == Vuoristot. Lapissa tuntureilla ja vaaroilla, missä jyrkkiä kallioseinämiä tai rotkoja. Muuttoaikoina tavataan monenlaisilla kivikkoisilla avomailla. == Lisääntyminen == Sepelrastas tekee pensaaseen, tavallisimmin kuitenkin maahan, siistin puolipallonmuotoisen pesän ja munii siihen 3–6, tavallisesti 4 munaa. Haudonta-aika on 12–14 päivää ja kummatkin puolisot hautovat. Samoin ne molemmat ruokkivat poikasia, jotka jättävät pesän 14–16 päivän ikäisinä. Sukukypsä yksivuotiaana. Pohjoisessa pesii kerran kesässä, etelässä usein kahdesti. == Ravinto == Sepelrastas syö hyönteisiä, matoja ja muita selkärangattomia sekä hedelmiä ja marjoja. == Lähteet == * Cramp, Stanley (päätoim.) 1988: Handbook of the Birds of Europe, the Middle East and North Africa, V. – Oxford University Press. Hongkong. ISBN 0-19-857508-4 === Viitteet === == Kirjallisuutta == * Järvinen, Antero & Pryl, Mikko 1976: Havaintoja sepelrastaan Turdus torquatus pesimisestä Kilpisjärvellä. – Lintumies 4.1976 s. 121. SLY. * Pulliainen, Erkki, Eskonen, Hannu & Hietajärvi, Teuvo 1981: Sepelrastas pesivänä Itäkairan itäosissa. – Ornis Fennica 58:175–176. * Österblom, Ingmar 1985: Sepelrastas (Turdus torquatus)* ilmeisesti pesivänä Korppoon ulkosaaristossa. – Lintumies 4.1985 s. 191. LYL. * https://twitter.com/EuroBirdPortal/status/855443884792582144 Luokka:Rastaat
Lapintiainen

thumb|Lapintiainen. Lapintiainen (Poecile cinctus) on tiaisten heimoon (Paridae) kuuluva lintulaji. == Koko ja ulkonäkö == Lapintiainen on 12,5–14 cm pitkä. Se muistuttaa hömötiaista, mutta lapintiaisen höyhenpuku on tuuheampi ja sen pää näyttää suuremmalta. Selkä on lämpimänruskea, kupeet ruosteenruskeat ja päälaki himmeän harmaanruskea. Posket ja vatsa ovat valkoiset, ja silmien ympäri kulkee musta naamari. Lisäksi lapintiaisella on tumma kurkkulappu, joka on hyvin iso ja alaosastaan leveä sekä usein epäselvärajainen. Lapintiaisen kutsuääni on hömötiaismainen "tsi-tsi-tshää- tshää", joka on kuitenkin hömötiaisen kutsuääntä vaimeampi. Lisäksi lapintiaisella on hento "tsih"-yhteysääni. Lapintiaisen laulu koostuu jankuttavasta ja surisevasta "tsi-yrr tsi-yrr..." -säkeestä sekä yksinkertaisesta, viitatiasmaisesta "tse-tse-tse..." -säkeestä. Vanhin suomalainen rengastettu lapintiainen on ollut 9 vuotta 4 päivää vanha.Rengastajatoimikunta: Rengastajan vuosikirja 2006. Rengastustoimisto. Helsinki. Se on myös Euroopan vanhin lapintiainen.EURING == Levinneisyys == Lapintiainen on taigan lintu, jonka esiintymisalue ulottuu Skandeilta Alaskaan. Suomessa se pesii Lapissa ja Perä-Pohjolassa, ja parimäärä on noin 40 000.Väisänen, Risto A.; Lammi, Esa & Koskimies, Pertti: Muuttuva pesimälinnusto. Helsinki: Otava 1998. ISBN 951-1-12663-6 Lajia esiintyy noin 10 miljoonan neliökilometrin alueella, ja sen maailmanlaajuinen populaatio on 0,5–5 miljoonaa yksilöä. Lapintiainen on paikkalintu, mutta pieni osa, lähinnä nuoria lintuja, voi syksyisin vaeltaa etelään, jolloin yksittäisiä lintuja tavataan etelärannikkoa myöten. == Elinympäristö == Varttuneet sekametsät ja männiköt, myös tunturikoivikot. Reviirillä olisi hyvä olla keloja ja kolopuita, mutta pesii myös talousmetsissä, jos vain pesäkoloja tai pönttöjä on tarjolla. Lapintiaisen reviiri voi olla pikkulinnulle hyvin laaja, jopa neliökilometri. == Lisääntyminen == Naaras rakentaa pesän vanhaan tikankoloon tai pönttöön, voi joskus kovertaa itsekin pesäkolon. Muninta tapahtuu toukokuussa tai kesäkuun alussa. Munia on 5–11, keskimäärin 7,4. Naaras hautoo noin 2 viikkoa. Poikasista huolehtivat molemmat puolisot. Ne lähtevät pesästä lentokykyisinä 18–20 päivän ikäisinä.von Haartman, L. ym.: Pohjolan linnut värikuvin. -Helsinki Otava 1967. == Ravinto == Hyönteiset ja muut selkärangattomat. Alkukesällä lapintiaiset viihtyvät maanpinnalla etsimässä mm. vaaksiaisten koteloita ja hämähäkkejä. Kesällä ne siirtyvät syömään puiden lehvästöstä hyönteisten toukkia. Syksyllä ja talvella myös siemenet, marjat ja lintulautojen antimet, etenkin tali. == Lähteet == == Aiheesta muualla == * Järvinen, Antero 1979: Lapintiaisen pesistä, munista ja poikasista. – Ornis Fennica 56:32–33. * Järvinen, Antero & Hildén, Olavi 1981: Lapintiaisen Parus cinctus vaellus syksyllä 1980. – Lintumies 4.1981 s. 168–172. LYL. * Pulliainen, Erkki 1980: Lapintiaisten ja talitiaisen ruokailuaktiivisuudesta ruokintapaikalla Itä-Lapissa keskitalvella. – Ornis Fennica 57:90–92. *LuontoPortti: Lapintiainen (Parus cinctus) Luokka:Tiaiset
