EkBass/fiwiki-20250220-pages-articles huggingface dataset:
Mustaviklo

Mustaviklo (Tringa erythropus) on pilkullinen kahlaaja. Lajin nimesi ja kuvaili Peter Simon Pallas 1764. Mustaviklo on arktinen lintu, jonka lisääntymisalueisiin kuuluvat Fennoskandia ja Pohjois-Venäjä. Lintu talvehtii Välimerellä, Afrikassa ja eteläisessä Aasiassa yleensä suolattoman veden äärellä. == Koko ja ulkonäkö == Linnun pituus on 30 cm, paino 100–230 g ja siipien kärkiväli 60–65 cm. Juhlapukuinen vanha lintu on musta, siivet ja takaselkä valkopilkulliset ja yläperä on valkoinen. Nokka on pitkä ja ohuehko, ja alanokan tyvi on punainen. Koivet ovat pitkät ja mustat. Nuori lintu muistuttaa punajalkavikloa, mutta vatsapuoli on poikkijuovainen. Vanha lintu on talvipuvussa hyvin vaalea, ja sen koivet ovat punaiset. Kutsuääni on hyvin tyypillinen, iskevän luja ”tjy-it”. Laulaa soidinlennossa hieman yksitoikkoista mutta kaunista säettä. == Esiintyminen == Fennoskandian pohjoisosat sekä Pohjois-Venäjä aina Tšuktšien niemimaalle saakka. Suomessa pesii 15 000–20 000 paria Lapissa. Maailman populaation koko on 120 000–360 000 yksilöä. Laji on muuttolintu, joka talvehtii Päiväntasaajan eteläpuolella Afrikassa ja Aasiassa. Keväällä mustaviklot saapuvat hyvin täsmällisesti toukokuun alkupäivinä. Syysmuutto alkaa jo kesäkuussa, jolloin naaraat lähtevät etelään. Koiraat ja nuoret linnut muuttavat heinä-elokuussa. == Elinympäristö == Vetiset ja rimpiset aapasuot. Muuttoaikoina ja talvehtimisalueilla liete- ja vuorovesirannoilla. == Lisääntyminen == Pesä sijaitsee tavallisesti metsässä joidenkin kymmenien tai satojen metrien päässä suolta. Naaras munii neljä päärynänmuotoista munaa maakuoppaan ja hautoo niitä ensimmäiset viikot. Muuttovire voittaa kuitenkin hautomishalut, ja noin viikkoa ennen kuoriutumista naaras lähtee muutolle. Koiras suorittaa hautomisen loppuun ja huolehtii myös poikasista. Haudonta-aika lienee runsaat 3 viikkoa, ja kuoriutumisen jälkeen poikaset juoksevat jo tunnin sisään. == Ravinto == Selkärangattomat: hyönteiset, hämähäkit, nilviäiset, äyriäiset. Ruokailee vesirajassa tai vedessä, joskus jopa uiden. == Lähteet == * Cramp, Stanley (päätoim.) 1985: Handbook of the Birds of Europe, the Middle East and North Africa. Vol. III. – Oxford University Press. Hong Kong. ISBN 0-19-857506-8 ===Viitteet=== == Aiheesta muualla == * Hildén, Olavi 1979: Mustaviklon kevät- ja syysmuuton ajoituksesta. - Ornis Fennica 56:18-23. * *LuontoPortti: Mustaviklo (Tringa erythropus) *ITIS: Tringa erythropus Luokka:Viklot
Punajalkaviklo

Punajalkaviklo (Tringa totanus) on punajalkainen kahlaaja. Lajin nimesi Carl von Linné 1758. == Koko ja ulkonäkö == Punajalkaviklolla on kirkkaanpunaiset, lähes muovisen näköiset punaiset jalat ja nokka. Höyhenpeite on ruskeankirjava, sen valkeat alueet yläperässä ja siivissä paljastuvat linnun lentäessä. Nuorella linnulla koivet ovat kellahtavat ja nokka tummahko. Pituus 26–31 cm, siipien kärkiväli 40–65 cm, paino 85–170 g. Tavallisin ääni ’tjyy- hy’, varoitus on loppumaton ’kip-kip-kip...’ jankutus. Laulu on melodista, kangaskiurumaista ’liyky-liyky-liyky’, ja sen koiras esittää usein laululennossa. Vanhin suomalainen rengastettu punajalkaviklo on ollut 14 vuotta 1 kuukautta 3 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut vähintään 26 vuoden 11 kuukauden ikäinen tanskalainen lintu. == Levinneisyys == Punajalkaviklo pesii liki koko Euroopassa ja Länsi-Aasiassa. Suomessa esiintymisen painopiste on saaristossa ja rannikoilla, mutta se pesii myös paikoin sisämaan lintujärvillä. Lapissa se on harvinainen. Suomen pesimäkanta on noin 8 000 paria. Euroopassa pesii 300 000–390 000 paria, joista 35 000–40 000 Britteinsaarilla. Maailman populaation kannaksi arvioidaan 1–2,5 miljoonaa yksilöä.Se talvehtii Välimeren seudulla ja Ranskan, Espanjan ja Portugalin Atlantinpuoleisilla rannoilla. Suomeen se saapuu huhtikuussa, poismuutto tapahtuu vähitellen heinä-elokuussa. == Elinympäristö == Punajalkaviklo viihtyy monenlaisissa kosteikoissa, sekä soilla että rantaniityillä. Saaristossa se pesii nykyisin lähes ainoastaan lokkilintujen yhdyskunnissa. == Lisääntyminen == Punajalkaviklo munii 4 munaa, ja hautoo niitä 22–25 päivää. Poikaset ovat pesäjättöisiä ja emot hoitavat niitä, kunnes ne ovat lentokykyisiä 4-viikkoisina. == Ravinto == Punajalkaviklo syö pieniä selkärangattomia, joita se kaivelee rantasoran joukosta. Voi syödä myös pikkukaloja ja sammakonpoikasia. Kaloja saalistaa joskus parvena, joka paimentaa kalaparven ahdinkoon. == Kuvia == Tiedosto:Tringa totanus nest.jpg|Punajalkaviklon pesä. Tiedosto:Tringa totanus eggs (museum specimens).jpg|Punajalkaviklon munia. Rödbena - (Tringa totanus) - Ystad-2023.webm|Punajalkaviklo etsii ruokaa joulukuussa 2023 Ystadissa. == Lähteet == == Aiheesta muualla == * Hildén, Olavi 1977: Punajalkaviklo adoptoinut taivaanvuohen poikasen. - Ornis Fennica 54:94. * Ojanen, Mikko & Tynjälä, Matti 1981: Kaksi punajalkavikloa muninut samaan pesään. - Lintumies 2.1981 s. 81–82. LYL. * *LuontoPortti: Punajalkaviklo (Tringa totanus) *ITIS: Tringa totanus Luokka:Viklot
Mustapyrstökuiri

