EkBass/fiwiki-20250220-pages-articles huggingface dataset:
Hemppo

Hemppo (Linaria cannabina) on siemeniä syövä peippoihin kuuluva varpuslintu. Se on erikoistunut rikkaruohojen siemeniin, joita se hakee joutomailta, puistoista, pihoilta ja pellonreunoilta. == Koko ja ulkonäkö == Hempon pituus on noin 13–14 cm ja paino noin 17 grammaa. Juhlapukuinen koiras on rinnasta heleän punainen ja sillä on punainen otsatäplä muuten harmaassa päässä. Selkä on ruskea, maha vaalea ja siivellä valkoinen siipijuova. Naaras on harmaanruskea, mahasta vaalea, ja myös sillä on valkoinen siipijuova. Nuori lintu muistuttaa naarasta, ollen vähän viirukkaampi. Vanhoilla linnuilla on täydellinen sulkasato elo–lokakuussa, jonka jälkeen koiras muistuttaa naarasta ja nuorta lintua, kunnes höyhenten kulumisen takia saa vähitellen juhlapuvun talven aikana. Kaikissa puvuissa erottuvat valkeat pyrstön reunasulat. Laulu on hilpeää livertelyä, jota koiras esittää jostain korkealta paikalta, esim. talon katolla, puhelinlangalla tai puun latvassa. Kutsuääni on napakka "du- duk". Vanhin suomalainen rengastettu hemppo on ollut vähintään 3 vuotta 3 kuukautta 17 päivää vanha. == Levinneisyys == Lähes koko Eurooppa pohjoisimpia osia lukuun ottamatta sekä Pohjois-Afrikka ja Lähi-itä. Suomessa pesii 10 000–20 000 paria Oulu–Joensuu-linjan eteläpuolella. Runsain se on Etelä-Suomen viljelyalueilla. Pääosa suomalaisista hempoista muuttaa elo-lokakuussa Keski- Eurooppaan, mistä ne palaavat maalis–huhtikuussa. Talvehtimaan jää vaihteleva määrä hemppoja rikkaruohostoihin. == Elinympäristö == Hemppo on kulttuurilintu. Se viihtyy pihoilla, puistoissa, varastoalueilla ja peltojen laitamilla. == Lisääntyminen == Tiivis korsipesä katajassa, tiheässä pensaassa tai puupinossa. Munii huhtikuussa 4–6 sinertävää munaa, mahdollinen toinen pesye kesä-elokuussa. Naaras hautoo 12–14 vrk, ja poikaset lähtevät pesästä pariviikkoisina. == Ravinto == Hempon pääasiallista ravintoa ovat rikkakasvien siemenet ja vähässä määrin hyönteiset. == Lähteet == == Aiheesta muualla == *Hemppo viikon luontoäänenä *LuontoPortti: Hemppo (Carduelis cannabina) *ITIS: Carduelis cannabina Luokka:Peipot
Vuorihemppo

Vuorihemppo (Linaria flavirostris) on pieni parvissa esiintyvä lintulaji, jonka lentotapa on omaleimaisen tuikkiva. ==Koko ja ulkonäkö== Höyhenpeite on pääosin ruskea ja tummaraitainen, koiraalla niskasta punertava. Vatsapuoli on valkea ja siinä on mustia raitoja, rinnassa selvä rusehtava sävy. Nokka on kesällä harmaa, talvella keltainen. Lintu on 14 cm pitkä. Kutsuääni on selkeä nasaali ja urpiaismainen ”dvyit”, laulussa on nopeita trillejä ja piipityksiä. ==Levinneisyys== Vuorihemppo pesii Pohjois-Euroopassa ja Keski-Aasiassa. Osa vuorihempoista muuttaa talveksi etelämmäs tai rannikoille. Pesii erittäin harvinaisena pesimälintuna Tunturi-Lapissa, tavataan muualla Suomessa lähinnä talvisin ja loppusyksystä. Suomessa pesivän kannan on arvioitu olevan 2–20 paria. Euroopan pesimäkannaksi on arvioitu 79 800 – 274 000 paria, joista 63 prosenttia Turkissa. Maailman kannan on arvioitu olevan noin kymmenkertainen Euroopan kantaan verrattuna. ==Elinympäristö== Avoin nummimaisema on vuorihempon tyypillistä elinaluetta. Muuttoaikoina ja talvisin se elää rikkaruohokentillä, jättömailla ja muilla alueilla joilla matalaa kasvustoa ja talventörröttäjiä. ==Lisääntyminen== Vuorihemppo tekee pesänsä pensaaseen ja laskee sinne 4–7 munaa. ==Ravinto== Vuorihemppo on siemensyöjä. Syö muun muassa takiaisen, pujon ja muiden talventörröttäjien siemeniä. == Nimi == Linaria (lat.) tarkoittaa "pellavankutojaa". Lajinimi flavirostris sisältää latinan sanat flavus, "keltainen" ja rostris, -nokkainen. Jobling, 2010, s, 227, 161 == Lähteet == * ===Viitteet=== Luokka:Peipot
Urpiainen

Urpiainen (Acanthis flammea) on pieni siemensyöjälintu, joka syksyisin ja talvisin esiintyy joskus suurissakin parvissa. ==Koko ja ulkonäkö== Urpiaisen pituus on noin 12–14 cm ja paino 12–15 grammaa. Urpiainen on jaettu useisiin alalajeihin. Suomessa pesii nimialalaji flammea ja viime vuosina myös eteläinen cabaret. Juhlapukuinen koiras muistuttaa hemppokoirasta, sillä on punainen rinta ja punainen otsatäplä. Urpiaisen selkä on juovikas ja maha vaaleampi. Nokka on lyhyt ja keltainen. Naaras ja nuori lintu ovat harmaanruskean kirjavia ja viiruisia, ja punaista on vain otsassa, jos siinäkään. Cabaret on kooltaan hieman pienempi ja puku on ruskeampi kuin flammean. Laulu on vaatimatonta surinaa ja kutsuäänten toistoa, jonka koiras saattaa esittää laululennossa. Kutsuääni on samea ”dsä-dsä-dsä”, varoitusääni venytetty ”tsuii”. Vanhin suomalainen rengastettu urpiainen on ollut 10 vuotta 6 kuukautta ja 20 päivää vanha. Se on samalla Euroopan vanhin urpiainen. ==Levinneisyys== Euraasian ja Pohjois-Amerikan pohjoiset osat. Britteinsaarilla ja Keski-Euroopassa erilliset kannat. Parimäärä Suomessa 300 000 – 600 000\. Pesii koko maassa, runsaimpana Lapissa. Epäsäännöllinen vaelluslintu, joka liikkuu pitkin vuotta ravintotilanteen mukaan. Joskus runsas talvella, joskus täysin kateissa vaellettuaan etelämmäksi. Urpiaista ja sille lähisukuista tundraurpiaista näkee toisinaan samoissa parvissa esimerkiksi ruokintapaikoilla. ==Elinympäristö== Pensaikot, tunturikoivikot, metsänreunat ja harvapuiset metsät. Syksyllä ja talvella rikkaruohostot. Vierailee mielellään lintulaudoilla. ==Lisääntyminen== Maljamainen, höyhenin vuorattu pesä matalalla puussa tai pensaassa tai korkealla kuusessa. Naaras munii kahdesti 4–6 ruskein täplin ja juovin kirjailtua munaa. Naaras hautoo 10–12 vrk, poikaset lähtevät pesästä 12–13 vrk:n ikäisinä. Carduelis flammea flammea MHNT.ZOO.2010.11.221 Luleå.jpg Carduelis flammea cabaret MHNT.ZOO.2010.11.221 Naurois HdB Tolborough.jpg ==Ravinto== Siemenet ja hyönteiset. Lintulaudoilla murskatut auringonkukansiemenet sekä murskatut maapähkinät. Lisäksi ravinnoksi kelpaavat hirssi, kaura ja leivänmurut siinä tapauksessa, kun muuta ruokaa ei ole. == Lähteet== Luokka:Peipot
25

== Tapahtumia == * Han-dynastian valta palautettiin Kiinassa ja syntyi Itäinen Han-dynastia. == Syntyneitä == * == Kuolleita == * Lucius Domitius Ahenobarbus Luokka:Ensimmäinen vuosisata
24