Mustavaris

Mustavaris (Corvus frugilegus) on keskikokoinen, musta varislintu. == Koko ja ulkonäkö == Pituus 44–46 cm, siipiväli 81–94 cm, paino 340–570 g. Pulleavatsainen, jyrkkäotsainen. Teräväkärkinen harmaa nokka. Vanhalla linnulla nokantyvi on harmaa ja höyhenetön ja sen jaloissa on mustat ”housut”. Kokomusta höyhenpuku (nuorella myös nokantyvi). Vanhin suomalainen rengastettu mustavaris on ollut 14 vuotta, 3 kuukautta ja 17 päivää vanha. Euroopan vanhin rengastettu mustavaris on ollut brittiläinen 22 vuotta ja 11 kuukautta vanha yksilö. == Levinneisyys == Mustavaris pesii laajalla alueella Euroopan länsireunasta Japaniin. Itäisin kanta kuuluu alalajiin pastinator. Maailman populaation koko on 20–35 miljoonaa yksilöä ja lajin kanta on elinvoimainen. Se on melko harvinainen Suomessa: 1 600–1 800 paria pesii Satakunnan ja Pohjanmaan viljelylakeuksien äärellä. Suomi on aivan lajin levinneisyysalueen luoteisreunassa.Suomen lintuatlaksen väliaikatuoksia Etelä- ja Itä-Suomessa kiertelee alkukeväällä myös tuhansia Karjalankannaksella ja Aunuksen Karjalassa pesiviä lintuja. Suomessa se on muuttolintu, joka saapuu keväällä aikaisin helmi-maaliskuun vaihteessa, päämuutto on maalis-huhtikuun vaihteessa, ja syysmuutto tapahtuu huomaamattomasti syys-lokakuussa. Talvehtimisalueet ovat Etelä-Ruotsissa, Tanskassa ja manner-Euroopan länsiosissa.Hildén, Olavi & Linkola, Pentti : Suuri lintukirja. Otava. Helsinki 1955. Suomessa mustavaris pesii kaupunkien ja hautausmaiden puistoissa. Muuttoaikoina sitä tavataan tienvarsilla, pelloilla ja kaatopaikoilla. == Lisääntyminen == Pesii yhdyskuntina. Hatarahko risupesä on lehtipuussa tai männyssä. Munia on 3–5. Naaras hautoo 16–18 vrk. Emot ruokkivat poikasia 70–80 vrk (pesässä 30–36 vrk). Sukukypsä 2-vuotiaana. == Ravinto == Siemenet, vilja, juurekset ja muut viljelykasvit, pikkunisäkkäät, selkärangattomat, jätteet ja raadot. == Lähteet == == Aiheesta muualla == *LuontoPortti: Mustavaris (Corvus frugilegus) *ITIS: Corvus frugilegus Luokka:Varikset Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Kuhankeittäjä

Kuhankeittäjä (Oriolus oriolus) on kellertävä varpuslintulaji. == Koko ja ulkonäkö == Kuhankeittäjä on 22–25 senttimetriä pitkä kellertävä lintu. Uroksen pääväri on kirkkaankeltainen, kun taas naaras ja nuori lintu ovat yläpuolelta vihertäviä ja alapuolelta kellertäviä. Naaras on vatsapuolelta harmaanvalkoinen ja tummaviiruinen. Kuhankeittäjäkoiraan pyrstö ja siivet ovat mustat. Kuhankeittäjän nokka on punainen ja jalat siniharmaat. Nuoren linnun nokka on ruskea. == Levinneisyys == Kuhankeittäjän pesimäalueet ovat Euroopassa ja Aasiassa. Sen talvehtimisalue on trooppisessa Itä-Afrikassa. Suomessa kuhankeittäjiä pesii arviolta 2 000–3 000 paria lähinnä Etelä- ja Järvi-Suomessa. Suomessa kuhankeittäjien kanta on taantunut. 1800-luvulla sillä oli vahva kanta, mutta 1900-luvun alkupuolella kanta väheni. 1980-luvun lopulla kuhankeittäjien määräksi arvioitiin 5 000 paria. Taantuman syistä ei ole tietoa, mutta sen arvellaan johtuvan talvehtimisalueen olosuhteista. Ainakin Välimeren alueella kuhankeittäjiä on pyydystetty. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN on luokitellut kuhankeittäjän elinvoimaiseksi. Suomessa laji on erittäin uhanalainen ja se on rauhoitettu. Kuhankeittäjän korvaussummaksi on asetettu 252 euroa. Vuonna 2000 kuhankeittäjä luokiteltiin Suomen uhanalaisuusarvioinnissa elinvoimaiseksi ja vuoden 2010 arvioinnissa silmälläpidettäväksi. Vuoden 2015 arvioinnista lähtien se on ollut erittäin uhanalainen. == Elinympäristö == Kuhankeittäjän elinympäristöä ovat vanhat lehtimetsät, Baltiassa ja Keski-Euroopassa myös rehevät puistot. Suomessa lajia tavataan tyypillisesti vesistöjen läheisissä lehtimetsissä. Kuhankeittäjä viihtyy puiden lehvästön suojassa, minkä takia sitä näkee todella harvoin, ellei sitä osaa sen huilumaisen laulun perusteella etsiä. == Lisääntyminen == pienoiskuva|Kuhankeittäjän munia Kuhankeittäjä tekee korimaisen pesän oksanhaaraan. Naaras munii touko–kesäkuussa 3–5 munaa, jotka ovat kooltaan noin 2×3 cm. Munat ovat valkoisia ja pilkullisia. Haudonta-aika on kahdesta kolmeen viikkoa ja pesäpoikasaika noin kaksi viikkoa. == Ravinto == Kuhankeittäjä syö hyönteisiä, selkärangattomia, marjoja ja siemeniä. == Erityistä == Kuhankeittäjä on valittu Etelä-Savon maakuntalinnuksi. Se oli myös Liberaalit-puolueen tunnuslintu. == Lähteet == == Aiheesta muualla == *Laji.fi: Kuhankeittäjä (Oriolus oriolus) *ITIS: Oriolus oriolus Luokka:Kuhankeittäjät Luokka:Suomen maakuntalinnut
Törmäpääsky

Törmäpääsky (Riparia riparia) on pieni lovipyrstöinen, rahisevaääninen pääskylaji. == Koko ja ulkonäkö == Törmäpääskyn pituus on 13 cm. Selkäpuoli on ruskeanharmaa, rintapuoli on vaalea ja siinä on ruskea rintavyö. Kaikki törmäpääskyt käyvät läpi sulkasadon talvehtimisalueillaan Afrikassa. Ikäluokkia ei sen jälkeen voi enää erottaa toisistaan. Koiraalla ja naaraalla ei ole ulkonäköeroja. Törmäpääsky elää luonnossa yleensä kolmesta neljään vuotta. Vanhin suomalainen rengastettu törmäpääsky on ollut 7 vuotta 2 päivää vanha. Maailman vanhin tunnettu yksilö oli 10-vuotias.An Age entry for Riparia riparia == Levinneisyys == Törmäpääsky pesii lähes koko Euroopassa, Pohjois- Aasiassa ja Pohjois-Amerikassa. Maailman populaation koko on noin 46 miljoonaa yksilöä. Euroopassa pesii yli 2 miljoonaa paria. Suomessa laji pesii koko maassa, Lapissa yleisimpänä. Vuosiin 2006–2009 perustuvan arvion mukaan Suomen pesimäkanta on 30 000–60 000 paria. Laji on luokiteltu vaarantuneeksi Suomen vuoden 2010 uhanalaisuustarkastelussa. Vuoden 2019 uhanalaisuustarkastelussa laji on luokiteltu erittäin uhanalaiseksi. Kanta on taantumassa. Laji on rauhoitettu koko Suomessa. Törmäpääsky talvehtii Afrikan itä- ja eteläosissa, eteläisessä Aasiassa ja Etelä-Amerikassa. Keväällä se saapuu Suomeen toukokuussa, syysmuutto tapahtuu elokuussa ja syyskuun alussa. == Elinympäristö == Törmäpääsky on melko sidoksissa veteen; usein se esiintyy suurin joukoin hyönteisjahdissa järven tai joen yllä. == Lisääntyminen == Törmäpääsky pesii yhdyskuntina pystysuorissa, hiekkaisissa rinteissä kuten hiekkakuopissa ja joentörmissä, joihin se kaivaa pesänsä, joka on noin 0,5–1 ‑metrinen tai pidempikin.Lars Svensson, Killian Murllarney, Dan Zetterstörm, Lintuopas, Otava, 2010 sivu 258BirdLife Suomi: törmäpääsky, Vuoden lintu 2009 Pesän perällä olevaan kammioon naaras munii 4–6 valkeaa munaa, joita se hautoo noin 15 vuorokautta. == Ravinto == Törmäpääskyn ravintoa ovat varsinkin surviaissääsket ja muut vesistöissä kehittyvät hyönteiset. == Lähteet == * Suomalainen luonto, Valitut Palat, 1989, ISBN 951-8933-01-4 === Viitteet === == Aiheesta muualla == * BirdLife Suomi: Suomen törmäpääskyt 2009 (pdf) * Häyrinen, Urpo & Salminen, Pekka 1974: Törmäpääsky Riparia riparia pesivänä ojanpenkassa Lapissa. – Lintumies 2.1974 s. 63. SLY. * Vikberg, Pentti 1978: Törmäpääskyn pesimäbiologiasta Päijät-Hämeessä. – Lintumies 4.1978 s. 127–132. LYL. * Koskimies, Pertti 2005: Suomen lintuopas Luokka:Pääskyt
Räystäspääsky

Räystäspääsky (Delichon urbicum) on ihmisasutuksen lähellä viihtyvä pääsky. Sen voi erottaa haarapääskystä muun muassa pyrstöstään, jonka lovi on lyhyempi. == Koko ja ulkonäkö == Räystäspääsky on 13–16 cm pitkä lintu, joka on päältä sinimusta ja alapuolelta valkoinen. Valkoinen yläperä on sen paras tuntomerkki. Pyrstö on lyhyt ja matalalovinen. Jalat ovat höyhenpeitteiset. Lennossa ollessaan lintu lentää korkealla siipiään räpytellen ja välillä syöksyy liukuen alas. Räystäspääsky painaa noin 20 g. Vanhin suomalainen rengastettu räystäspääsky on ollut 7 vuotta 11 kuukautta 26 päivää vanha. Vanhin eurooppalainen on ollut 14½-vuotias saksalainen pääsky. == Levinneisyys == Alun perin euraasialainen laji on levinnyt Euroopasta Japaniin ja Pohjois- Afrikkaan. Räystäspääskyä tavataan enimmäkseen asutuksen lähellä, joskus harvoin avoimilla mailla kalliojyrkänteillä sekä toisinaan myös vuoristoissa puurajan yllä. Pesii koko maassa. Tällä hetkellä Suomessa arvioidaan olevan noin 120 000 paria. Euroopassa pesii yli 10 miljoonaa paria eli populaation koko on 20–48 miljoonaa yksilöä. == Elinympäristö == Räystäspääsky nimensä mukaisesti tekee pesän yleensä räystäille. Pesä tehdään savesta ja ruohosta. Pääskyt suosivat etenkin ihmisten läheisyyttä ja aukeita paikkoja. == Lisääntyminen == Pääskyt tekevät pesänsä syljellään liimaamalla mudasta, savesta ja ruohosta puolipallon muotoisen kupin, johon naaras munii 4–5 valkoista munaa. Pesä vuorataan höyhenillä ja heinillä. Pesä on seinää vasten, kyljessä on pieni lentoaukko. Laji on hyvin seurallinen, linnut pesivät vieri vieressä kolonioissa. Pääskyt myös nukkuvat pesissään. Munia haudotaan noin 2 viikkoa, kunnes harmaanvalkeat untuvikot kuoriutuvat. Molemmat vanhemmat ruokkivat poikasiaan, jotka tulevat lentokykyisiksi neljässä viikossa. Kesästä riippuen poikueita on yhdestä kahteen. Tavallisten räystäiden vähennettyä räystäspääsky on sopeutunut pesimään myös esimerkiksi huoltoasemien, varastojen, autolauttojen, lossien katoksiin. Pääskyn suurin uhka on pesän ja poikasten tuhoutuminen joko pedon tai pesän putoamisen takia. == Ravinto == Räystäspääsky on hyönteissyöjä, joten se saalistaa ilmassa lentäviä hyönteisiä. == Muutto == Laji muuttaa Suomeen toukokuussa, jolloin sille on jo tarpeeksi ravintoa. Elo–syyskuussa räystäspääskyjä kerääntyy suuriksi parviksi istuksimaan puhelinlangoille, ja ne lentävät sitten takaisin Etelä-Afrikkaan. Pääskyt palaavat joka vuosi tutuille pesimäpaikoilleen. == Lähteet == == Aiheesta muualla == * Laji.fi: Räystäspääsky (Delichon urbicum) * iNaturalist: Räystäspääsky (Delichon urbicum) * Hästbacka, Hans 1989: Kestokoti räystäspääskylle. – Lintumies 3.1989 s. 134. LYL. * Lemmetyinen, Risto 1980: Räystäspääskyt "lauttamatkustajina". – Lintumies 4.1980 s. 175–176. LYL. * * * * Global Biodiversity Information Facility (GBIF): Delichon urbicum Luokka:Pääskyt
Tunturikiuru

Tunturikiuru (Eremophila alpestris) on pohjoisen pallonpuoliskon varpuslintu. ==Koko ja ulkonäkö== Linnun pituus on 14–17 cm, siipien kärkiväli 30–35 cm ja paino 30–40 g. Jonkin verran pienempi kuin kiuru. Pää on mustan ja keltaisen kirjava. Musta juova päälaen yli kulkee ikään kuin sarviksi pään molemmille puolille. Leveä, musta, puolikuunmuotoinen laikku yli kuvun. Koiras on naarasta suurempi, ja sen pään kuviot ovat selkeämmät. ==Esiintyminen== Tunturikiuru esiintyy hyvin laajalla alueella lähes koko pohjoisella pallonpuoliskolla. Se elää suurimmassa osassa Pohjois-Amerikkaa, Keski-Aasiaa ja Siperian pohjoisosia. Maailman populaation kooksi on arvioitu 140 miljoonaa yksilöä. Euroopassa esiintyminen on kaksiosainen: Skandinaviassa Kölivuoristossa, Lapin tuntureilla ja Venäjän Jäämeren rannikkoseudun tundralla, sekä Kaakkois-Euroopan, Lähi- ja Keski-idän sekä Atlasvuoristoissa.Cramp, Stanley (päätoim.) 1988: Handbook of the Birds of Europe, the Middle East and North Africa. – Oxford University Press. Hongkong. Tunturikiurulla on 42 alalajia. Suomen nykyinen parimäärä on noin 2 (0–10), ja laji on lähes kadonnut maan pesimälinnustosta. Euroopan pesimäkannaksi arvioidaan 6 000 – 18 000 paria. Tunturikiurumme talvehtinevat Kaakkois- ja Etelä-Euroopassa. Suomessa se on harvinainen talvehtija lähinnä rannikkoseudun rikkaruohokentillä ja ulkosaaristossa. Keväällä se palaa maalis-toukokuussa, syksyllä lähtee loka–marraskuussa. Ympäristöministeriön päätöksellä (n:o 1209/95) lähes kaikille Suomen pesimälintulintulajeille on määritelty ohjeellinen arvo. Tunturikiurun ohjeellinen arvo on 3 196 euroa. ==Elinympäristö== Tuntureilla, tundralla ja vuoristoseuduilla. Karaistunut kylmänkestävä lintu. ==Lisääntyminen== Pesä on maassa hyvässä piilossa. Naaras munii 3–5 tummaa, rusehtavien täplien kauttaaltaan peittämää munaa. Naaras hautoo 10–11 päivää. Poikaset pysyvät pesässä 9–12 vuorokautta ja lentävät 16–18 vuorokauden ikäisinä. Pohjoisilla leveysasteiila lajilla on vain 1 pesye, lämpimämmillä seuduilla 2 pesyettä kesän aikana. ==Ravinto== Kesällä hyönteiset ja kasvinosat sekä siemenet, talvella siemenet ja rantojen pikkueläimet. ==Lähteet== == Aiheesta muualla == * Hildén, Olavi 1987: Tunturikiuru katoamassa Suomesta. – Lintumies 2.1987 s. 51–59. LYL. Luokka:Kiurut