Mustapyrstökuiri (Limosa limosa) on kurppien heimoon kuuluva kahlaaja. Lajin nimesi Carl von Linné 1758. == Koko ja ulkonäkö == Noin 36–44 cm pitkä ja siivenväli noin 62–70 cm. Linnun paino on 160–500 g. Huomattavan pitkä- jalkainen ja -nokkainen lintu. Juhlapuvussa rinta, kaula ja niska ovat kirkkaan punaruskeat, vatsa vaalea tummin viiruin ja selkäpuoli harmaan ja ruskean kirjava. Talvipuvussa vanha lintu on harmaa. Nuoren linnun rinta ja kaula ovat kellertävät. Kaikissa puvuissa hyviä lajituntomerkkejä ovat siipien leveät valkoiset juovat, mustakärkinen pyrstö ja valkoinen yläperä. Kutsuääni on joko korkea huutosarja tai hyyppämäinen naukaisu. Soidinlennossa laulaa lystikkään äänekästä luritusta, joka hiukan muistuttaa karikukon kitinää. Vanhin suomalainen rengastettu mustapyrstökuiri on ollut 1 vuotta 3 kuukautta 6 päivää vanha. Suomessa oli rengastettu vain 88 yksilöä vuoden 2014 loppuun mennessä. Euroopan vanhin on ollut brittiläinen vähintään 23 vuoden 6 kuukauden ikäinen yksilö. == Levinneisyys == Lajin pesimäalue ulottuu Keski- Euroopasta Keski-Aasiaan. Suomen kanta-arvio on noin 200 paria, joista suurin osa pesii Liminganlahdella. Maailman populaation koko on 634 000–805 000 yksilöä. Maailmanlaajuisesti mustapyrstökuiri on luokiteltu silmälläpidettäväksi. Vaikka sen levinneisyysalue on laaja, ja populaatio edelleen suuri, on laji vähentynyt nopeasti levinneisyysalueensa joissain osissa. Mustapyrstökuiri on muuttolintu, joka talvehtii Välimeren maissa ja Afrikassa. Saapuu Suomeen keväällä huhtikuussa, syksyllä lähtee heinä–elokuussa. == Elinympäristö == Pesimäaikana laajoilla rantaniityillä, laitumilla ja viljelysmailla. Muuttoaikoina myös lieterannoilla. == Lisääntyminen == Naaras munii heinien suojiin piilotettuun pesäkuoppaan 4 rusehtavaa tai vihertävää, tummatäpläistä munaa. Niitä emot hautovat 22–24 vrk ja huoltavat yhdessä poikasia, jotka lentävät 25–30 vrk:n iässä. Sukukypsä 1-vuotiaana. == Ravinto == Hyönteiset, nilviäiset, lierot ja muut pikkueläimet. == Lähteet == ==Aiheesta muualla== * *LuontoPortti: Mustapyrstökuiri (Limosa limosa) *ITIS: Limosa limosa Luokka:Kurpat
Pikkukuovi

Pikkukuovi (Numenius phaeopus) on runsaslajiseen kurppien (Scolopacidae) lintuheimoon kuuluva kahlaaja. == Koko ja ulkonäkö == Linnun pituus on 37–45 cm, siipien kärkiväli 78–88 cm ja paino 270–600 g. Pikkukuovi on isokuovia pienempi kahlaajalintu. Pikkukuovin selkeimpänä erona isokuoviin on sen erilainen ääntely ja päässä olevat selvät, vaaleat juovat. Ääni on kuuluva pulina ’pylylylyly’. Laulu muistuttaa isokuovin laulua, mutta on haikeampi eikä niin rytmikäs. Vanhin suomalainen rengastettu pikkukuovi on ollut nelivuotias. Euroopan vanhin on ollut brittiläinen 16 vuoden 1 kuukauden ikäinen yksilö. == Levinneisyys == pienoiskuva|245px|Pikkukuovi metsässä. Pikkukuovi on kuovien (Numenius) suvun laajimmalle levinneitä lajeja. Pääasiallinen pesimisalue on Euroopan, Aasian ja Pohjois-Amerikan subarktiset alueet, eteläisimmillään laji pesii Skotlannissa. Maailman populaation kooksi on arvioitu 1,8–2,65 miljoonaa yksilöä. Euroopan pesimäkannaksi on arvioitu 337 000 – 387 000 paria, joista Islannissa 71 prosenttia, Suomessa 13 prosenttia ja Venäjällä 11 prosenttia. Suomessa pikkukuovi on Pohjois-Suomen ja Pohjanmaan pesimälintu. Eteläisimmät vakituiset ja huomattavan suuret populaatiot sijaitsevat Kauhajoen korkeudella. Suomen pesimäkannan kooksi on arvioitu 38 800 – 51 900 paria. Pikkukuovi on muuttolintu, joka muuttaa talveksi Afrikan, Etelä-Amerikan, eteläisen Pohjois-Amerikan sekä eteläisen Aasian ja Australaasiaan rannikoille. Pesimisajan ulkopuolella laji viihtyy parvissa. Suomeen laji saapuu huhtikuun lopussa ja toukokuussa. Syysmuutto käynnistyy juhannuksen tienoilla ja päättyy yleensä elokuun aikana. == Elinympäristö == Suomessa laji pesii tavallisimmin karuilla avosoilla, mutta etenkin Pohjanmaalla pikkukuovista on tullut myös peltolintu. Muuttoaikoina viihtyy aukeilla rannoilla. == Lisääntyminen == Pesä on painanne maassa. Naaras munii kesäkuussa neljä munaa, joita molemmat puolisot hautovat, naaras kuitenkin aktiivisemmin, noin 3,5 viikkoa. Poikaset ovat pesäpakoisia ja oppivat lentämään runsaan kuukauden ikäisinä. Molemmat vanhemmat huolehtivat poikasista. Pikkukuovi on sukukypsä kaksivuotiaana. == Ravinto == Pikkukuovi syö maassa eläviä selkärangattomia. Se saattaa syödä myös marjoja, pikkukaloja ja sammakoita. Rannikoilla se syö monia rapuja, katkoja, äyriäisiä, merimatoja ja pieniä nilviäisiä. == Lähteet == == Aiheesta muualla == * *LuontoPortti: Pikkukuovi (Numenius phaeopus) *ITIS: Numenius phaeopus Luokka:Kuovit
Jänkäkurppa

Jänkäkurppa (Lymnocryptes minimus) on rantalintu, joka kuuluu kurppien heimoon. Lajin nimesi Morten Thrane Brünnich 1764. == Ulkonäkö == Pienehkö. Nokan pituus noin pään pituus (nokka lyhyempi kuin taivaanvuohella). Linnun pituus on noin 19 cm, siipien kärkiväli 38–40 cm ja paino vaihtelee 30:n ja 100:n gramman välillä. Mustassa selässä kaksi vaaleankeltaista juovaa, päänkuviot taivaanvuohta räikeämmät. Jalat lyhyet, pyrstö kiilamainen nysä. Usein hyvin piilotteleva ja lähtee pakoon vasta lähes kengän alta, mutta ruokailee joskus hyvin näkyvillä jolloin huomio kiinnittyy ylös alas pumppaavaan ruumiiseen. Soidinääni on hyvin omalaatuinen ontto ”kloppotikloppotikloppotikloppoti..”, jota verrataan puusillalla laukkaavaan hevoseen. Kutsuääni taivaanvuohen vastaavaa ääntä hiljaisempi ja pehmeämpi äyskäisy. Vanhin suomalainen rengastettu jänkäkurppa on ollut 3 vuotta 1 kuukautta 14 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut vähintään 12 vuotta 4 kuukautta vanha saksalainen kurppa. == Levinneisyys == Soiden ja kosteikkojen laji, pesii pohjoisen pallonpuoliskon tundralla ja taigan soilla. Suomessa vakituinen levinneisyysalue Joensuu-Oulu -akselin pohjoispuolella, mutta pesii harvakseltaan kosteikoilla etelärannikkoa myöten. Maailman populaation koko on noin 1 miljoonaa yksilöä, ja lajin kanta on elinvoimainen. Suomessa pesii noin 12 000 paria. Euroopan pesimäkannan kooksi on arvioitu joko 50 000 paria, missä luvussa lienevät mukana myös Venäjän linnut, tai 13 000, mikä on läntisen Euroopan kanta. Kumpikin arvio voi olla pahasti pielessä, sillä jänkäkurppa on vaikeasti havaittava lintu. == Elintavat == Piilotteleva, hyvän suojavärinsä ansiosta jää usein huomaamatta. Muuttolintu, joka muuttaa pesimäalueelleen huhti-toukokuussa ja syys-lokakuussa. Se talvehtii laajalla alueella, joka ulottuu Länsi-Euroopasta Pohjois-Afrikkaan, Lähi-itään ja Intiaan sekä Vietnamiin. Kahlaajistamme kestävimpiä, talvehtii etelärannikon sulissa vuosittain. == Lisääntyminen == Pesä maassa. Naaras munii 4, joskus 3, munaa, haudonta-aika on noin 24 päivää. Naaras huolehtii poikueesta. Voi pesiä kahdesti kesässä. == Ravinto == Pääasiassa hyönteiset ja nilviäiset, toisinaan myös siemenet. == Lähteet == * Cramp, Stanley (päätoim.) 1985: Handbook of the Birds of Europe, the Middle East and North Africa. Vol. III. – Oxford University Press. Hong Kong. ISBN 0-19-857506-8 == Aiheesta muualla == * Pynnönen, Jyrki 1991: Jänkäkurpan talvehtiminen Suomessa. - Lintumies 4.1991 s. 162-165. LYL. * *LuontoPortti: Jänkäkurppa (Lymnocryptes minimus) *ITIS: Lymnocryptes minimus Luokka:Kurpat
Heinäkurppa