== Tapahtumia == * Läntinen Han-dynastia päättyi Kiinassa. == Syntyneitä == == Kuolleita == * Strabon, kreikkalainen maantieteilijä, historioitsija ja filosofi
Kirjosiipikäpylintu

Kirjosiipikäpylintu (Loxia leucoptera) on peippoihin kuuluva varpuslintu, jota tavataan havumetsävyöhykkeellä Pohjois-Amerikassa, Alaskassa ja Aasiassa Siperian länsirajoja myöten. == Koko ja ulkonäkö == Laji muistuttaa peippoa ja muita käpylintuja. Se on tanakka ja tukevanokkainen lintu. Aikuisen koiraan vartalo on punainen, vähemmän oranssi kuin muilla käpylinnuilla. Naaras ja nuoret yksilöt ovat vihertävän keltaisia. Siivet ja pyrstö ovat tummanharmaat, ja niissä on selvärajainen valkoinen kuvio, joka auttaa erottamaan kirjosiipikäpylinnun muista käpylinnuista. Myös pikkukäpylinnun siivellä voi olla valkeat juovat, mutta ne ovat selvästi kapeammat. Kirjosiipikäpylintu on pituudeltaan 15–18 cm ja sen siipien kärkiväli on 26 cm. Nokan korkeus on nokan tyvestä mitattuna 9–11 mm. Aikuinen yksilö painaa noin 30 grammaa. Huuto ”khiip, khiip” on korkeampi ja ponnettomampi kuin pikkukäpylinnulla. Toinen tyypillinen ääni on lelutorvea muistuttava tööttäys. Laulu on nopeampaa kuin muilla käpylinnuilla, ja muistuttaa eräiden pienten peippolintujen laulua (kanarialintu, vihervarpunen). == Levinneisyys == Lajia tavataan havumetsävyöhykkeellä Pohjois-Amerikassa, Alaskassa ja Aasiassa Siperian länsirajoja myöten. Suomeen kirjosiipikäpylintuja leviää ajoittain itärajan yli, etenkin Itä-Lappiin, Kuusamoon, Kainuuseen ja joskus myös Pohjois- Karjalaan. == Elinympäristö == Kirjosiipikäpylinnun tyypillistä elinympäristöä ovat havumetsät. == Lisääntyminen == Pesintä alkaa ilmeisesti hieman myöhemmin kuin muilla käpylinnuilla, maalis–huhtikuussa, ja sitä voi tapahtua aina syyskuulle asti. Pesä on yleensä kuusessa 5–10 m:n korkeudella ja rakenteeltaan samanlainen kuin muillakin käpylinnuilla. Munia on yleensä kolme tai neljä, joskus viisi. == Ravinto == Lajin pääasiallista ravintoa ovat havupuiden siemenet, Siperiassa etenkin lehtikuusi, Amerikassa hemlokki. Ajoittain maistuvat myös pihlajanmarjat. Kesällä kirjosiipikäpylintu syö runsaasti hyönteisiä. == Lähteet == == Aiheesta muualla == *LuontoPortti: Kirjosiipikäpylintu (Loxia leucoptera) *ITIS: Loxia leucoptera Luokka:Peipot
Taviokuurna

Taviokuurna (Pinicola enucleator) on varpuslintulaji. Sitä tavataan Etelä- Suomessa vaellusmatkoilla, kun pohjoisesta loppuvat pihlajanmarjat. ==Koko ja ulkonäkö== Taviokuurna on 19-22 senttimetriä pitkä ja sillä on vahva ja tanakka ruumis. Sen kaula on lyhyt, mutta pyrstö pitkä. Nokka on lyhyt ja voimakas ja ylänokan kärki on alaspäin taipunut. Vanha koiras on väriltään pääosaksi vadelmanpunainen, mutta seassa on vaaleanharmaata. Selkä ja pyrstön yläpuoli ovat tummalaikkuiset. Naaras ja nuori koiras ovat väriltään harmaankellanoransseja. Taviokuurnalla on kaikissa puvuissa siivillä kaksi valkoista juovaa. ==Levinneisyys== Taviokuurna pesii pohjoisilla alueilla: Lapissa, Alaskassa, Kanadassa ja Siperiassa. Suomen taviokuurnakannan on arvioitu 2000-vuosikymmenen lopulla olevan 15 000 paria. Kannan on arvioitu pysyneen suunnilleen saman suuruisena pitkän aikaa, mutta voimakkaat vuosien väliset kannanvaihtelut ovat kuitenkin tavallisia liikkuvaa elämää viettävälle lajille. ==Elinympäristö== Taviokuurna pesii havumetsissä ja suosii vanhoja ja koskemattomia metsiä, joissa kasvaa koivua ja varvikkoa. Pesimäaikaan taviokuurna on hyvin huomaamaton ja hiljainen laji. Talvisin taviokuurnat tulevat ravinnon perässä myös taajamiin ja voivat olla täysin välittämättä ohikulkevista ihmisistä. ==Lisääntyminen== Taviokuurna tekee pesänsä yleensä kuuseen, mutta joskus myös mäntyyn, koivuun tai katajaan. Pesä sijaitsee oksanhangassa 2-4 metrin korkeudella. Naaras munii touko-kesäkuussa 3-4 munaa, joita se hautoo 13-14 vuorokautta. Poikaset pysyvät pesässä noin 14 vuorokautta. ==Ravinto== Taviokuurna käyttää ravinnokseen siemeniä, silmuja, marjoja, hyönteisiä ja hämähäkkejä. == Lähteet == ==Aiheesta muualla == *Video Korkeasaaren villieläinsairaalassa hoidetun taviokuurnakoiraan vapautuksesta Luokka:Peipot
Nokkavarpunen

Nokkavarpunen (Coccothraustes coccothraustes) on suurikokoinen peippolaji. == Koko ja ulkonäkö == Nokkavarpunen on tanakka ja paksuniskainen lintu, vartalomuodoltaan muistuttaa punatulkkua. Nokka vaikuttaa suhteettoman suurelta. Omalaatuisen värinen: pää on punaruskea, niska harmaa, vatsa harmaanruskea, siivet mustat. Siipien ja pyrstön valkeat raidat erottuvat hyvin linnun lentäessä. Lentää tyypillisen syväaaltoisesti ja näyttää lennossa sukkulamaiselta valtavan nokan vuoksi. Koiras on naarasta suurempi. *Pituus: 18–20 cm *Siipien kärkiväli: 32 cm *Paino: 40–55 g. Ääni on hiljaista tiksahtelua ja sirinää. Laulu koostuu näiden äänten rivittelystä ja on hyvin hiljaista. Nokkavarpunen on piileskelevä, arka lintu, joka on vaikea havaita. Lintulaudoilla se vierailee usein. Vanhin suomalainen rengastettu nokkavarpunen on ollut 7 vuotta 11 kuukautta 13 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut 12 vuoden 7 kuukauden ikäinen saksalainen lintu. == Levinneisyys == Nokkavarpunen pesii Euroopassa ja Aasiassa. Aasian linnut talvehtivat etelässä. Suomessa pesii vähälukuisena eteläisimmässä Suomessa, pesimäkantamme lienee noin 350 paria. Laji on runsastunut voimakkaasti 2000-luvulla, ja pesiviä pareja saattaa olla jo yli tuhat. Suomalaiset nokkavarpuset ovat pääasiassa muuttolintuja, jotka talvehtivat Keski-Euroopassa. Joitakin yksilöitä talvehtii lintulautojen turvin. Välillä talvisin nähdään jopa kymmenien yksilöiden suurparvia. Euroopassa pesii 1,1–1,5 miljoonaa nokkavarpusparia. == Elinympäristö == Nokkavarpunen viihtyy lehti- ja sekametsissä, puistoissa ja pientaloalueilla. == Lisääntyminen == pienoiskuva|Nokkavarpusen munia. Nokkavarpunen tekee pesän pensaaseen tai puuhun, ja siihen 4–5 munaa. Muninta tapahtuu toukokuussa, uusintapesiä on kesäkuussa. Naaras hautoo noin 12 päivää. Poikaset lähtevät pesästä pariviikkoisina. == Ravinto == Nokkavarpunen syö silmuja, versoja, perhosentoukkia ja paksukuorisia siemeniä, joiden kuoren se murskaa jykevällä nokallaan. Suomessa etenkin tuomen- ja kirsikanmarjat ovat sen herkkua. Talvella syö lintulautojen siementarjontaa, lähinnä auringonkukansiemeniä ja maapähkinöitä. == Lähteet == == Aiheesta muualla == * Ylimaunu, Juha, Ylimaunu, Onni & Ylipekkala, Jouni 1986: Miksi nokkavarpusen ja pähkinähakin levinneisyysalue on laajentunut? – Lintumies 2.1986 s. 98–99. LYL. *LuontoPortti: Nokkavarpunen (Coccothraustes coccothraustes) *ITIS: Coccothraustes coccothraustes Luokka:Peipot
206 eaa.