Kangaskiuru

Kangaskiuru (Lullula arborea) on kiurujen (Alaudidae) heimoon kuuluva sukunsa ainoa laji. == Koko ja ulkonäkö == Kangaskiurun pituus nokan kärjestä pyrstön kärkeen on 13½–15 cm, paino noin 30 g. Koiras on naarasta suurempi. Kangaskiuru on ruskean, valkean ja mustan kirjava pieni, lyhytpyrstöinen lintu. Siiven etureunassa, käsisulkien peitinhöyhenissä, lajityypillinen mustavalkea laikku. Valkea silmäkulmajuova. Pieni töyhtö. Lennossa tosi lyhyt pyrstö herättää huomiota. Laululento on kiurumainen. Koiras kohoaa korkealle ilmaan ja kaunis, hieman surumielinen lallatus kuuluu: ”li li li li li ly ly ly ly liily liily liily lylii lylii lylii…” jne. minuuttikaupalla yhteen menoon. Voi laulaa myös puun latvassa. Alkukesällä laulaa myös yöllä. Äänet ovat pehmeitä, kuin lyhyitä pätkiä laulusta. Pesällä varoittaa kiurumaisesti. Sekä vanhat että nuoret linnut käyvät läpi täydellisen sulkasadon elo–lokakuussa, minkä jälkeen ikäluokkia ei voi enää erottaa.Svensson, Lars 1997: Euroopan varpuslinnut - sukupuolen ja iän määritys. - Lintutieto. Jyväskylä. Vanhin suomalainen rengastettu kangaskiuru on ollut 3 vuotta 1 kuukautta 3 päivää vanha. == Esiintyminen == Kangaskiurua tavataan Euroopasta pohjoisosia lukuun ottamatta, Pohjois-Afrikasta ja Lähi-idästä. Lajin parimäärä Suomessa on 800–1 000 paria. Kangaskiuru pesii harvalukuisena eteläisimmässä Suomessa. Se on muuttolintu, joka talvehtii Keski-Euroopassa, satunnaisesti Etelä-Suomessa. Keväällä laji saapuu maaliskuun loppupuolella, syksyllä lähtee lokakuussa. Euroopassa pesii 1–2,2 miljoonaa kangaskiuruparia, pääosa Iberian niemimaalla. == Elinympäristö == Kangaskiurun elinympäristöä ovat karut kalliomänniköt, harvat harjumänniköt, soranottoalueet ja kallioiset teollisuusalueet. Muuttoaikoina lajia tavataan pelloilla ja niityillä, myös ulkosaaristossa. == Lisääntyminen == Kangaskiuru piilottaa pesän varpujen sekaan. Pesä on rakennettu kuivista heinistä ja sammalista, pehmusteina karvoja tms. Muninta alkaa vapun maissa. Naaras munii 3–6 harmaanvalkeata, ruskeatäpläistä munaa, joita se hautoo 12–14 vuorokautta. Koiras vartioi pesän lähellä puussa istuen. Poikaset lähtevät pesästä lentokyvyttöminä noin 10–14 päivän ikäisinä. Emot huolehtivat niistä vielä viikon tai pari. Yleensä pari munii toisen pesyeen kesäkuun lopulla. Nämä myöhäisemmät poikaset oppivat lentämään usein vasta elokuussa. == Ravinto == Kangaskiurun ravintoa ovat hyönteiset, hämähäkit ja siemenet. == Lähteet == == Aiheesta muualla == * Nikander, Pekka J. 1992: Kuinka erotan kangaskiurun kiurusta. – Lintumies 3.1992 s. 86-87. LYL. * Ruuskanen, J. ym. 1968: Kangaskiuruja Vaalan Neittävällä. – Lintumies 4. s. 58. SLY. * Virtanen, Hannu 1991: Kangaskiurun esiintymisestä ja pesimisbiologiasta Varsinais-Suomessa 1989-91. – Lintumies 6.1991 s. 269-276. LYL. * * LuontoPortti: Kangaskiuru (Lullula arborea) * ITIS: Lullula arborea Luokka:Kiurut
Suula

Suula (Morus bassanus) on suurin Pohjois-Atlantilla pesivä merilintu. == Tuntomerkit == Suulalla on pitkät ja kapeat siivet ja pitkä, kiilamainen pyrstö. Linnun pituus on 87–100 cm ja siipien kärkiväli 165–180 cm. Koiras on hieman naarasta suurempi. Höyhenpuku on valkea mustia siipienkärkiä lukuun ottamatta. Kesäisin pää on kellertävä, talvisin vaaleampi. Nokka on vaaleansinertävä. Silmä on vaaleansininen, sen ja nokan ympäristössä näkyy mustaa ihoa. Nuoret linnut ovat tummanruskeita ja kauttaaltaan valkeatäpläisiä. Nuoruuspuku muuttuu asteittain aikuisen linnun väritykseksi. Suula saa aikuispuvun 5–6 vuoden ikäisenä, jolloin se tulee myös sukukypsäksi. Lintuvuorten suulayhdyskunnat pitävät kovaa, kähisevän läähättävää ääntä. Vanhin eurooppalainen rengastettu suula on ollut brittiläinen 37 vuoden ja viiden kuukauden ikäinen lintu. == Levinneisyys == Suula pesii yhdyskunnissa Pohjois-Atlantin jyrkillä kalliorannoilla ja -saarilla. 