Heinäkurppa (Gallinago media) on taivaanvuohta muistuttava kahlaajalaji. Lajin nimesi John Latham vuonna 1787. == Ulkonäkö ja koko == Heinäkurpan höyhenpeite on oiva maastoväri, joka kätkee sen ruoikkoon tai niitylle. Se on ruskeapilkkuinen, vatsapuolen pilkut pienempiä kuin selkäpuolen. Taivaanvuohesta sen erottaa tanakamman ruumiinrakenteen perusteella. Kooltaan se on taivaanvuohen ja lehtokurpan väliltä: pituus 26–30 cm, siipien kärkiväli 45–50 cm ja paino 140–250 g. Kutsuääni on kyllästynyt gäääh. Soidinääni omituinen poukkoileva suhina. Vanhin suomalainen rengastettu heinäkurppa on ollut 2 vuotta 11 kuukautta 8 päivää vanha. Suomessa oli rengastettu vain 49 heinäkurppaa vuoden 2004 loppuun mennessä. == Levinneisyys == Heinäkurppa pesii Koillis-Euroopassa ja Luoteis-Venäjällä, ja talvehtii Afrikan sadekauden jälkeisillä ruohostomailla. Euroopan pesimäkannaksi arvioidaan 21 000–34 000 paria. Se on vähentynyt viime vuosina rajusti. Suomessa se on äärimmäisen uhanalainen. Pesintöjä ei havaita läheskään joka vuosi, mutta joitain soidintelevia yksilöitä havaitaan joka kevät. Syksyisin yleisempi, säännöllinen vieras erityisesti etelärannikon pitkäheinäisillä niityillä, pelloilla, lentokentillä ym. Maailman populaation kooksi arvioidaan 118 000–1 050 000 yksilöä. Sen kanta on maailmanlaajuisesti silmälläpidettävä. == Elinympäristö == Rantaniityt ja muut kosteikot. Viihtyy niityn kuivemmassa osassa toisin kuin taivaanvuohi, joka mieluummin kahlaa vetisimmässä osassa. == Lisääntyminen == Koiraat kokoontuvat ryhmäsoitimelle, ne käyvät kevätaamuina merkillistä soidintanssia, jossa ne pullistavat rintansa, levittävät pyrstönsä viuhkaksi ja tanssahtelevat hypähdellen välillä ilmaan. Samalla ne päästelevät erilaisia ääniä: puuskutusta ja kiljahteluja. Ei pesi yhdyskuntina. Naaras huolehtii sekä pesän rakentamisesta, muninnasta, haudonnasta että poikasten hoidosta. Munia tulee 4, joskus 3 tai 5, maahan ruohikon sekaan kätkettyyn pesään. Haudonta-aika on 22–24 päivää. Poikaset ovat pesäpakoisia ja ne ovat lentokykyisiä 3–4 viikon iässä. == Ravinto == Heinäkurppa syö kastematoja ja hyönteisiä, joita se kaivelee mudasta ja ruohonjuuritasolta. == Suojelu == Ympäristöministeriön päätöksellä (n:o 1096/96) lähes kaikille Suomen pesimälintulintulajeille on määritelty ohjeellinen arvo. Heinäkurpan ohjeellinen arvo on 4373 euroa. == Lähteet == * von Haartman, L.; Hildén, O.; Linkola, P.; Suomalainen, P. & Tenovuo, R. 1967: Pohjolan linnut värikuvin. - Otava. Helsinki. * Cramp, Stanley (päätoim.) 1985: Handbook of the Birds of Europe, the Middle East and North Africa. Vol. III. – Oxford University Press. Hong Kong. ISBN 0-19-857506-8. === Viitteet === == Aiheesta muualla == * Palmgren, Jörgen 1983: Heinäkurpan määrittäminen maastossa ja lajin esiintyminen Suomessa vuosina 1970–1981. - Lintumies 2.1983 s. 58–66. LYL. * Saarnisuo, Niilo 1977: Heinäkurppa Capella media* pesivänä Rautalammilla 1976. - Lintumies 1.1977 s. 26. LYL. *LuontoPortti: Heinäkurppa (Gallinago media) Luokka:Kurpat
Taivaanvuohi

Taivaanvuohi (Gallinago gallinago) on rantaniittyjen yllä ääntelevä kahlaajalintu, joka tunnetaan paremmin äänensä kuin ulkonäkönsä perusteella. Tunnetuin ääni syntyy linnun pyrstösulista, kun taivaanvuohi soidinlennollaan syöksyy maata kohti korkealla pellon yläpuolella. == Ulkonäkö ja koko == Taivaanvuohi on 23–28 senttimetriä pitkä ja sen siipien kärkiväli on 39–45 senttimetriä. Sillä on pitkä, noin 7 senttimetrin pituinen nokka. Taivaanvuohella on lyhyet jalat ja se on ruumiinmuodoltaan pullea. Taivaanvuohi on yleisväritykseltään ruskeankirjava. Selässä sillä on vaaleita pitkittäisjuovia. Eroina heinäkurppaan taivaanvuohella on valkoinen vatsa sekä leveä ja vaalea siiven takareuna. Päässä on vaalea keskijuova erona jänkäkurppaan verrattuna. Soidinlennossa taivaanvuohen jäykät uloimmat pyrstösulat värisevät linnun syöksyessä alas synnyttäen ilmanvastuksen voimasta mäkättävän ”mähähähä...” -äänen. Toinen soidinääni on pitkä ”tik-kot- tik-kot...” -sarja. Paetessa taivaanvuohi päästää voimakkaan ”ätsh”-äänen. Taivaanvuohesta tunnetaan 2 alalajia: nimialalaji G. g. gallinago ja läntinen G. g. faroensis. == Levinneisyys == Taivaanvuohia pesii Kanadassa, Yhdysvaltojen pohjoisosissa, Islannissa ja muualla Pohjois-Euroopassa sekä Venäjällä. Taivaanvuohi on muuttolintu, joka talvehtii etelässä, Euroopan linnut Etelä-Euroopassa ja Saharan eteläpuolisessa Afrikassa. Taivaanvuohet saapuvat maaliskuun lopulla ja huhtikuussa, ja lähtevät syysmuutolle heinäkuussa. Vetisillä rantaniityillä voi parhaaseen muuttoaikaan elokuussa tavata kymmenien yksilöiden hajanaisia parvia. Syysmuutto päättyy vähitellen loka–marraskuun aikana, ja muutamia yksilöitä voi jäädä yrittämään talvehtimista sulana pysyviin ojiin ja viemärien suistoihin. Euroopan unionin alueella pesii lähes miljoona paria, joista koko Suomessa noin 100 000 paria. Maailman populaation kooksi arvioidaan 5,4–7,5 miljoonaa paria. Taivaanvuohta metsästettiin paljon 1800-luvulla, muun muassa Carl Michael Bellmanin laulussa nautitaan eväsretkellä ”Nyss skjuten beckasin”. == Elinympäristö == Taivaanvuohi pesii kosteikoilla, soilla ja järvien luhtaniityillä. == Lisääntyminen == Naaras munii huhti-toukokuussa, ja joskus toisen kerran kesä- heinäkuussa, 4 munaa, joita se hautoo 18–21 vuorokautta. Molemmat emot osallistuvat poikasten hoitoon. == Ravinto == Taivaanvuohi syö lieroja, nilviäisiä ja muita pikkueläimiä, sekä myös kasvinosia ja siemeniä. == Nimi == Linnun nimi gallinago on latinaa ja tarkoittaa "kanaa muistuttavaa" (gallina = kana, -ago = kaltainen).Jobling, 2010, s, 170 K.E. Kivirikon mukaan linnulla oli 1900-luvun alussa runsaasti kansanomaisia nimiä: taivaanjaara, taivaanlammas, taivahanoinas, taivahanpässi, taivaanmököttäjä, taivaanmäkärä, mäkärä, vanhapiika, ukonlammas, ukonoinas, möyttäjä, hönäkkä, kitkuttaja, nevaketka ja paljon muita. Kivirikko, 1927, s. 358–359 == Lähteet == * * === Viitteet === == Aiheesta muualla == * *LuontoPortti: Taivaanvuohi (Gallinago gallinago) *ITIS: Gallinago gallinago Luokka:Kurpat Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Kapustarinta