== Tapahtumia == * Ilipan taistelu * Kiinassa Qin-dynastia kaatui ja tilalle nousi Han-dynastia. == Syntyneitä == * == Kuolleita == * Luokka:200-luku eaa.
221 eaa.

== Tapahtumia == * Qin Shihuangdi julisti Qin-dynastian alkaneeksi ja itsensä Kiinan "ensimmäiseksi keisariksi". == Syntyneitä == * == Kuolleita == * Egyptin kuningatar Berenike II murhattiin. == Lähteet == Luokka:200-luku eaa.
475 eaa.

== Tapahtumia == * Taistelevat läänitysvaltiot -kausi alkoi Kiinassa. == Syntyneitä == * == Kuolleita == * Herakleitos, kreikkalainen filosofi * Pythagoras, matemaatikko Luokka:400-luku eaa.
476 eaa.

== Tapahtumia == * Kevättä ja syksyä -kausi päättyi Kiinassa. == Syntyneitä == * == Kuolleita == * Zhou Jing, kiinalaisen Zhou-dynastian kuningas. Luokka:400-luku eaa.
256 eaa.

== Tapahtumia == * Kiinan Zhou-dynastia kaatui, Itäinen Zhou-dynastia päättyi ja maa oli hajallaan. * Rooman valtakunta lyö Eknomoksen meritaistelussa Karthagon laivaston. == Syntyneitä == * == Kuolleita == * Luokka:200-luku eaa.
Luotokirvinen

Luotokirvinen (Anthus petrosus) on pieni, saaristossa tavattava varpuslintu. == Koko ja ulkonäkö == Pituus 15–17 cm, paino n. 25 g. Luotokirvinen on vihertävän-ruskehtavanharmaa, päältä tummempi ja alta vaaleapilkkuinen lintu. Voimakasrakenteinen. Nokka pitkähkö ja tumma. Pyrstön uloimmat sulat ovat vaaleanharmaat. Ääni on sirahtava ”psriit”. Pesällä varoittelee inttävästi tititellen. Laulu on niittykirvismäinen säe, jossa on mukana karheampia aineksia ja on hieman lyhyempi. Koiras esittää sitä usein laululennossa. Käyttäytyminen hyvin samankaltainen niittykirvisen kanssa. Muuttoaikoina voi olla pienissä parvissa. Vanhin suomalainen rengastettu luotokirvinen on ollut 7 vuotta 1 kuukautta 30 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut ruotsalainen, vähintään 10 vuotta 11 kuukautta vanha luotokirvinen. == Levinneisyys == Luotokirvinen pesii harvalukuisena Pohjois- ja Länsi-Euroopan rannikoilla. Se talvehtii Pohjanmerellä ja Britteinsaarilla. Britteinsaarilla ja Ranskassa on myös ympärivuotinen kanta. Parimäärä Suomessa: 1 500 – 2 000\. Euroopan parimäärä on eri arvioiden mukaan 200 000 – 1,1 miljoonaa paria. Luotokirvinen pesii vain uloimmassa saaristovyöhykkeessä ja on merellisin kaikista Suomessa pesivistä varpuslinnuista. Muuttoaikoina voidaan tavata myös rannikolla. Kevätmuutto tapahtuu maalis–huhtikuussa, syysmuutto loka–marraskuussa. Talvihavaintoja on joitakin joulu- ja tammikuulta. == Elinympäristö == Luotokirvinen pesii kivikkoisilla luodoilla ulkosaaristossa. Parit voivat hakea ruokaa naapurisaarista. == Lisääntyminen == Naaras munii 4–6, tavallisesti 5, harmaata, tummatäpläistä munaa kivenkoloon kyhättyyn pesään. Pesä voi joskus olla myös heinikossa tai kallionhalkeamassa. Naaras hautoo 13–14 vrk. Poikaset lähtevät pesästä ennen kuin ovat lentokykyisiä 12–13 päivän ikäisinä. Emot sitten huolehtivat niistä vielä parisen viikkoa. Pesii toisinaan kahdesti kesässä. == Ravinto == Hyönteiset, äyriäiset, madot, nilviäiset ja siemenet. Talviaikaan erityisesti kotilot. == Lähteet == == Aiheesta muualla == * Hario, Martti 1982: Sadekesän 1981 huono pesimätulos luotokirvisellä. – Lintumies 1.1982 s. 38\. LYL. * Linkola, Pentti 1977: Luotokirvinen Anthus spinoletta Päijänteellä. – Lintumies 1.1977 s. 26\. LYL. *LuontoPortti: Luotokirvinen (Anthus petrosus) *ITIS: Anthus petrosus Luokka:Kirviset
Lapinkirvinen

Lapinkirvinen (Anthus cervinus) on västäräkkeihin (Motacillidae) kuuluva lintu (Aves), jota tavataan tundralla Skandinaviasta Alaskaan ulottuvalla alueella. Se talvehtii Saharan eteläpuolisessa Afrikassa sekä kaakkoisessa Aasiassa. Lapinkirvisen kesäpuvussa on ruosteenpunainen kurkku, ja sen selkäpuolella on selkeitä mustia täpliä. == Koko ja ulkonäkö == Täysikasvuisen yksilön pituus on 14–16 cm, ja paino noin 20 grammaa. Kesäpuvussa vanha lintu on helppo erottaa muuten samankokoisesta ja -näköisestä niittykirvisestä (Anthus pratensis) ruosteenpunaisesta kurkusta. Koiraalla voi punaista olla myös naamassa. Syksyllä sen erottaa niittykirvisestä parhaiten selkäpuolen värityksestä: lapinkirvisellä on selviä mustia täpliä, jotka niittykirviseltä joko puuttuvat tai ovat himmeitä, ja selän perusväri on ruskea. Naamassa selkeämmät kuviot kuin niittykirvisellä. Lapinkirvisen nokka on ohut ja koivet punertavat. Lajin äni on tunnusomainen, korkea ja terävä ”psiii”. Lapinkirvinen varoittaa inttävästi ”jypp…”. Laulu esitetään tavallisesti laululennossa, ja se on nopea rytmikäs säe, jossa on hyvin korkeita ja surisevia ääniä. Lapinkirvisen käyttäytyminen on enemmän metsä- kuin niittykirvisen tyyppistä. Syysmuutolla laji muodostaa pieniä parvia. == Levinneisyys ja elinympäristö == Lapinkirvinen on tundran lintu, jonka levinneisyysalue ulottuu Skandinavian pohjoisosista aina Alaskaan asti. Se suosii pienten purojen varsija, pajuja ja saroja kasvaia soita sekä palsasoita. Sitä tavataan sekä puurajan yläpuolella että tunturikoivumetsiköissä. Lapinkirvinen on tundran yleisin pesimälintu. Parimäärä Suomessa on 2 000 – 5 000\. Lapinkirvinen on muuttolintu, ja eurooppalaiset linnut talvehtivat pääosin Saharan eteläpuoleisessa Afrikassa. Joitakin talvehtelemisalueita on silti myös Italian kaakkoisosassa, Turkissa ja Pohjois-Afrikassa. Itäiset populaatiot muuttavat puolestaan Kaakkois- Aasiaan, Kiinan kaakkoisosiin ja Taiwaniin. Nimensä mukaisesti se pesii Suomessa vain Lapissa. Keväällä lapinkirvinen saapuu Lappiin toukokuun jälkipuoliskolla, ja on silloin harvinaisuus. Syysmuuton aikana syyskuussa on yleisempi, ja tavataan silloin koko maassa kosteilla avomailla ja pelloilla. == Lisääntyminen == Naaras munii esiintymisalueensa pohjoisosissa kesä- heinäkuussa ja eteläosissa toukokuun lopussa. Pesä on pääosin naaraan rakentama, vaikka koiras valmistaakin pesän paikan. Pesä on heinänkorsista kyhätty ja sijaitsee tavallisesti suomättäällä. Naaras munii sinne 5–6 harmahtavaa, tummatäpläistä munaa. Niitä naaras hautoo 11–14 vuorokautta, ja molemmat emot sitten ruokkivat 12 vuorokauden ajan. Poikaset lähtevät pesästä lentokyvyttöminä, ja emot hoitavat niitä vielä pari viikkoa. == Ravinto == Lajin pääsiallista ravintoa ovat hyönteiset, hämähäkit, madot ja siemenet. Poikasia ruokitaan erityisesti sääskillä ja vaaksiaisilla. == Lähteet == == Aiheesta muualla == *LuontoPortti: Lapinkirvinen (Anthus cervinus) *ITIS: Anthus cervinus Luokka:Kirviset
Nummikirvinen