60–70 prosenttia maailman suulista pesii Yhdistyneen kuningaskunnan alueella. Suulayhdyskuntia on myös Islannissa, Norjassa, Färsaarilla, Irlannissa ja Ranskassa, ja toisella puolen Atlanttia Newfoundlandissa ja Québecissä. Itä-Atlantin nuoret linnut viettävät kaksi ensimmäistä talveaan Afrikan länsirannikon trooppisilla ja subtrooppisilla vesillä. Osa suulista siirtyy sen jälkeen läntiselle Välimerelle. Neljävuotiaina lähes kaikki suulat ovat palanneet pesimäalueilleen. Vanhat linnut talvehtivat Länsi-Euroopan rannikoilla. Suomessa suula on erittäin vähälukuinen, mutta vuosittainen suurharvinaisuus keväisin ja syksyisin. == Ravinto == Suula syö enimmäkseen kalaa, se kykenee syömään jopa 30 senttimetrin mittaisia kaloja. Se syö silliä, kuoretta, turskaa, Ruijan seitiä ja muita merikaloja. Suula saalistaa sukeltamalla. Se syöksyy veteen lähes kohtisuoraan 10–40 metrin korkeudesta, vetää siivet suppuun vedenpinnan saavuttaessaan ja etenee kalojen perässä jopa 15 metrin syvyyteen. Se voi sukeltaa jopa 20 sekuntia. == Pesintä == Koiras rakentaa kalliolle pesän levästä, heinistä, sulista ja maasta. Naaras munii pesään vain yhden munan, jota molemmat vanhemmat hautovat. Toinen vanhemmista pysyttelee poikasen luona, kunnes se on 90 päivän kuluttua lentokykyinen. Poikaset lähtevät muuttamaan uimalla, mutta ne oppivat lentämään runsaan viikon päästä. == Lähteet == *Juhani Lokki & Jörgen Palmgren: Suomen ja Pohjolan linnut. 4. painos (1997). Werner Söderström Osakeyhtiö. ISBN 951-0-21560-0 *Killian Mullarney, Lars Svensson & Dan Zetterström: Suuri lintukirja. (2001) Otava. ISBN 951-1-16724-3 *ARKive: Gannet (englanniksi) === Viitteet === == Aiheesta muualla == * Nelson, B. 1978: The Gannet. - T. & A. D. Poyser, Berkhamsted. * Pulliainen, Erkki 1979: Suulia Sula bassana* Pohjois-Suomessa. - Lintumies 4.1979 s. 182. LYL. * *Ääntä, Äänen metadata Macaulay Library Luokka:Suulat
Maanosa

__NOTOC__ Maanosa on selvärajainen maapallon mannerosa. Maapallon jako maanosiin on maantieteellinen eikä geologinen jako, ja se perustuu muun muassa alueiden kokoon sekä niitä yhdistäviin historiallisiin ja kulttuurisiin tekijöihin. Suomessa, useimmissa muissa Euroopan maissa sekä Yhdysvalloissa maapallo jaetaan yleisesti seitsemään maanosaan: Maanosa Pinta-ala (km²) Asukasluku Aasia 43 810 000 4 511 000 000 Afrikka 30 370 000 1 115 000 000 Australia 9 010 000 38 000 000 Etelä-Amerikka 17 840 000 385 000 000 Etelämanner 13 720 000 4 500 Eurooppa 10 180 000 780 000 000 Pohjois-Amerikka 24 709 000 530 000 000 == Rajat == Maanosien rajat kulkevat pääosin mantereiden rajojen mukaisesti. Maanosia on kuitenkin mantereita enemmän, sillä Euraasian manner jaetaan Eurooppaan ja Aasiaan sekä Amerikka Pohjois- ja Etelä-Amerikkaan. Maanosia rajaavat: * valtameret * sisämeret: Välimeri Euroopan ja Afrikan välissä ja Kaspianmeri Euroopan ja Aasian välissä * vuoristot: Kaukasus ja Ural Aasian ja Euroopan rajalla * Panaman kannas Pohjois- ja Etelä-Amerikan välissä * Siinai Aasian ja Afrikan välissä == Katso myös == * Luettelo valtioista maanosittain * Luettelo valtioista, jotka ulottuvat kahteen maanosaan == Lähteet == == Aiheesta muualla == * Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Manner

Manner on täysin veden ympäröimä, saarta suurempi, yhtenäinen maa-alue erotukseksi maanosista, jotka ovat ihmisen määrittämiä. == Mantereet == thumb|350px|Vaihtoehtoinen jako kuuteen mantereeseen. Mantereiksi luetaan tavallisimmin seuraavat maa-alueetUusi tietosanakirja (Tietosanakirja Oy, 2. painos 1967)Nykysuomen sanakirja (5. painos 1963): * Vanha manner (Euraasia ja Afrikka) * Uusi manner (Etelä-Amerikka ja Pohjois-Amerikka) * Australia * Etelämanner Näitä pienempiä erillisiä maa-alueita pidetään saarina. Rajanveto perustuu lähinnä sovittuun määrittelyyn, sillä maapallon