Kapustarinta (Pluvialis apricaria) on kahlaajiin kuuluva ruskeanvärinen lintulaji. == Koko ja ulkonäkö == Selkä, siivet ja päälaki ovat kullanruskea- mustapilkulliset, kasvot, kaula ja rinta mustat ja värialueiden rajaa kiertää valkea raita. Jalat ovat harmaat. Nuori lintu ja talvipukuinen vanha lintu ovat hyvin samannäköisiä: vatsapuoli valkoinen, rinta ja yläpuoli ruskehtavan pilkulliset. Lennossa näkyvät valkoiset kainalot ja siiven yläpinnalla kapea valkoinen raita. Ääni on haikea, mollissa soiva "tjyyh". *Pituus 25–30 cm *siipien kärkiväli 55–75 cm *paino 155–310 g. Vanhin suomalainen rengastettu kapustarinta on ollut 9 vuotta 11 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut hollantilainen vähintään 12 vuoden 9 kuukauden ikäinen yksilö. == Levinneisyys == Kapustarinta pesii Euroopan pohjoisimmissa osissa muun muassa Lapissa ja Pohjois-Venäjällä sekä Grönlannissa ja Länsi-Aasian pohjoisosissa. Se talvehtii Etelä-Euroopassa ja Pohjois-Afrikassa. Amerikassa on lähisukulaisia. Suomessa pesii 60 000–70 000 paria lähes koko maassa, painopisteen ollessa pohjoisen soilla. Euroopassa pesii noin puoli miljoonaa paria. Muuttolintu, joka saapuu keväällä huhtikuussa ja lähtee heinä–syyskuussa. Arktiset kapustarinnat muuttavat Suomen kautta toukokuun alkupuolella. == Elinympäristö == Kapustarinta on tunturinummien tyyppilintu, mutta se viihtyy harvalukuisena myös avosoilla etelässä. == Lisääntyminen == Pesä on vain kuoppa maassa. Muninta touko-kesäkuussa. Munia on 4, joita haudotaan noin 4 viikkoa. Poikaset ovat pesäpakoisia kuten kaikkien kahlaajien poikaset. Ne oppivat lentämään kuukauden vanhoina. Sukukypsä 2-vuotiaana. == Ravinto == Hyönteisiä, matoja, äyriäisiä ja marjoja. == Lähteet == == Aiheesta muualla== * Byrkjedal, I. & Kålås, J.A. 1983: Suosirrin ja kapustarinnan yhteiselo: suosirri pikemminkin loinen kuin apuri. - Ornis Fennica 60:10-14. * *LuontoPortti: Kapustarinta (Pluvialis apricaria) *ITIS: Pluvialis apricaria Luokka:Kahlaajat
Tundrakurmitsa

Tundrakurmitsa (Pluvialis squatarola) on keskikokoista hieman suurempi arktinen kahlaaja. Lajin nimesi Carl von Linné 1758. == Koko ja ulkonäkö == Juhlapuvussa vatsapuoli nokasta peräaukkoon on musta, selkäpuoli harmaan pilkullinen, päälaki ja kylki valkoiset. Talvipuvussa muistuttaa kapustarintaa, josta sen erottaa ääni ja mustat kainalot. Pituus 25–30 cm, siipien kärkiväli 55–85 cm, paino 170–320 g. Ääni on tunnusomainen kolmitavuinen ’pyy–ii–ee’, joka poikkeaa kapustarinnan äänestä. Vanhin rengastettu yksilö on ollut 14 vuotta 3 kuukautta vanha. == Levinneisyys == Turndrakurmitsa pesii arktisilla saarilla ja rannikoilla Alaskasta ja Kanadasta Siperiaan. Euroopan puoleisella Venäjällä pesii noin 10 000 paria. Koko maailman populaation koko on noin 690 000 yksilöä. Lajin kanta on elinvoimainen. Talvehtii Argentiinassa (amerikkalaiset populaatiot), Britanniassa, Tanskassa, Pohjois-Afrikassa ja Välimerellä, osa Siperian linnuista jopa Australiassa. Venäjän pesimälinnut muuttavat Suomen yli touko–kesäkuun vaihteessa ja heinä-lokakuussa. == Elinympäristö == Tundra- alueen rannat ja muut avomaat. Muuttoaikoina viihtyy etenkin lieterannoilla ja joskus kalliosaarilla. == Lisääntyminen == Pesii maassa avoimilla alueilla. Pesii vain kerran kesässä. Munii neljä munaa, haudonta-aika on 26–27 päivää. Molemmat emot hautovat, ja haudonta voi alkaa ennen kuin munaluku on täysi. Se on sopeutuma arktisiin oloihin, jotta munat eivät jäätyisi. Poikaset ovat pesäpakoisia ja ovat lentokykyisiä noin kuukauden ikäisinä. Sukukypsä kaksi– tai kolmevuotiaina. == Ravinto == Madot, hyönteiset, äyriäiset, nilviäiset ja muut pikkueläimet. == Lähteet == * Cramp, Stanley (päätoim.) 1985: Handbook of the Birds of Europe, the Middle East and North Africa. Vol. III. – Oxford University Press. Hong Kong. ISBN 0-19-857506-8 === Viitteet === == Aiheesta muualla == * Luokka:Kahlaajat Luokka:Uhanalaiset linnut
Keräkurmitsa

Keräkurmitsa (Eudromias morinellus) on pienikokoinen pohjoisen kahlaajalintu. == Koko ja ulkonäkö == Keräkurmitsan rinta ja kylki ovat kuparinruskeita, selkäpuoli suklaanruskea. Leuan alla on selvä valkea nauha, alaperä on valkoinen. Mahanalus on musta. Jalat ovat keltaiset ja lyhyt nokka musta. Pituus on 20–26 senttimetriä, siipien kärkiväli 45–65 senttimetriä ja paino 85–140 grammaa. Vanhin Suomesta löydetty rengastettu keräkurmitsa on ollut yli 8 vuotta vanha. == Levinneisyys == Keräkurmitsa pesii tuntureilla Pohjois- Norjasta Itä-Siperiaan ulottuvalla vyöhykkeellä sekä vuoristoalueilla, kuten Alpeilla ja Skotlannin ylämaalla. Muualla Suomessa sitä tavataan muuttomatkoillaan. Suomessa pesii tuntureilla noin 2 000 paria. Euroopassa pesimäkanta on 18 000 – 40 000 paria. Maailman populaation suuruus on 49 000 – 210 000 yksilöä. Talvehtii Pohjois-Afrikassa ja Lähi-idässä Marokosta Iraniin. == Elinympäristö == Pesimäaikana keräkurmitsat pysyvät avotuntureissa, muuttomatkoillaan ne viihtyvät ruohikkoisilla mailla kuten niityillä, laitumilla ja viljapelloilla, talvehtimisalueet ovat arolla. == Lisääntyminen == Keräkurmitsa tekee pesänsä painanteeseen paljaalle maalle, ja munii siihen 3 munaa. Kumpikin puoliso hautoo noin 3½ viikkoa, koiras aktiivisemmin. Poikaset ovat pesäpakoisia. Koiras yksin huolehtii niistä, ja ne ovat lentokykyisiä 4 viikon ikäisinä. Hautovaa keräkurmitsaa on vaikeata havaita, sillä sen suojaväritys on tehokas ja pakoetäisyys minimaalinen: Se lähtee pakoon usein vasta jalan alta. Hautovaa lintua on usein mahdollista jopa kosketella sen siitä erityisesti häiriintymättä. == Ravinto == Keräkurmitsat syövät hyönteisiä ja pieniä selkärangattomia. == Lähteet == * Cramp, Stanley (päätoim.) 1985: Handbook of the Birds of Europe, the Middle East and North Africa. Vol. III. – Oxford University Press. Hong Kong. ISBN 0-19-857506-8 ===Viitteet=== == Aiheesta muualla == * Erkki Pulliainen, Lennart Saari, Paavo S. Tunkkari. Keräkurmitsa : Värriötunturin lintu. Oulun yliopisto 1992. * Wilkie, A. O. M. 1981: Keräkurmitsan hautomisrytmistä ja käyttäytymisestä Norjassa. – Ornis Fennica 58:11–20. * *LuontoPortti: Keräkurmitsa (Charadrius morinellus) *ITIS: Charadrius morinellus Luokka:Kurmitsat
Pikkutylli