Nummikirvinen (Anthus campestris) on keskikokoinen muuttolintu. == Koko ja ulkonäkö == Pituus 16–18 cm, siipien kärkiväli 27 cm, paino 23 g. Suurikokoinen, vaalea kirvinen. Västäräkkimäinen. Selkäpuoli hiekanvärinen, alapuoli valkea. Rinnan sivuilla vähäistä viirutusta. Koivet vaalean punertavat. Nuoren linnun selkäpuoli tummaviiruinen. Ääni hieman varpusmainen ”tsirp”. Laulu on västäräkkimäinen lyhyt säe, jota esittää rytmikkäästi aaltoilevassa laululennossa. Juoksee maassa kyyryssä ja piiloutuu usein heinikkoon. Lento västäräkkimäistä. == Levinneisyys == Nummikirvinen pesii Euroopan ja Aasian lauhkeilla alueilla sekä Pohjois-Afrikassa, ja talvehtii trooppisessa Afrikassa ja Intiassa. Pohjois-Euroopan kanta on taantunut. Suomesta on muutamia pesälöytöjä lähinnä Turun ja Hangon seuduilta. Laji on tavattu Suomessa n. 200 kertaa. Havainnot keskittyvät toukokuulle. Havaintojen määrä ei ole kasvanut, vaikka havainnoinnin teho on lisääntynyt voimakkaasti, ja nykyään nummikirvisiä ei havaita kuin joitakin yksilöitä vuosittain. == Elinympäristö == Nummikirvisen elinympäristöä on avoin maasto: arot, nummet, hiekkaharjut, ratapenkat ja täytemaa-alueet. == Lisääntyminen == Pesä on maassa mättään kupeessa. Munia on 4–5, vaaleita ja täplikkäitä. Naaras hautoo n. 2 viikkoa. Poikaset lähtevät pesästä lentokyvyttöminä vajaan 2 viikon ikäisinä, emot huolehtivat niistä vielä parisen viikkoa. == Ravinto == Nummikirvinen on hyönteissyöjä, joka syö myös matoja ja nilviäisiä. == Lähteet == Luokka:Kirviset
Virtavästäräkki

Virtavästäräkki, aikaisemmalta nimeltään vuorivästäräkki (Motacilla cinerea) on västäräkkien heimoon kuuluva lintulaji. Lajin kuvaili ja nimesi Marmaduke Tunstall vuonna 1771. == Ulkonäkö == Virtavästäräkki on päältä harmaa ja sen mustissa siivissä on valkoinen juova. Alapuolelta se on keltainen, varsinkin pyrstön tyvestä. == Levinneisyys == Virtavästäräkki on Suomessa itäinen uudistulokas. 15–30 paria pesii Pohjois-Suomen itäosissa. == Elinympäristö == Virtavästäräkki on avomaan lintu, joka viihtyy kirkasvetisten jokien rannoilla, erityisesti koskipaikoilla. == Nimi == Tieteellinen suvun nimi Motacilla on Varron antama nimi västäräkille ja tulee verbistä motare (liikkua) ja sen diminutiivista. Sanan pääte -cilla ymmärrettiin keskiajalla virheellisesti latinan sanaksi "pyrstö" Jobling, 2010, s, 261 (latinaksi pyrstö on todellisuudessa cauda).Vallauri & Durando, 2011, s. 1192 Väärä käännös näkyy suvun englantilaisesta nimestä wagtail. Lajinimi cinerea (lat.) tarkoittaa tuhkanharmaata.Jobling, 2010, s, 107 == Lähteet == * * === Viitteet === == Aiheesta muualla == * ITIS: Motacilla cinerea * Friman, Hannu & Luoto, Heikki 1988: Vuorivästäräkki – linnustomme uusimpia pesimälajeja. – Lintumies 4.1988 s. 150–154. LYL. * Hario, Martti & Hakkarainen, Timo 1969: Vuorivästäräkki (Motacilla cinerea) ja sitruunavästäräkki (Motacilla citreola) Espoon Finnånlahdella. – Lintumies 4.1969 s. 104\. SLY. * Helo, Pekka 1977: Vuorivästäräkin Motacilla cinerea pesintäyritys Kuusamon Kiutakönkäällä. – Lintumies 1.1977 s. 23\. LYL. * Luoto, Heikki, Virta, Kalle & Virta, Kari 1977: Vuorivästäräkki Motacilla cinerea pesinyt Suomessa. – Lintumies 1.1977 s. 24\. LYL. Luokka:Västäräkit (suku)
Keltavästäräkki

Keltavästäräkki (Motacilla flava) on västäräkkien heimoon kuuluva lintulaji. == Koko ja ulkonäkö == Keltavästäräkki on 15–16 senttiä pitkä ja painaa 17–20 grammaa. Koiras on kookkaampi. Keltavästäräkki on jaettu ainakin 8 alalajiin, joista tässä kuvaillaan nimialalajia M. f. flava ja pohjankeltavästäräkkiä (M. f. thunbergii), jotka Etelä-Suomessa muodostavat pesivän kannan, ja sekoittuvat usein toisiinsa. Koiras on kesäpuvussa alapuolelta kirkkaan keltainen, selästä ruskehtava, pää on harmaa ja siinä valkoinen pitkä silmäkulmanjuova. Naaras on hailakamman värinen. Nuori lintu on vaalean ruskehtava, sillä on keltainen alaperä ja rinnan yläosassa tummia täpliä, jotka postjuvenaalisen sulkasadon aikana vaihtuvat ruskehtaviin höyheniin. Varottava sekoittamasta nuoreen sitruunavästäräkkiin. Kaikilla on pitkä pyrstö, jonka reunasulat ovat valkoiset. Käyttäytyminen ja lentotapa hyvin västäräkkimäinen. Keltavästäräkin ääni on heleä ”wtsiy”. Se varoittaa västäräkin tapaan hysteerisellä sirkutuksella. Sen laulu on hyvin yksinkertaista muutamien kutsuäänen tapaisten aiheiden toistelua. Koiras istuu laulaessaan tavallisesti pensaan latvassa tai tolpan nokassa. Vanhin suomalainen rengastettu keltavästäräkki on ollut 6 vuotta 1 kuukautta 23 päivää vanha. Vanhin eurooppalainen keltavästäräkki oli ruotsalainen, 8 vuotta 10 kuukautta vanha lintu. == Levinneisyys == Keltavästäräkkiä tavataan lähes koko Euroopasta ja Aasiassa. Suomessa pesii koko maassa runsaat puoli miljoonaa paria. Läntisessä Euroopassa pesii yli 4 miljoonaa paria, joista 50 000 Britanniassa. Se on muuttolintu, joka talvehtii Afrikassa. Keväällä palaa toukokuussa, syksyllä lähtee elo–syyskuussa. Suomen pesimäkanta on viime aikoina pienentynyt. Aasiankeltavästäräkkiä (Motacilla tschutschensis) pidettiin aikaisemmin samana lajina keltavästäräkin kanssa. Se on levinnyt Beringinsalmen kautta Alaskaan ja Kanadan äärimmäiseen luoteisosaan asti.del Hoyo, J. & Collar, N: Eastern Yellow Wagtail (Motacilla tschutschensis). Teoksessa == Elinympäristö == Keltavästäräkki on avomaiden lintu, joka on pesimäaikana yleinen rantaniityillä, laitumilla, avosoilla, täytemaa-alueilla, heinämailla ja paikoin pelloilla ja valtaojien varsilla. == Lisääntyminen == Pesä on maassa kasvillisuuden kätkössä. Muninta alkaa Etelä-Suomessa toukokuun puolimaissa. Naaras munii tavallisesti kuusi munaa, ja pääasiassa naaras huolehtii noin kaksi viikkoa kestävästä haudonnasta. Poikaset lähtevät maastoon vielä lentokyvyttöminä noin 12 vuorokauden ikäisinä, ja emot huolehtivat niistä vielä pari viikkoa. == Ravinto == Keltavästäräkki on hyönteissyöjä, joka syö myös muita selkärangattomia. == Lähteet == == Aiheesta muualla== * Hario, Martti & Numminen, Tapani 1988: Keltavästäräkin feldegg- rodun määrittämisestä. – Lintumies 5.1988 s. 216–217. LYL. * LuontoPortti: Keltavästäräkki (Motacilla flava) * ITIS: Motacilla flava Luokka:Västäräkit (suku)
Pikkusieppo