pienin manner, Australia (noin 7,7 milj. km2), on vain runsaat kolme kertaa niin suuri kuin suurin saari, Grönlanti (noin 2,2 milj. km2). Mantereista kaksi suurinta ovat luonnostaankin keskeltä kapeita, ja nykyään molemmat on tästä kapeimmasta kohdasta keinotekoisesti katkaistu kanavilla, joista Suezin kanava valmistui vuonna 1879, Panaman kanava vuonna 1914. Niinpä myös Euraasia, Afrikka, Pohjois-Amerikka ja Etelä-Amerikka määritellään toisinaan mantereiksi. Näin määriteltynä mantereita ovatOtavan suuri ensyklopedia (1983): * Euraasia * Afrikka * Pohjois-Amerikka * Etelä-Amerikka * Australia * Etelämanner Australian itäpuolella sijaitsevaa, suurimmaksi osaksi merenalaista Zealandiaa on myös ehdotettu mantereeksi, sillä se täyttää monet mantereen tunnusmerkit. Vaikka saaria ei puhtaan maantieteellisesti luetakaan osaksi mantereita, niin geologisesti mantereisiin liittyy myös mantereita ympäröivä mannerjalusta, jonka välityksellä monet mantereiden edustan saaret ovat samaa geologista kokonaisuutta läheisen mantereen kanssa. Kun merenpinnan korkeus vaihtelee, nämä mannerjalustan saaret voivat tällöin yhtyä mantereisiin tai erota niistä, kun merenpinnan korkeus muuttuu. Maapallon pinta-alasta on mantereita noin 25 %. == Aiheeseen liittyviä muita käsitteitä == Maapallon maanosat vastaavat pitkälti mantereita, ja sanaa manner käytetäänkin suomen kielessä usein myös maanosan synonyyminä. Maanosista Pohjois- ja Etelä-Amerikka sekä Afrikka muodostavat selkeät kokonaisuudet myös luonnonmaantieteellisesti. Eurooppa ja Aasia sen sijaan ovat luonteeltaan enemmänkin historiallisia nimityksiä, ja niitä vastaava luonnonmaantieteellinen kokonaisuus on Euraasia. Myöskään mantereet ja mannerlaatat eivät vastaa toisiaan. Kun mannerlaatat liikkuvat, myös mantereet muuttavat muotoaan, yhtyvät ja erkanevat maapallon geologisen historian kuluessa. Niinpä muinaiset mantereet ovat poikenneet nykyisistä, ja myös tulevaisuudessa geologisen historian aikana mantereet tulevat muuttumaan. == Lähteet == * Suuri tietosanakirja. WSOY, 2001. ISBN 951-0-26053-3. === Viitteet === == Aiheesta muualla == * Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Cassiodorus

Flavius Magnus Aurelius Cassiodorus Senator (noin 490 – noin 585) oli roomalainen poliitikko ja historioitsija. "Senator" on hänen sukunimensä, ei arvonimi. Cassiodorus syntyi Scylaceumissa (Squillace) Etelä-Italiassa. Hän oli konsulina ostrogoottien kuninkaan Teoderik Suuren aikana. Hän kirjoitti goottien historiasta teoksen, joka ei ole säilynyt nykypäivään asti. Kuitenkin Jordanes käytti sitä kootessaan oman kirjansa goottien historiasta. Uransa jälkeen Cassiodorus vetäytyi perustamaansa luostariin Vivariumissa, jossa hän alkoi kirjoittaa teologisia tutkielmia. == Tuotanto == * Goottien historia (526–533), säilynyt vain yhteenvetona * Variae epistolae (537) (Teoderikin virallisia asiakirjoja) * De anima (540) (Sielusta) * Institutiones Divinarum et Saecularium Litterarum (543–555) * De Artibus ac Disciplinis Liberalium Litterarum * Codex Grandior (Raamatun tulkinta) ==Lähteet== == Aiheesta muualla == * Cassiodorus. Artikkeli teoksessa New Advent. The Catholic Encyclopaedia (1907). Luokka:Roomalaiset kirjailijat Luokka:Roomalaiset historioitsijat Luokka:490-luvulla syntyneet Luokka:580-luvulla kuolleet
Historioitsija

Historioitsija on henkilö, jota pidetään auktoriteettinä menneisyyden tutkimisessa ja historiankirjoittajana. Varhaisimmat historioitsijoina pidetyt kirjoittajat ovat Herodotos ("historian isä") ja Thukydides ("sotahistorian isä"). == Lähteet == == Aiheesta muualla == *
Jordanes