Pikkutylli (Charadrius dubius) on kaupunkioloihin nopeasti sopeutumassa oleva pieni kahlaajalintu. == Koko ja ulkonäkö == Pikkutyllillä on harmaanruskea selkä, valkea vatsa ja mustan ja valkean kirjava pää. Jalat ovat pitkät, nokka melko lyhyt ja kokonaan tumma. Silmän ympärillä on keltainen rengas. Lennossa siivellä ei erotu selvää valkoista juovaa. Pituus 15–18 cm, siipien kärkiväli 34–48 cm, paino 25–55 g. Tavallinen ääni on lyhyt 'piy'. Soidinlennossa lentää hitain siiveniskuin laajaa ympyrää ja ääntelee. Vanhin suomalainen rengastettu pikkutylli on ollut vähintään 13 vuotta vanha. Se on samalla Euroopan vanhin pikkutylli. == Levinneisyys == Pesii sopivilla alueilla makean veden äärellä Euraasiassa ja Pohjois-Afrikassa. Euroopassa pesii vähintään 66 000 paria, joista Suomessa noin 5 000 paria. Muuttolintu, joka talvehtii Afrikassa. Saapuu keväällä huhti–toukokuussa, lähtee syksyllä elokuussa. == Elinympäristö == Alun perin jokivarsilla, nykyisin myös sorakuopissa, raviradoilla, vetisillä laitumilla, varasto- ja satama-alueilla. == Lisääntyminen == Pikkutylli munii paljaalle soramaalle yleensä neljä munaa, haudonta 22–28 päivää, molemmat emot hautovat. Poikaset ovat pesäpakoisia, ja lentävät 3–4 viikon ikäisinä. == Ravinto == Pikkutylli syö matoja ja hyönteisiä. == Lähteet == == Aiheesta muualla == * *LuontoPortti: Pikkutylli (Charadrius dubius) *BirdLife Suomi: Pikkutylli, vuoden lintulaji 2017 *ITIS: Charadrius dubius Luokka:Tyllit
Tylli

Tylli (Charadrius hiaticula) on kahlaajiin kuuluva rantalintulaji. == Koko ja ulkonäkö == Tyllillä on harmaanruskea selkä ja siivet, valkea vatsa ja musta nauha kaulassa. Päässä on ruskea lakki, valkoinen otsa, musta naamio silmillä ja lyhyt oranssi-musta nokka. Jalat ovat oranssit. Lennossa siivellä näkyy valkoinen pitkittäisjuova. Pituus 18–20 cm, siipien kärkiväli 40–57 cm ja paino 40–80 g. Laji on saanut nimensä äänestään ’tyl-li’. Soidinlennossa koiras lentää matalalla ympyrää ja laulaa hiljaa. Vanhin suomalainen rengastettu tylli on ollut 14 vuotta 1 kuukautta vanha. Euroopan vanhin on ollut brittiläinen vähintään 20 vuoden 9 kuukauden ikäinen yksilö. == Levinneisyys == Pohjois-Euraasia, Grönlanti, Islanti ja Luoteis-Kanada. Talvehtii Pohjois-Afrikassa tai Välimerellä. Eteläisimmät pesijät Ranskassa ja Britteinsaarilla saattavat talvehtia pesimäseuduillaan. Euroopan pesimäkanta on noin 100 000 paria. Suomessa pesii rannikolla ja saaristossa sekä Pohjois- Suomessa myös sisämaassa. Suomen pesimäkanta on noin 10 000 paria. Saaristossa pesivien tyllien määrä on vähentynyt hälyttävästi. Muuttolintu, joka saapuu keväällä maaliskuun lopulla ja huhtikuussa, ja lähtee syksyllä heinä–syyskuussa. Arktiset tyllit muuttavat Suomen kautta toukokuussa. == Elinympäristö == Avoimilla lyhytkasvuisilla tai paljailla rannoilla ja tulvaniityillä. Tunturi-Lapissa pesii myös palsasoilla. Etelä-Suomen rannikolla pesii myös täytemaa-alueilla ja muissa keinotekoisissa paikoissa. Muuttoaikoina tavataan varsinkin lietteisillä rannoilla. == Lisääntyminen == pienoiskuva|245px|Tylli Kolarissa. Pesä tehdään maahan hyvin lyhyen kasvillisuuden alueelle tai paljaalle kalliolle tai soralle. Jos peto näyttää lähestyvän pesää, emo alkaa nilkuttaa kauemmaksi teeskennellen haavoittunutta, ja houkuttelee uhkaajan pois pesältä. Munia on 4, uusintapesissä 2–3, vanhemmat hautovat niitä vuorotellen yhteensä 23–25 päivää. Poikaset ovat pesäpakoisia, ja oppivat lentämään noin 25 päivää vanhoina. == Ravinto == Tylli syö hyönteisiä ja muita pikkuötököitä. Pääasiallisena ravintona vedessä elävät selkärangattomat. == Nimi == Nimi tylli on onomatopoeettinen eli se jäljittelee linnun ääntelyä. Nimitys vakiintui tarkoittamaan tätä lintua 1920-luvulla, sitä ennen niminä olivat mm. rantasipi ja tyllikurmitsa. == Lähteet == == Aiheesta muualla == * Luokka:Tyllit
Rupikonna