Pikkusieppo (Ficedula parva) on pienikokoinen muuttolintu, joka pesii vanhoissa metsissä. == Koko ja ulkonäkö == Pikkusieppo on 11–12 senttimetriä pitkä. Se on yläpuolelta pääasiassa ruskea ja alapuolelta valkea. Sillä on tumma silmä, jota ympäröi valkea, kapea silmärengas. Nokka on melko pieni ja tumma ja sen alapuolen tyvi on punertavanruskea. Vanhalla koiraalla on oranssinpunainen kurkku, joka rajautuu epäselvästi valkoiseen rintaan ja selvästi lyijynharmaaseen kaulansivuun ja poskeen. Myös pää ja niska ovat yleensä lyijynharmaat. Koiraan pyrstön yläpeitinhöyhenet ovat mustat. Esiaikuisen koiraan punainen kurkku ja harmaa pää ovat himmeämmän väriset kuin vanhan koiraan. Naaraalta ja ensimmäisen kesän koiraalta pään lyijynharmaa ja kurkun punainen väri puuttuvat, joskin hyvin harvoin myös naaraalla voi olla pieni punainen kurkkulappu. Pyrstön yläpeitinhöyhenet ovat ruskeat tai mustahkot. Vatsapuoli on vaaleanbeige. Pikkusiepon tavallisin ääni muutolla on lyhyt, hiljainen ja kuiva nariseva ”serrt”. Varoitusääni on pehmeä ja lyhyt vihellys ”dily”. Muita pikkusiepon ääniä ovat lyhyt ja terävä ”sri” sekä kuivä näpäytys ”tek”. Pikkusiepon laulu alkaa yhdellä tai kahdella terävällä tavulla, joiden jälkeen se päästää rakenteeltaan kirjosieppomaisen keskiosan sekä tunnusomaisen, laskevan, kirkkaiden äänten sarjan. == Levinneisyys == Pikkusiepon maailmanlaajuisen kannan kooksi on arvioitu 3 290 000–5 090 000 paria, joista yli 95 prosenttia pesii Euroopassa. Pikkusieppo on pitkän matkan muuttolintu, ja suurin osa eurooppalaisista yksilöistä talvehtii Pakistanissa ja Intiassa. Suomessa pikkusieppoja pesii arviolta 2 000–6 000 paria. Pesivän kannan painopiste on etelärannikolla, kaakossa ja idässä. Keväällä ensimmäiset pikkusiepot saapuvat Suomeen toukokuun puolivälissä ja pääosa touko–kesäkuun vaihteessa. Syksyllä se lähtee elokuun lopussa–lokakuussa. == Elinympäristö == Pikkusiepot viihtyvät vanhoissa luonnontilaisissa metsissä, joissa on paljon lahopuuta. Laji suosii yli 50-vuotiaita kuusivaltaisia metsiä ja purojen ja muiden vesistöjen läheisyyttä. Se pesii erityisesti metsien kosteissa osissa ja tiheissä osissa, joissa aluskasvillisuus on runsasta. Muuttoaikoina pikkusieppoa tavataan muissakin ympäristöissä, kuten puistoissa ja puutarhoissa. == Lisääntyminen == Pikkusieppo tekee pesänsä lahopökkelöön, lahon puunrungon koloon tai oksanhankaan. Se rakentaa kuppimaisen pesän sammalista, lehdistä ja korsista. Naaras munii kesä-heinäkuussa viisi tai kuusi vaaleata, punapilkkuista munaa, joita se hautoo 12–13 päivää. Poikaset pysyvät pesässä 12–14 vuorokautta. == Ravinto == Pikkusieppo käyttää ravinnokseen hyönteisiä ja hämähäkkejä, joita se saalistaa pääasiassa lehvästön keskikerroksista, mutta myös maasta ja ilmasta. == Lähteet == == Aiheesta muualla== * Hellman, Gösta 1980: Mindre flugsnapparen valde ovanlig häckplats. – Lintumies 4.1980 s. 180. LYL. Luokka:Siepot
Pähkinänakkeli

Pähkinänakkeli (Sitta europaea) on nakkeleihin kuuluva lintulaji. Sen ruoaksi kelpaavat sen nimen mukaisesti pähkinät. Myös hyönteiset ja kaura maistuvat tälle ”naamiopäiselle kiipeilytaiturille”. == Tuntomerkit ja elintavat == Pähkinänakkelin pituus on 14 cm, siipiväli 22,5–27 cm ja paino 21–26 g. Pyrstö on lyhyt, pää suuri ja pitkä, nokka on suora. Selkä on vaaleanharmaa, Suomessa tavattavien lintujen vatsa on useimmiten valkea. Silmien päällä on musta naamari ja alaperässä punaista. Pähkinänakkeli kiipeilee puissa ja voi liikkua runkoa pitkin pää alaspäin. Laji on äänekäs ja kutsuäänet ovat tiaismaisia korkeita vihellyksiä. Pähkinänakkeli tulee sukukypsäksi 1-vuotiaana. Naaras munii 6–11 munaa, joita se hautoo 13–18 vuorokautta. Ravintona ovat hyönteiset, siemenet, pähkinät ja tali. Suomen vanhin rengastettu pähkinänakkeli on ollut 2 vuotta 10 kuukautta 20 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut vähintään 12 vuotta 11 kuukautta vanha brittiläinen nakkeli. == Levinneisyys == Pähkinänakkeli pesii suuressa osassa Eurooppaa, silloin tällöin Suomessakin. Se kuuluu myös Pohjois-Afrikan, Lähi-idän ja laajalti Aasian pesimälinnustoon aina Tyynellemerelle ja Intian valtamerelle asti. Vierailee Suomessa, muttei varsinaisesti pesi, tosin muutama pesälöytö on tehty. Mutta esimerkiksi Ruotsissa pesii ainakin 100 000 paria ja Virossakin 20 000–50 000 paria. Koko läntisen Euroopan parimääräksi arvioidaan 6–8 miljoonaa paria. Elinympäristöinä ovat havumetsät, puistot, puutarhat ja trooppiset metsät. == Lähteet == == Aiheesta muualla == * Radio Suomen viikon luontoäänenä * Virta, Heikki 1986: Pähkinänakkeli Sitta europaea pesi Kärsämäellä. - Lintumies 1.1986 s. 30–31. LYL. * LuontoPortti: Pähkinänakkeli (Sitta europaea) * ITIS: Sitta europaea Luokka:Nakkelit Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Pyrstötiainen