Jordanes eli Jornandes (, ) oli bysanttilainen historioitsija, joka eli 500-luvulla Moesiassa (nykyinen Bulgaria). Jordanes kirjoitti De origine actibusque Getarum -teoksen (Goottien alkuperä ja teot) goottien historiasta. Kirja on suurilta osin kömpelö yhteenveto Cassiodoruksen hävinneestä kirjasta goottien historiasta. Kirja on kirjoitettu noin vuonna 551. Tiedot Jordaneksesta ovat peräisin hänen kirjastaan, jossa hän mainitsee isoisänsä Parian, alaanien johtajan Candacin kirjurin. Alaanit ja heidän vallassaan olevat muut heimot asustivat 400-luvulla Tonavan eteläpuolella Moesiassa. Ennen vetäytymistään luostariin ja kääntymistä areiolaisuudesta katolisuuteen Jordanes oli Candacin veljenpojan Gunthigisin kirjurina. Jordanes oli alaanilais-goottilaista syntyperää. Hän oli ollut itägoottilaisten kuninkaiden kirjurina Italiassa, ennen kuin liittyi hengelliseen säätyyn ja hänestä tuli vuoden 550 vaiheilla Krotonin piispa. Jokseenkin samaan aikaan hän on kirjoittanut tunnetun teoksensa goottien historiasta De origine actibusque Getarum, joka tosin oli vain yhteenveto Cassiodoruksen laajasta teoksesta, mutta joka sen hävittyä on sen käsittelemien asioiden tärkein lähde. Sen ovat julkaisseet muun muassa Theodor Mommsen kokoelmassa Monumenta Germaniæ historica sekä omissa julkaisuissaan Alfred Holder (1882).Jordanes, Tietosanakirja osa 3, palsta 1438–1439, Tietosanakirja Osakeyhtiö 1911 == Lähteet == ==Aiheesta muualla== Luokka:Bysanttilaiset historioitsijat Luokka:500-luku
Suetonius

Gaius Suetonius Tranquillus (n.70- v.122 jälkeen) oli roomalainen historioitsija ja virkamies. Hänen tunnetuin teos on Rooman keisarien elämäkertoja (), joka kertoo kahdentoista ensimmäisen keisarin elämästä (mukaan lukien Julius Caesar) ==Elämä== Suetonius syntyi joko Roomassa tai Hippo Regiuksessa African provinssissa.Livius.org Hänen isänsä oli Suetonius Laetus, joka vuonna 69 toimi upseerina Othon puolella olleessa Legio XIII Geminassa. Perhe oli ritarisäätyinen ja varakas. Nuorena miehenä hän opiskeli Roomassa mahdollisesti lakia, mutta keskeytti opintonsa. Siellä hän mahdollisesti tutustui Plinius nuorempaan. He olivat hyviä ystäviä ja Plinius tuki Suetoniuksen uraa. Osa Pliniuksen säilyneistä kirjeistä on kirjoitettu Suetoniukselle. Plinius vetosi Suetoniuksen puolesta keisari Trajanukseen ja lapseton Suetonius saikin kolmen lapsen isälle kuuluvat etuoikeudet. Pliniuksen kuoleman jälkeen Septicius Claruksesta tuli Suetoniuksen suojelija. Suetonius oli virkamies keisari Trajanuksen ja Hadrianuksen aikana. Hadrianuksen aikana Suetonius vastasi Rooman kirjastoista, keisarillista arkistoista ja kuului mahdollisesti keisarin neuvonantajien piiriin. Tehtävistään Suetonius vapautettiin vuonna 122 yhdessä suojelijansa Claruksen kanssa, joka oli pretoriaanikaartin komentaja. Syynä oli liian läheiset välit Hadrianuksen vaimon Vibia Sabinan kanssa. Tämä ei välttämättä tarkoittanut Suetoniuksen joutuneen keisarin epäsuosioon. Tämän jälkeen Suetonius keskittyi kirjoittamiseen, eikä hänestä tiedetä enää mitään. == Keisarielämäkerrat == Keisarielämäkerrat ovat Suetoniuksen parhaiten säilynyt teos. Ainoastaan johdanto ja alku Julius Caesarin elämäkerrasta puuttuvat. Teos oli omistettu Suetoniuksen suojelijalle Septicius Clarukselle.Britannica Suetonius kirjoitti teoksensa todennäköisesti vuoden 122 jälkeen. J. A. Hollo suomensi Rooman keisarien elämäkertoja Edwin Linkomiehen vuonna 1960 aloittamaan Antiikin klassikot -sarjaan. Pentti Saarikoski kirjoitti suomennoksesta Parnassossa vuonna 1961, että se on jokseenkin vaikealukuinen. Latinalaiset lauserakenteet kuultavat läpi.Kivistö, Sari & Riikonen, H. K.: Antiikin kirjallisuus ja suomennokset uuslatinasta ja humanistikreikasta. Teoksessa == Teokset == * Sarja: Antiikin klassikot ** 2. painos, WSOY, 1999 ISBN 951-0-23522-9 Sarja: Laatukirjat Keisarielämäkertojen lisäksi Suetoniukselta on säilynyt osia kirjasta Kuuluisia miehiä (), joka sisältää elämäkertoja latinankielisen kirjallisuuden merkkihenkilöistä. Suetonius kirjoitti lukuisia teoksia, joista tiedetään enää vain teosten nimet. Osa kirjoista käsitteli roomalaisia tapoja ja pukeutumista ja kreikkalaista vapaa-ajan viettoa. Suetonius mahdollisesti kirjoitti myös ensyklopedian. == Lähteet == * * ===Viitteet=== == Aiheesta muualla == * Suetoniuksen "Rooman keisarien elämäkertoja" englanniksi ja latinaksi * Sivu, jossa "Kuuluisia miehiä" englanniksi ja latinaksi Luokka:Roomalaiset historioitsijat Luokka:70-luvulla syntyneet Luokka:120-luvulla kuolleet