Rupikonna (Bufo bufo), arkikielessä joskus rupisammakko, on konnalaji, jota tavataan lähes koko Euroopassa, Irlantia, Pohjois-Skandinaviaa ja joitakin Välimeren saaria lukuun ottamatta. Rupikonna esiintyy yleisenä Etelä- ja Keski-Suomessa, pohjoisessa harvalukuisempana. Rupikonna on Euroopan yleisimpiä sammakkoeläimiä ja se hyväksyy asuinpaikakseen hyvin monenlaiset ympäristöt metsistä puutarhoihin ja niittyihin. Rupikonna on Suomessa rauhoitettu laji. == Kuvailu == Rupikonnan kuivassa ihossa on runsaasti nystyröitä, sen korvallisrauhaset ovat selvästi ulkonevat ja olemus on hyvin tanakka. Rupikonna liikkuu pääasiassa kävellen, koska sen takajalat ovat lyhyemmät kuin sammakolla. Selkäpuoli on väritykseltään yksisävyisen ruskea, vatsa taas on joko vaalea tai harmaaseen vivahtava. == Elintavat == thumb|left|Rupikonna lämmittelemässä kevätauringossa metsäautotiellä Ypäjällä pääsiäispäivänä 2011. Rupikonna liikkuu lähinnä hämärän ja pimeän aikaan. Rupikonnalle tyypillistä on myös paikkauskollisuus. Päivät rupikonna viettää tietyssä vakiokolossaan, ja öisin se kiertää vakiopolkuaan ruokaa etsimässä. Häirittynä konna laskee päänsä alas ja nostaa takaruumiinsa ylös, jolloin se näyttää paljon todellista suuremmalta. Samalla se saattaa erittää iholleen maitomaista limaa. Rupikonnan lisääntymiskausi alkaa heti horroksen jälkeen, jolloin konnat matkaavat yleensä samalle paikalle, jossa ovat itse syntyneet. Munat lasketaan 3–6 metriä pitkäksi ”kaksiriviseksi helminauhaksi”. Nauhat naaras munii vesikasvien ympärille. Poikaset kuoriutuvat 8–12 vuorokauden kuluttua. Koiras on sukukypsä kolmivuotiaana ja naaras vuotta myöhemmin. Rupikonna saattaa elää jopa 40-vuotiaaksi. Rupikonnan horros alkaa syys–lokakuussa ja päättyy huhti–toukokuussa. Se talvehtii sekä maalla että vedessä. Sen ruumiinlämpö voi laskea alle nollan asteen. Eläimen hengitys on erittäin vähäistä ja elintoiminnat miltei pysähtyvät talven ajaksi. == Ravinto ja saalistajat == Rupikonnan nuijapäät syövät leviä ja kasvinosia. Aikuiset rupikonnat syövät hyönteisiä, etenkin muurahaisia, sekä matoja ja toukkia. Iso rupikonna voi syödä jopa pieniä nisäkkäitä.Koli 2016, s. 88. Rupikonnan iho ja silmän takana olevat korvallisrauhaset erittävät myrkkyä, jolla konna puolustautuu saalistajilta. Kaikilta saalistajilta myrkky ei suojaa: jotkin näätäeläimet ja varislinnut nylkevät ihon pois, eikä myrkyllä ole vaikutusta käärmeisiin.Koli 2016, s.83, 89. == Lähteet == * === Viitteet === == Aiheesta muualla == * iNaturalist: Rupikonna (Bufo bufo) * Sammakkolampi: Rupikonna (Bufo bufo) * Rupikonnan ääninäytteitä * ITIS: Bufo bufo * UniProt: Taxonomy - Bufo bufo * University of Michigan, Animal Diversity Web (ADW): Bufo bufo * Global Biodiversity Information Facility (GBIF): Bufo bufo Luokka:Konnat Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Honshū

Honshū ( 'päämaa') on Japanin suurin saari ja yksi maan neljästä pääsaaresta; muut ovat Hokkaidō pohjoisessa Tsugarunsalmen takana, Shikoku etelässä Seton sisämeren toisella puolen ja Kyūshū lounaassa Kanmoninsalmen takana. Honshū on pinta-alaltaan maailman seitsemänneksi suurin saari Sumatran jälkeen ja väkiluvultaan toiseksi suurin Jaavan jälkeen. Honshūsta on aiemmin käytetty suomeksi myös kirjoitusasua Honšu, mutta se on nykyään harvinainen. Honshūn itäpuolella avautuu Tyynimeri, ja länsipuolella saari rajautuu Japaninmereen. Honshū muodostaa noin 1 300 kilometrin pituisen kaaren koillisesta lounaaseen. Sen pinta-ala on noin 227 898 neliökilometriä. Rantaviivaa saarella on 10 084 kilometrin verran. Honshūlla tapahtuu toistuvasti maanjäristyksiä, ja saari on vuoristoinen ja vulkaaninen. Korkein huippu, Fujivuori, on aktiivinen tulivuori ja yltää 3 776 metrin korkeuteen. Saarella on myös monia jokia, mukaan lukien Shinanojoki, joka on Japanin pisin joki. Saaren ilmasto vaihtelee pohjoisen viileästä etelän subtrooppiseen. Honshūn väkiluku vuonna 2006 oli 103 420 000 henkeä, yli 80 prosenttia Japanin väkiluvusta. Väestö on keskittynyt alaville maille – noin 25 prosenttia väestöstä asuu Kantōn tasangolla Suur-Tokion alueella. Sen tärkeimpien keskusten Tokion ja Jokohaman lisäksi muita suuria ja tärkeitä kaupunkeja ovat Kioto, Osaka, Kōbe, Hiroshima, Sendai ja Nagoya. Saari jaetaan yleisesti viiteen alueeseen, jotka ovat lounaasta koilliseen Chūgoku, Kansai, Chūbu, Kantō ja Tōhoku. Hallinnollisesti saari jakautuu 34 prefektuuriin. Honshūn Tyynenmeren puoleinen rannikko on Japanin tärkein talouskeskus, jonka ydinalueita ovat Tokion–Jokohaman ja Osakan–Kōben metropolialueet. Myös maan historian kannalta tärkeimmät kulttuurikeskukset Kioto, Nara ja Kamakura sijaitsevat saarella, ja suuri osa Japanin varhaishistorian tapahtumista keskittyi sen eteläosiin. Saari sisältää myös tärkeitä maanviljelysalueita. Niigata on tärkeä riisinviljelysalue, Kantōn ja Nobin tasangot tuottavat riisiä ja vihanneksia, Yamanashissa kasvatetaan hedelmiä ja Aomori on kuuluisa omenoistaan. Saaren sisäosat ovat hyvin vuoristoisia, minkä vuoksi väestö on keskittynyt rannikoille ja tasangoille. Vuoristo yltää Honshūn läpi pohjoisesta etelään asti. Fujivuoren lisäksi Japanin Alpit ovat Honshūlla. Vuoristosta johtuen ilmasto on hyvin erilainen eri puolilla saarta. == Aluejako == Honshūn alueet ja niiden prefektuurit ovat: * Chūgoku – Hiroshima-ken, Okayama-ken, Shimane- ken, Tottori-ken, Yamaguchi-ken. * Kansai – Hyōgo-ken, Kyōto-fu, Mie-ken, Nara-ken, Ōsaka-fu, Shiga-ken, Wakayama-ken. * Chūbu – Aichi-ken, Fukui-ken, Gifu-ken, Ishikawa-ken, Nagano-ken, Niigata-ken, Toyama-ken, Shizuoka-ken, Yamanashi-ken. * Kantō – Chiba-ken, Gunma-ken, Ibaraki-ken, Kanagawa-ken, Saitama-ken, Tochigi-ken, Tōkyō-to. * Tōhoku – Akita-ken, Aomori-ken, Fukushima-ken, Iwate-ken, Miyagi-ken, Yamagata-ken. == Lähteet == == Aiheesta muualla == Luokka:Japanin alueet Luokka:Japanin saaret Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Satraappi