Pyrstötiainen (Aegithalos caudatus) on talitiaisen kokoinen, huomiota herättävän pitkäpyrstöinen pikkulintu, joka kuuluu varpuslintujen lahkoon. Sen esiintymisalueeseen kuuluu suurin osa Euroopan ja Aasian alueista. Laji ei kuuluu muuttolintuihin, vaikka sen joskus tiedetäänkin tehneen muuttomatkoja Koillis-Euroopassa. == Koko ja ulkonäkö == Pyrstötiaisen pituus on 13–16 cm, paino 7–10 g, ja se on Suomen pienimpiä pesimälintuja. Linnun vartalo on vain 6–8 cm pitkä, mutta pyrstö on lähes yhtä pitkä. Selkäpuoli on mustan ja ruskean kirjava, pää ja vatsapuoli vaaleat. Se roikkuu usein pystyssä puun rungolla, oksassa tai talipallon kyljessä, ja näyttää siis P-kirjaimelta. Suomessa ja Pohjois-Euroopassa pesivällä alalajilla caudatus on kokovalkea pää, kun taas Manner-Euroopan alalajilla europaeus, jota harvoin tavataan Suomessa, valkoisessa päässä on pitkä tumma juova. Pyrstötiainen ei nimestään huolimatta kuulu varsinaisiin tiaisiin Paridae, vaan muodostaa oman heimonsa Aegithalidae. Se on luonteeltaan seurallinen ja liikkuu pesimäajan ulkopuolella parvissa, joissa syksyllä voi olla jopa 100 yksilöä. Tavallisimpia ovat 10–15 yksilön vilkkaasti hyörivät ja vikisevät parvet. Ääniä ovat kirkas ja korkea tiititys, karhea surahtelu ja näppäilevä ”tek”. Suuresta parvesta kuuluva ääntely on tarkkakorvaiselle unohtumaton kokemus. Vanhin suomalainen rengastettu pyrstötiainen on ollut 2 vuotta 6 kuukautta 20 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut tanskalainen vähintään 10 vuoden 9 kuukauden ikäinen lintu. == Levinneisyys == Pyrstötiaista tavataan hyvin laajalla alueella Länsi-Euroopasta Japaniin ja Siperiaan. Suomessa se pesii harvalukuisena Etelä- ja Keski-Suomessa painottuen Itä-Suomeen. Parimäärä on noin 20 000-50 000. Euroopassa arvioidaan pesivän 8,2–14,6 miljoonaa paria. Koko maailman kannaksi on karkeasti arvioitu 36–65 miljoonaa yksilöä. == Elinympäristö == Sen elinympäristöä ovat nuoret lehtimetsät, erityisesti vesistöjen reunametsät. Nuorten lehtipuuvaltaisten metsien osuus on kasvanut viime vuosikymmeninä, ja laji on runsastunut. == Lisääntyminen == Pyrstötiainen tekee pussimaisen pesänsä jäkälästä ja hämähäkinverkoista puuhun tai pensaaseen, ja siihen 6–12 munaa. Muninta alkaa usein jo huhtikuussa, tavallisesti toukokuussa. Haudonta-aika on 12–14 vrk, ja vain naaras hautoo. Poikaset lähtevät pesästä lentokykyisinä 16–17 päivän ikäisinä. == Ravinto == Hyönteissyöjä, joka syö myös muita niveljalkaisia ja niiden toukkia. Se on viime vuosina alkanut yhä enemmän vierailla lintulautojen talipalloilla. == Lähteet == == Aiheesta muualla== * Salminen, Pekka & Sisula, Heikki 1974: ”Pyrstötiaismylly” Hankoniemen kärjessä. – Lintumies 3–4:1974 s. 120. SLY. * Helle, Eero, Helle, Pekka & Hildén, Olavi 1976: Pyrstötiaisen Aegithalos caudatus suurvaellus 1973. – Lintumies 1:1976. SLY. * Hildén, Olavi 1977: Mass irruption of Longtailed Tits Aegithalos caudatus in Northern Europe in 1973. - Ornis Fennica 54:47-65. *LuontoPortti: Pyrstötiainen (Aegithalos caudatus) *ITIS: Aegithalos caudatus Luokka:Pyrstötiaiset Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Koskikara

Koskikara (Cinclus cinclus) on kottaraisen kokoinen pulleahko varpuslintu, joka sukeltaa ravintonsa virtaavista vesistä. == Koko ja ulkonäkö == Koskikara on keskimäärin 20 senttimetriä pitkä. Koskikara on valkeaa rintalaikkua lukuun ottamatta mustanruskea ja lyhytpyrstöinen lintu. Siivet ovat lyhyet ja lento suoraviivaista. Se syöksähtelee ja sukeltelee koskissa palaten kivelle tai jään reunalle tähystämään. == Levinneisyys == Koskikarat pesivät Euroopan pohjoisimmissa osissa ja muuttavat etelämmäksi sulapaikkoihin talveksi. Suomessa pesii 250–300 paria, mutta talvehtii 5 000 – 10 000 yksilöä, jotka tulevat lähinnä Pohjois-Norjasta ja luoteis-Venäjältä. Koskikara esiintyy harvalukuisena Lapissa ja kiertelevänä Etelä- ja Keski-Suomessa. == Lisääntyminen == Koskikara tekee puolipallon muotoisen pesänsä kallionkoloon tai sillan rakenteisiin, munia tulee 4–6 kappaletta maalis–huhtikuussa ja ainakin etelämpänä poikueita ehtii kasvaa kaksi tai kolme kesässä. Koskikaralle voi tehdä pöntön, jonka etureuna jätetään avoimeksi kynnyslistaa lukuun ottamatta. Pönttö kiinnitetään lähelle virtaavaa vettä esimerkiksi siltaan tai kallionseinämään. == Ravinto == Koskikara pyydystää vedestä ja kaivelee pohjakivien alta vesihyönteisiä, kotiloita, äyriäisiä, nilviäisiä ja kalanpoikasia. == Erityistä == Koskikara on Norjan kansallislintu. Viroksi sen nimi on ”vesipapp”, sillä linnun väritys muistuttaa papin tummaa pukua lipereineen. Myös tieteellisen nimen ”cinclus” tarkoittaa pyhää. == Lähteet == == Aiheesta muualla == * Kajoste, Elmo, Piiroinen, Pirkko & Leppänen, Anita 1974: Koskikaran päivä. – Lintumies 2.1974 s. 62. SLY. * Koskikara Luontokuvaaja Janne Heimonen -kuvagalleriassa * BirdLife Suomi: Koskikara - vuoden lintu 2016 * LuontoPortti: Koskikara (Cinclus cinclus) * ITIS: Cinclus cinclus Luokka:Koskikarat
Puukiipijä

Puukiipijä (Certhia familiaris) on pieni käyränokkainen varpuslintu. == Levinneisyys == Puukiipijän voi tavata poikki Euroopan ja Aasian, Irlannista Japaniin ulottuvalla alueella. Se pesii miltei koko Euroopassa, Suomen etelä- ja keskiosassa Etelä-Lappia myöten. Suomen pesimäkanta oli 1990-luvun lopulla 70 000 – 150 000 paria. Euroopan kanta on 2,7–3,6 miljoonaa paria, joista Britteinsaarilla 200 000\. Osa Suomen puukiipijöistä talvehtii Suomessa, osa muuttaa syys–lokakuussa lounaaseen, Ruotsiin ja läntiseen Eurooppaan. Talvisin ne lyöttäytyvät tiaisparviin. Kovat pakkasjaksot aiheuttavat talvehtivalle kannalle suuria tappioita. == Elinympäristö == Puukiipijän elinympäristöjä ovat havumetsät, puistot ja vanhat lehtimetsät. == Lisääntyminen == Puukiipijän pesä on yleensä jossain rakosessa, usein kuolleen männyn repsottavan kaarnan alla, katkenneen puun kannossa, rungon halkeamassa, seinälaudoituksen raossa tms. Pesii mielellään erityiseen puukiipijälle tehtyyn linnunpönttöön. Muninta alkaa huhtikuussa. Naaras munii 3–9 munaa, joita haudotaan 13–15 vrk. Poikaset lähtevät pesästä 2-viikkoisina. Usein toinen pesue kesäkuussa. Esimerkiksi Unkarissa poikasten kasvu on hitaampaa kuin Suomessa ilmeisesti lyhyemmmän valoisan ajan vuoksi. == Ravinto == Puukiipijän ruokavalioon kuuluvat pääasiassa hämähäkit, hyönteiset ja muut pienet selkärangattomat, talvisin myös siemenet. Voi myös käydä ruokintapaikoilla syömässä rasvaa. Kiinnostavaa on, että kekomuurahaiset kilpailevat ravinnosta puukiipijän kanssa eikä lintu syö muurahaisia, joten muurahaiskekojen kanssa samoissa metsissä puukiipijää ei juuri esiinny. == Lähteet == == Aiheesta muualla == ² Rengastajan vuosikirja 2005. * Kuitunen, Markku & Suhonen, Jukka 1987: Puukiipijää harrastaen ja tutkien. – Lintumies 5.1987 s. 186–189. LYL. *LuontoPortti: Puukiipijä (Certhia familiaris) *ITIS: Certhia familiaris Luokka:Puukiipijät Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Sininärhi