Satraappi (muinaispersian khshathrapāvā 'maakunnan suojelija'; ) oli muinaisen Persian maakunnan eli satraappikunnan käskynhaltija. Satraapit olivat yleensä kuninkaallista sukua, ja he vastasivat teoistaan vain Persian kuninkaalle. Satraappi vastasi verojen keräämisestä, järjestyksen ylläpitämisestä, oikeuden jakamisesta ja sotilaitten järjestämisestä kuninkaalliselle armeijalle. Satraappijärjestelmän loi Kyros II Suuri, mutta sen viimeisteli Dareios I. == Luettelo satraappikunnista == Useita luetteloita Persian valtakunnan satraappikunnista on säilynyt nykypäivään. Yksi tunnettu luettelo löytyy kreikkalaisen historioitsijan Herodotoksen teoksesta. Luettelossaan Herodotos ilmoittaa kaksikymmentä aluetta, jotka maksavat veroa kuninkaalle. Herodotos kertoo Dareioksen luoneen tämä järjestelmän.Briant s. 390 Satraappikunnat Dareios I:n ja Kserkses I:n aikana sekä Herodotoksen ja Arrianoksen mukaan.http://www.livius.org/sao-sd/satrap/satrap.htm Dareios I:n aikana (521 eaa. ja 492 eaa.) Herodotoksen luettelo (480/481 eaa.) Kserkses I:n aikana Arrianos (300-luku eaa.) Persia persialaiset - Persis Elam Susa ja kissit Elam Susiana Babylonia ja Assyria Babylonia ja Assyria Babylonia ja Assyria Babylon ja Assyria Meedia Meedia Meedia Meedia Saka (492 eaa.) ortokorybantit Saka Saka \- Pamfylia - - Joonia lyykialaiset, magnesialaiset, joonialaiset, aiolialaiset ja milyalaiset Joonia "meren tällä puolen" Joonia makedonialaiset (492 eaa.) - - \- - Joonialaiset "meren tuolla puolen" Kaaria Kaaria Kaaria Kaaria Sardes lyydialaiset, myysialaiset, lasonialaiset, kabalialaiset ja hytennit Sardes Lyydia \- matienit, saspeirit, ja alarodialaiset - \- paflagonialaiset - "maat meren rannalla" (521 eaa.) Hellespontos, Aasian traakialaiset, mariandynit - Suur-Fryygia Kappadokia syyrialaiset Kappadokia Kappadokia Armenia Armenia Armenia Armenia \- Kilikia - Kilikia "joen tuolla puolen" (521 eaa.) Foinikia, Palestiina ja Kypros - Syyria ja Palestiina Egypti Egypti Egypti Egypti Libya (492 eaa.) Libya, Kyrene ja Barke Libya - Intia (492 eaa.) Intia Intia Taksila Gandara Gandara Gandara - Sattagydia Sattagydia Sattagydia - \- - - Gedrosia ja Karmania \- kaspialaiset ja hyrkanialaiset - mardialaiset ja hyrkanialaiset Maka Maka Maka - Drangiana sarangialaiset Drangiana Drangiana Arakhosia - Arakhosia Arakhosia Baktria Baktria Baktria Baktria Saka Saka Saka - \- - Dahai Dahai Parthia Parthia Parthia Parthia Aria Aria Aria Aria Khorasmia Khorasmia Khorasmia Khorasmia Sogdia Sogdia Sogdia Sogdia \- moskit, tibarenit, makronit ja mossynoikit - - \- Kolkhis - - \- Etiopia Kush Arabia Arabia Arabia Arabia eurooppalaiset sakat (492 eaa.) - - - Traakia (492 eaa.) - Traakia - == Lähteet == * ===Viitteet=== * Luokka:Persian maakunnat
Liikepankki

Liikepankki on osakeyhtiömuotoinen talletuspankki, joka toimii tavoitteenaan tuottaa voittoa omistajilleen normaalin yrityksen tavoin. Finanssivalvonta ylläpitää luetteloa valvonnassaan olevista suomalaisista liikepankeista. Suomessa vuonna 2024 toimivat liikepankit ovatFinanssivalvonta: Valvottavaluettelo Talletuspankit–Liikepankit. Viitattu 10.6.2024: * Aktia Pankki Oyj * Alisa Pankki Oyj * Bonum Pankki Oyj * Nordea Bank Oyj * OP Yrityspankki Oyj * S-Pankki Oyj * Suomen Asuntohypopankki Oy * Säästöpankkien Keskuspankki Suomi Oyj * Ålandsbanken Abp Suomessa aiemmin toimineita liikepankkeja: * Danske Bank Oyj * eQ Pankki Oy * Eufex Pankki Oyj * Evli Pankki Oyj * FIM Pankki Oyj * OP-Kotipankki Oyj * Peruspankki * SEB Gyllenberg Private Bank Ab * Sofia Pankki Oyj * LähiTapiola Pankki Oyj == Historiaa == Suomeen saatiin ensimmäinen pankkilaki vuonna 1866. Lain mukaan liikepankit saattoivat olla avoimia yhtiöitä tai osakeyhtiöitä. Liikepankin peruspääoman tuli olla 1,5 miljoonaa markkaa. Ensimmäinen liikepankki oli hieman aiemmin perustettu Suomen Yhdyspankki. Kun pankkilaki uusittiin vuonna 1886, liikepankin tuli aina olla osakepankki. Osakepääomaksi riitti nyt 300 000 markkaa. ==Lähteet== Luokka:Pankkitoimi Luokka:Pankit Luokka:Suomalaiset pankit Luokka:Yhtiömuodot
Topelius

Topelius, Toppelius on seuraavien henkilöiden sukunimi: * Catharina Sofia Topelius (1791–1868), Zacharias Topelius vanhemman puoliso, Zacharias Topeliuksen äiti * Eva Topelius (1855–1929), taidemaalari * Gustaf Toppelius (1786–1864), Oulun kaupunginlääkäri * Gustaf Viktor Toppelius (1825–1906), kenraalimajuri * Guy Topelius (1887–1941), kirjailija * Leopold Ludwig Toppelius, (1821–1891), kontra-amiraali, Suomen meriekipaasin komentaja * Mikael Toppelius (1734–1821), kirkkomaalari * Oskar Toppelius (1828-1904), kirjallisuudentutkija * Paul Karl Toppelius (1826–1900), kontra-amiraali * Toini Topelius (1854–1910), toimittaja ja nuortenkirjailija, Zacharias Topeliuksen tytär * Woldemar Toppelius (1858–1933), taidemaalari * Zacharias Topelius vanhempi (1781–1831) (alkoi kirjoittaa nimensä Topelius), lääkäri * Zacharias Topelius (myös Zachris Topelius tai Sakari Topelius, 1818–1898), kansallinen herättäjä, kirjailija, Helsingin yliopiston rehtori ==Entinen nimi== * Martti Tolamo, ent. Topelius (1907–1940), yleisurheilija * Marja- Terttu Tolamo, ent. Topelius (1915–2000), teologi, runoilija * Veikko Tolamo, ent. Topelius (1911–1976), pikajuoksija
Meiji-restauraatio

Meiji-restauraatiossa () Tokugawa-shōgunaatti syöstiin vallasta ja valta siirtyi Meiji-keisari Mutsuhitolle. Japani luopui kertaheitolla feodaalisesta yhteiskuntajärjestelmästä ja aloitti nopean modernisoinnin ja teollistumisen. Restauraation jälkeen Japani ei eristäytynyt enää länsimaista, kuten Kiina, vaan omaksui länsimaiden parhaimpia puolia omaan yhteiskuntaansa. Maa sai perustuslain ja parlamentin. Koulutus uudistettiin ranskalaisen mallin mukaan ja oppivelvollisuus laajennettiin koskemaan kaikkia yhteiskuntaluokkia. Japani omaksui muun muassa preussilaisen armeijan, brittiläisen laivaston, yhdysvaltalaisen pankkilaitoksen ja ranskalaisen aluehallinnon mallit. Restauraation vuosiksi edeltävine sotineen lasketaan yleensä kausi vuodesta 1866 vuoteen 1869. Meiji-kausi alkoi virallisesti 3. helmikuuta 1867 15-vuotiaan Mutsuhiton noustessa isänsä keisari Kōmein seuraajaksi valtaistuimelle ottaen nimekseen Meiji, mutta restauraation huipentumana pidetään 19. marraskuuta 1867, jolloin shōgun Tokugawa Yoshinobu luopui virallisesta asemastaan. Sota shōgunaatin kannattajien ja keisarillisten joukkojen välillä todellisesta vallasta kuitenkin jatkui vielä seuraavan vuoden ajan. Keisari Meijin varmistettua asemansa Japanin pääkaupunki siirrettiin Kiotosta Tokioon syyskuussa 1868 ja feodaaliset luokkarajat, mukaan lukien samurai-soturit, lakkautettiin asteittain. == Lähteet == == Aiheesta muualla == Luokka:Japanin historia Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit Luokka:Japanin keisarikunta Luokka:1868
Selkärangattomat