Sininärhi (Coracias garrulus) on sininen ja keskikokoinen säihkylintulaji. Nimestään huolimatta sininärhi ei ole sukua närhelle, joka kuuluu varislintuihin. ==Koko ja ulkonäkö== Sininärhi on vanttera lintu, jonka pituus on 29–32 cm ja siipiväli on 52–58 cm. Väritykseltään se on kirkkaan sininen, mutta sen selkä on ruosteenruskea. ==Levinneisyys== Sininärhi elää Euroopassa, Länsi-Afrikassa ja Länsi-Aasiassa. Se talvehtii eteläisessä Afrikassa. Sininärhi ei nykyisin pesi Suomessa, ja lintua tavataan maassa vain hyvin harvoin. Se on pesinyt Lounais-Suomessa vielä 1900-luvun alussa. Viimeinen varma pesintä Suomesta on Ahvenanmaalta vuodelta 1943. Myös Ruotsista ja Virosta sininärhi on kadonnut kokonaan. ==Elinympäristö== Sininärhen yleisimpiä elinympäristöjä ovat lehtimetsät, puistot, puutarhat, viljelysmaat ja pensaikot. ==Lisääntyminen== Sininärhi munii vuoraamattomaan puun koloon enintään 5 munaa kerrallaan. ==Ravinto== Sininärhi syö hyönteisiä, erityisesti kovakuoriaisia, sekä pieniä liskoja. == Nimi == Coracias (lat.), kreikan sanasta korakias, tarkoittaa korpin kaltaista. Lajinimi garrulus (lat.) tarkoittaa lörpöttelyä ja meluamista.Jobling, 2010, s. 117, 171 == Lähteet == * === Viitteet === == Aiheesta muualla == * Luokka:Sininärhet
Kuningaskalastaja

Kuningaskalastaja (Alcedo atthis) on koskipaikoissa viihtyvä lintu. Se on taitava lentäjä, joka heittelee saaliskalojaan ilmaan saadakseen ne osumaan pää tai pyrstö edellä kurkkuunsa. == Koko ja ulkonäkö == Kuningaskalastajan selkäpuoli on metallinhohtoisen sininen, korvaläikät ja vatsapuoli ovat punaruskeat. Leuka ja niskan sivut ovat valkoiset. Linnun pituus on noin 19 cm. == Levinneisyys == Kuningaskalastajaa tavataan Euroopassa, Aasiassa ja Afrikassa. Se on muuttolintu vain siellä missä sen kotijoki jäätyy. Etelä- Suomessa se on säännöllisen levinneisyysalueensa pohjoisrajalla, joten kannan vaihtelu vuodesta toiseen on suurta. Kuningaskalastaja on Suomen harvinaisimpia pesimälintuja: Suomen pesimäkannaksi on arvioitu 1–15 paria. == Elinympäristö == Kuningaskalastaja viihtyy aina veden lähettyvillä, joskus istuu veden päälle kaartuvassa puussa. == Lisääntyminen == Pesä on hiekkatörmään rakennettu tunneli, ei aina rantatörmässä. Munia tulee 6–7 kappaletta. == Ravinto == Kuningaskalastaja syö vain vesieläimiä; kalojen lisäksi selkärangattomia kuten kotiloita. Kaloja se nappaa lekuttelemalla veden yllä, josta syöksyy. == ”Jäälintu” == Antiikin mytologiassa esiintyvä jäälintu vastaa kuvauksen perusteella kuningaskalastajaa. Turun Akatemiassa jäälinnusta julkaistiin vuonna 1682 Anders Wanochiuksen johdolla väitöskirja.Wanochius, 1682; 2009 == Lähteet == * * === Viitteet === == Aiheesta muualla == * *LuontoPortti: Kuningaskalastaja (Alcedo atthis) *ITIS: Alcedo atthis Luokka:Kuningaskalastajat
Pohjantikka

Pohjantikka (Picoides tridactylus) on keskikokoinen tikka. == Koko ja ulkonäkö == Pohjantikan selkäpuoli ja pää ovat mustat. Lajin vatsapuoli on vaalea ja sen kyljissä mustia raitoja valkealla pohjalla. Aikuisen koiraan päälaki on keltainen. == Levinneisyys == Pohjantikkaa tavataan havupuuvyöhykkeellä koko Euraasiassa. Suomessa pesii noin 25 000 paria. == Elinympäristö == Varmimmin pohjantikan tapaa vanhasta kuusivaltaisesta metsästä, mutta se viihtyy myös metsäpalo- ja tuulenkaatoalueilla, joissa on runsaasti kuollutta puuta. Pohjantikka on kiinteästi sidoksissa metsään ja ilmeisesti sen kannan kehitys on ollut laskeva ainakin eteläisessä Suomessa. Suurimpana syynä tähän lienee metsänrakenteen muutos ja vanhojen luonnontilaisten metsien pirstoutuminen ja häviäminen. == Lisääntyminen == Pohjantikat aloittavat soitimen reviirillään maaliskuun alussa ja soidinmenot kestävät toukokuun alkuun. Pohjantikan rummutus on tasainen, konekiväärimäinen nakutus, ja molemmat sukupuolet rummuttavat. Pohjantikkapari kaivaa uuden pesäkolon joka vuosi, yleensä kuolleeseen kuuseen, mutta myös männyt ja koivut kelpaavat. Pesäkolo sijaitsee melko matalalla, alle kymmenen metrin korkeudella maanpinnasta. Naaras munii toukokuun alkupuolella 3-5 munaa ja molemmat vanhemmat hautovat munia. Poikaset kuoriutuvat toukokuun loppupuolella-kesäkuun alussa. == Ravinto == Muiden tikkojen tapaan pohjantikkakin syö hyönteisiä, etenkin kovakuoriaisten toukkia. Ne saattavat toisinaan syödä myös hedelmiä ja mahlaa. Pohjantikalle tunnusomaista on lahojen kuusien kuoriminen paljaaksi ruokailun yhteydessä. == Lähteet == == Aiheesta muualla== * Toivola, Kari 1974: Pohjantikka Picoides tridactylus pesivänä Suomusjärvellä. – Lintumies 2.1974 s. 62–63. SLY. * *LuontoPortti: Pohjantikka (Picoides tridactylus) *ITIS: Picoides tridactylus Luokka:Kirjotikat Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Pikkutikka

Pikkutikka (Dendrocopos minor) on tikkojen heimoon ja käpytikkojen sukuun kuuluva pieni lintu, joka esiintyy luonnonvaraisena myös Suomessa. == Koko ja ulkonäkö == Pikkutikan pituus on noin 14–17 senttiä ja paino aikuisena noin 24 grammaa. Sen höyhenpuku on mustavalkoisen kirjava. Koiraan päälaki on punainen ja naaraan päälaki on musta. Monille tikkalajeille tyypillinen punainen väri puuttuu alaperästä, mutta muuten pikkutikka voi muistuttaa pientä valkoselkätikkaa. Lajin soidinhuuto on nopea kimittävä ja kireä , kutsuääni lyhyt ”kik”. Pikkutikka rummuttaa lyhyitä ja melko heikkoja sarjoja. Vanhin tavattu suomalainen rengastettu pikkutikka on ollut 6 vuotta, 4 kuukautta ja 28 päivää vanha. Vanhin eurooppalainen pikkutikka on ollut 9 vuotta ja 10 kuukautta vanha ruotsalainen lintu. == Levinneisyys == Parimäärä Suomessa on noin 5 000–8 000\. Pikkutikka pesii koko maassa, mutta on runsain Etelä- ja Kaakkois-Suomessa ja harvinainen Lapissa. Laji esiintyy koko Euroopassa lukuun ottamatta Irlantia ja Skotlantia. Nuoret linnut vaeltelevat syksyisin, ja joinakin vuosina havaitaan voimakkaitakin vaelluksia. == Elinympäristö == Pikkutikka on lehtevien rantametsien, lehtojen ja lepikoiden pesimälaji. Reviirillä pitää olla riittävästi kuolleita ja kuolevia lehtipuita ravinnon turvaamiseksi. Laji on kärsinyt viimeaikaisesta metsänhoidosta, joka perustuu alaharvennuksiin ja vajaatuottoisten puiden poistoon. Lapissa pikkutikka pesii tunturikoivikoissa. == Lisääntyminen == thumb|Dendrocopos minor Pikkutikan pesäkolo on pieni ja sen aukon halkaisija on noin neljä senttimetriä. Kolo koverretaan joskus korkeallekin lahoon pökkelöön tai kuolleeseen puuhun, tavallisesti kuitenkin noin kahden metrin korkeuteen. Laji munii neljästä kahdeksaan valkeata munaa toukokuun puolivälin jälkeen, joita emot hautovat 13–15 vuorokautta ja ruokkivat sen jälkeen poikasia 18–20 vuorokautta. == Ravinto == Pikkutikan pääasiallista ravintoa ovat hyönteiset ja hämähäkit, joita se nakuttelee talvisin esimerkiksi järviruokojen sisältä. Pikkutikka käy myös lintulaudoilla talvisin. Keväällä se juo lehtipuiden mahlaa. == Nimi == Nimi Dendrocopos tulee kreikan sanoista dendron (puu) ja kopos (iskeä). Lajinimi minor (lat.) tarkoittaa pienempää.Jobling, 2010, s, 133, 256 Vanhoja suomalaisia nimiä ovat kärki, ticka (Juslenius, 1745), pikku-tikka ja wähä- tikka (1800-l.) Häkkinen, 2011, s. 335 == Lähteet == * * === Viitteet === == Aiheesta muualla== * Hurme, Tuomo 1975: Pikkutikan Dendrocopos minor soitimesta ja pesimisbiologiasta. – Lintumies 3.1975 s. 77–83. SLY. * Biomi.org: Pikkutikka (Dendrocopos minor) * *LuontoPortti: Pikkutikka (Dendrocopos minor) Luokka:Käpytikat Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Lapinuunilintu

Lapinuunilintu (Seicercus borealis) on uunilintujen heimoon kuuluva varpuslintu, Suomessa melko harvinainen. == Koko ja ulkonäkö == Lapinuunilintu on päältä vihertävänharmaa, vatsapuolelta vaalea. Eroaa uunilinnusta voimakkaampien päänkuvioiden, laulun ja siipijuovan avulla. Linnun pituus on 11,5–13 cm ja paino noin 10 g. Pajulinnun kokoinen. Ulkomuodoltaan muistuttaa kuitenkin enemmän idänuunilintua. Vanhin suomalainen rengastettu lapinuunilintu on ollut vähintään 2 vuotta 5 päivää vanha. Kutsuääni terävä ”tsrit”. Laulu tyystin erilainen kuin muilla uunilinnuilla: hakkaava, toistava säe joka tuo mieleen hernekertun tai keltasirkun laulun alun – ”sri sri sri sri sri sri sri sri sri sri sri sri sri”. == Levinneisyys == Lapinuunilintu pesii Fennoskandian pohjoisosissa ja Pohjois-Siperiassa sekä paikoin Alaskassa. Suomessa vähälukuinen pesimälaji Itä- ja Pohjois-Suomessa. Saapuu talvehtimisalueiltaan Kaakkois-Aasiasta vasta kesäkuussa, poistuu jo elokuussa. Euroopan noin 5 000 parin kanta pesii valtaosin Suomessa, sillä Ruotsissa on vain kymmenkunta ja Norjassa 10–100 pesivää paria. == Elinympäristö == Lapinuunilintu viihtyy koivu- ja sekametsässä, mielellään rannalla. Usein läpitunkemattomissa koivuryteiköissä tai mäntyrääseiköissä. == Lisääntyminen == Pesä on yleensä maassa mättäässä tai ojan/joen penkassa, joskus myös vähän maanpinnan yläpuolella esimerkiksi kannolla. Muninta alkaa juhannuksen tietämissä. Munia on 6–7. Haudonta-aika lienee vajaa 2 viikkoa, samoin pesäpoikasaika. Koiras voi pesiä kahden naaraan kanssa. == Ravinto == Lapinuunilintu syö hyönteisiä. == Lähteet == == Aiheesta muualla == * Pulliainen, Erkki, Mäkelä, Jyrki & Saari, Lennart 1990: Lapinuunilinnun (Phylloscopus borealis) pesinnästä ja käyttäytymisestä Metsä-Lapissa. - Lintumies 5.1990 s. 217-222. LYL. * Sihvo, Yrjö 1969: Lapinuunilinnun käyttäytymisestä pesällä. - Lintumies 2.1969 s. 52. SLY. * *ITIS: Phylloscopus borealis Luokka:Aasiansieppokertut
Sirittäjä

Sirittäjä (Rhadina sibilatrix) on uunilintuihin kuuluva pieni varpuslintu. == Koko ja ulkonäkö == Sirittäjä on jonkin verran suurempi kuin pajulintu, selkäpuolelta vihreämpi ja alta puhtaan valkea. Valkoinen alapuoli rajoittuu jyrkästi keltaiseen kurkkuun. Sukupuolet ovat samanväriset. Lajin pituus on 11–13 senttimetriä ja paino 9–10 grammaa. on tunnusomainen, heleä sirinä, joka alkaa parilla hitaalla lyönnillä ja kiihtyy loppua kohden: ikään kuin pyörittäisi pientä kolikkoa kovalla alustalla. Usein laulun lomassa kuuluu hömötiaismainen ”hyy”. Toisinaan lintu innostuu esittämään laululentoa. Varoitusääni on ”tjöö”. Vanhin suomalainen rengastettu sirittäjä on ollut vähintään 8 vuotta, 10 kuukautta ja 21 päivää vanha. == Levinneisyys == Sirittäjä pesii lähes koko Euroopassa. Lajia tavataan Etelä-Suomessa melko tavallisena, joskin harvalukuisena, rehevissä korkearunkoisissa lehti- ja sekametsissä, pohjoisempana harvinaisempi Kuusamon seuduille asti. Suomessa pesii noin 100 000 – 200 000 paria sirittäjiä. Sirittäjä on muuttolintu, joka muuttaa elo–syyskuussa trooppiseen Afrikkaan ja palaa sieltä toukokuussa – kesäkuun alussa. == Elinympäristö == Sirittäjät elävät rehevissä korkearunkoisissa lehtimetsissä ja sekametsissä, joissa on runsaasti lehtipuita. Pensaskerros ei saa olla tiheää, mutta kenttäkerroksessa saa mielellään olla runsaasti sananjalkoja tai saniaisia. == Lisääntyminen == Pesä on maassa ruohoston kätkössä. Muninta alkaa toukokuun loppupuolella. Naaras munii tavallisesti kuusi munaa ja hautoo niitä noin 13 vuorokautta. Molemmat emot huolehtivat poikasista, jotka lähtevät pesästä noin kaksiviikkoisina. == Ravinto == Sirittäjä on hyönteissyöjä, jonka ruokalistaan kuuluvat myös hämähäkkieläimet. == Lähteet == == Aiheesta muualla == * Pulliainen, Erkki & Hietajärvi, Teuvo 1980: Sirittäjä Phylloscopus sibilatrix pesivänä Sallan pohjoiskärjessä. – Lintumies 4.1980 s. 176-177. LYL. * * ITIS: Phylloscopus sibilatrix Luokka:Sirittäjäuunilinnut