Selkärangattomat (Invertebrata) ovat eläimiä, joilla ei ole sisäistä tukirankaa eli selkärankaa. Selkärangattomat ei ole taksonominen ryhmä. Selkärangattomia ovat kaikki muut eläinlajit paitsi selkäjänteisten pääjakson (Chordata) alajakson selkärankaiset (Vertebrata) lajit. Selkärangattomiin kuuluu 97 % kaikista eläinlajeista. Selkärangattomien pääjaksot ovat: * Väkäkärsämadot (Acanthocephala) * Nivelmadot (Annelida) * Niveljalkaiset (Arthropoda) * Lonkerojalkaiset (Brachiopoda) * Sammaleläimet (Bryozoa) * Cephalorhyncha * Nuolimadot (Chaetognatha) * Polttiaiseläimet (Cnidaria) * Kampamaneetit (Ctenophora) * Cycliophora * Mustekalanharvasoluiset (Dicyemida) * Piikkinahkaiset (Echinodermata) * Pikarimadot (Entoprocta) * Sukaspintaiset (Gastrotricha) * Gnathifera * Kampaleukamadot (Gnathostomulida) * Esiselkäjänteiset (Hemichordata) * Nilviäiset (Mollusca) * Sukkulamadot (Nematoda) * Jouhimadot (Nematomorpha) * Limamadot (Nemertea) * Käsnäjalkaiset (Onychophora) * Madonharvasoluiset (Orthonectida) * Tupsumadot (Phoronida) * Laakkoeläimet (Placozoa) * Laakamadot (Platyhelminthes) * Sienieläimet (Porifera) * Rataseläimet (Rotifera) * Ruiskumadot (Sipuncula) * Karhukaiset (Tardigrada) * Xenacoelomorpha * Pääjakson selkäjänteiset (Chordata) alajaksot: ** Suikulaiset (Cephalochordata) ** Vaippaeläimet (Tunicata). Luokka:Eläinkunta Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Alkueläimet

Alkueläimet (Protozoa; : ’ensimmäinen’, zoa: ’eläin’) ovat mikroskooppisia ja yksisoluisia aitotumaisia eliöryhmiä, jotka ovat elintavoiltaan eläinmäisiä eli toisenvaraisia ja liikuntakykyisiä. Saksalainen Otto Bütschli jakoi vuosina 1880–1889 tällaiset eliöt edelleen ulkonäön ja elintapojen perusteella juurieläimiin (Sarcodina), itiöeläimiin (Sporozoa), ripsieläimiin (Infusoria) ja siimaeliöihin (Mastigophora). Nykyisessä tieteellisessä luokittelussa fylogeneettisesti eli kehityshistoriallisesti yhtenäistä alkueläinten ryhmää ei kuitenkaan ole, vaan sanaa käytetään lähinnä tiettyä elintapaa kuvaavana yleisnimityksenä. Alkueläimiä esiintyy kaikkialla, missä on vettä: ihmisten elimistössä, eläimissä, kosteassa maassa, suolaisessa ja makeassa vedessä. Amebat, joita on myös kutsuttu juurijalkaisiksi, liikkuvat solukalvoulokkeiden eli valejalkojen avulla; ripsieläimet ripsipeitteiden avulla, eräät ekskavaatteihin kuuluvat siimaeliöt yhden tai useamman uimasiiman avulla ja itiöeläimet muiden eläimien tai eliöiden avulla. == Katso myös == * alkueliöt == Lähteet == == Aiheesta muualla == Luokka:Alkueliöt Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Niveljalkaiset

Niveljalkaiset (Arthropoda) on ylivoimaisesti suurin eläinkunnan pääjakso. Niveljalkaisiin kuuluvia lajeja tunnetaan jo yli miljoona, mutta niitä arvellaan olevan vielä paljon enemmän. Arvioidaan, että kaikista nykyään elävistä eläinlajeista jopa 85 % on niveljalkaisia. Niveljalkaisilla on kuoriosa ja parilliset raajat. Niveljalkaisiin kuuluvat muun muassa trilobiitit, hämähäkkieläimet, äyriäiset, hyönteiset ja tuhatjalkaiset. Termi niveljalkainen eli latinaksi arthropod on johdettu Kreikan kielen sanasta , ”nivel”, ja , ”jalka”. Sen esitteli 1845 saksalainen eläintieteilijä Karl Theodor Ernst von Siebold (1804-1885). Niveljalkaisille on ominaista kitiinipitoinen suojaava tukirunko, jonka sisäpintaan lihakset ovat kiinnittyneet. Kitiinirunko ei pysty laajenemaan, joten niveljalkaisten on siis aika ajoin ”luotava nahkansa”, jotta ne voivat kasvaa. Ruumis koostuu jaokkeista, joiden välissä on nivelet. Jaokkeissa on yleensä jalkoja tai muita ulokkeita, joissa on myös nivel, joista koko pääjakso on saanut nimensä. Ruumiin nivelten parillisista hermosolmukkeista ja niitä yhdistävistä pituussuuntaisista hermosyistä koostuu vatsapuolella sijaitseva hermorunko eli vatsaydin . Niveljalkaisten verenkierto on avoin. Putkimainen sydän ja siihen liittyvä verisuonisto sijaitsee selkäpuolella. Hengityselimistö on maalla yleensä ilmaputkisto, vedessä kidukset. Vallitsevana on suvullinen lisääntyminen, mutta suvutonta lisääntymistä tavataan myös. Niveljalkaiset jaetaan yleensä neljään alajaksoon: Kuusijalkaiset (Hexapoda), leukakoukulliset (Chelicerata), tuhatjalkaiset (Myriapoda) ja äyriäiset (Crustacea). Useimmat niveljalkaiset ovat pienikokoisia. Ne voivat kasvaa kohtalaisen kokoisiksi vain meressä, missä vesi antaa niiden tukirungolle lisätukea. Merten niveljalkaisista suurin on jopa 20 kiloa painava jättiläistaskurapu. Maalla elävät hyönteiset tai hämähäkit eivät paina aikuisina yli sataa grammaa, mutta yhden kovakuoriaislajin toukka on yli 200-grammainen. Niveljalkaisia tavataan lähes kaikkialla maapallolla, jopa 4 000 metrin syvyydessä merissä ja yli 6 700 metrin korkeudessa vuorilla. == Lähteet == == Aiheesta muualla == * Tree of Life Web Project: Arthropoda * Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Kitiini

Kitiini (kreikaksi khiton = vaippa) on selluloosan ja tärkkelyksen kanssa luonnossa runsaana esiintyvä eloperäinen materiaali. Kemiallisesti kitiini on N-asetyyliglukosamiiniyksiköistä koostuva polysakkaridi. Se on muuten kuin selluloosa, paitsi että yhden hydroksyylin tilalla on asetyyliamiini, jonka avulla kitiinimolekyyli voi muodostaa vetysidoksia, jotka vahvistavat materiaalia; kevlar on juuri samasta syystä vahvaa. Kitiini esiintyy luonnossa kolmessa eri polymorfisessa muodossa: α-, β- ja γ-muodossa. Näillä muodoilla on erilaisia, vaihtelevia ominaisuuksia. Polymeeriketjun järjestys erottaa nämä kolme polymorfista muotoa toisistaan. Tärkeimmät α-kitiinin lähteet ovat ravut ja katkaravut, β-kitiinillä mustekalat ja γ-kitiinillä loligot, jotka ovat mustekalojen sukulaislajeja.Henna Siltavirta: Kitosaani ja sen käyttö lääketieteellisissä sovellutuksissa, Oulun yliopisto, Pro gradu tutkielma, Kemian tutkinto-ohjelma, 2017 (pdf) Kitiiniä muodostuu kun niveljalkaiset, kuten ravut, rakentavat kuoripanssariaan tai kun hyönteiset, joiden koko rakenne on kiinnittynyt kuoreen, saavat lopullisen muotonsa metamorfoosin viimeisenä vaiheena. Sienten, levien ja hiivojen soluseinämät sisältävät myös kitiiniä. Teollisesti kitiiniä eristetään esimerkiksi äyriäisten kuorista poistamalla siitä muu kuoriaines esimerkiksi kalkki, valkuaisaineet ja väriaineet kemikaalikäsittelyjen avulla. Kun kitiiniä deasetyloidaan emäksellä, saadaan kitosaania, joka liukenee happamaan vesiliuokseen. Kitiinin kemiallinen kaava on (C8H13O5N)n ja CAS-numero 1398-61-4. == Lähteet == == Aiheesta muualla == *PubChem: Chitin *Human Metabolome Database: Chitin *Food Component Database (FooDB): Chitin *ChemBlink: Chitin *KEGG: Chitin Luokka:Eläintiede Luokka:Solubiologia Luokka:Polysakkaridit Luokka:Asetamidit