Massiivinen vastahyökkäys

Massiivinen vastahyökkäys tai massiivinen kostoisku on doktriini ja ydinasestrategia, jossa valtion tulee hyökkäyksen kohteeksi joutuessaan vastata paljon suuremmalla voimalla, kuin millä sitä itseään vastaan hyökättiin. Tämä liittyy etenkin ydinaseiden käyttöön, koska niillä on mahdollista aiheuttaa valtavaa tuhoa. Käsite juontaa juurensa Yhdysvaltain presidentti Dwight D. Eisenhowerin hallinnon ydinasepolitiikkaan 1950-luvulle, kylmän sodan alkuajoille. == Strategia == Massiivinen vastahyökkäys toimii periaatteena yksinkertaisesti niin, että hyökkäys itseä kohtaan kostetaan suhteettoman suurella vastaiskulla. Teoriassa massiivinen vastahyökkäys voidaan tehdä mistä vain itseen kohdistuvasta sotatoimesta, oli se kuinka pieni tahansa. Tämän ideana on, että se estää vihollista hyökkäämästä ensin, koska vihollinen tietää kärsivänsä itse lopulta enemmän. Strategia toimii vain, jos kaikki valtion viholliset tietävät riskin. Vihollisten täytyy uskoa, että valtio kykenee tekemään vastaiskun hyökkäyksen kohteeksi joutumisen jälkeen sekä on halukas toimimaan näin; toisin sanoen käyttämään ydinaseita suuria määriä, mikä johtaisi valtavaan tuhoon ja mahdollisesti miljoonien ihmisten kuolemaan. Jos kummallakin osapuolella on kyky aiheuttaa valtavaa tuhoa toisilleen, pätee teoria molemminpuolinen varma tuho. Tällöin massiivisella vastahyökkäyksellä ei voita, koska myös itse voi tulla tuhotuksi joko vihollisen tekemässä ensi-iskussa tai oman hyökkäyksen jälkeisessä suuressa vastaiskussa. Massiivisella vastaiskulla voi toki aiheuttaa yhtä suurta tuhoa kuin vihollinen omalle valtiolle, mutta tällöin kumpikin kärsivät valtavia tappioita, eikä ydinsodalla ole voittajia. == Historia == Vuonna 1953 Yhdysvalloissa valtaan nousseen presidentti Eisenhowerin hallitus ajatteli, että tavanomaisten asevoimien ylläpito oli liian kallista ja tehotonta, muun muassa käynnissä olleen Korean sodan perusteella. Ydinpelotteella tavallisen sotilasvoiman tarvetta voitaisiin pienentää, ja Eisenhower halusi hyödyntää Yhdysvaltojen ydinaseylivoimaa uudessa New Look -politiikassaan. Yhdysvalloilla oli tuolloin kylmän sodan alussa enemmän ydinaseita kuin arkkivihollisella Neuvostoliitolla, jolla ei ollut vielä kunnollista vastahyökkäyskykyä. Se vaatii käytännössä ydinaseiden sijoittamista merillä piilossa pysyviin sukellusveneisiin (SLBM-ohjukset). Molemminpuolisen varman tuhon teoriaa ei ollut vielä olemassa, koska Yhdysvallat olisi kyennyt aiheuttamaan valtavaa tuhoa Neuvostoliitossa, mutta Neuvostoliitto ei olisi enää ensi-iskun jälkeen kyennyt samaan Yhdysvalloissa. Massiivisen kostoiskun käsite () tuli tunnetuksi Yhdysvaltain ulkoministeri John Foster Dullesin puheesta vuonna 1954, kun hän esitteli sotastrategian, jonka mukaan Yhdysvallat voisi hyökätä massivisella voimalla ja itse valitsemillaan keinoilla Neuvostoliiton tai Kiinan kohteisiin vastauksena kaikenlaiseen agressioon missä tahansa päin maailmaa. Edellisen presidentin, Trumanin hallinnon ydinasepolitiikka oli pidättäytyväisempää ja Eisenhowerin hallinnon mielestä aloitteetonta sekä lyhytnäköistä. Trumanin aikana ydinaseet olivat hyvin uusi asia, ja niitä oli vielä vähän. Olikin siis hyvä pelote, että mikä tahansa Neuvostoliiton/Varsovan liiton hyökkäystoimi Yhdysvaltoja/Länsi- Euroopan Nato-maita vastaan voitaisiin kostaa valtavalla ydinhyökkäyksellä. Kommunistiblokilla oli Euroopassa tavanomaisen sotilasvoiman ylivoima Natoon nähden. Kärjistäen minkä tahansa hyökkäyksen Neuvostoliitto tekisi, siihen ei tarvitsisi vastata suurilla sotilasjoukoilla, koska voitaisiin suoraan tuhota Neuvostoliiton talous, asevoimat ja suuri osa väestöstä ydinasein. Koko pelotteen tarkoitus oli siis saada Neuvostoliitto pidättäytymään kaikenlaisista hyökkäyksistä, koska se tiesi tuhoutuvansa silloin itse. Doktriinia kritisoitiin alusta lähtien. Tärkein vastalause oli, että ydinpelotetta painotettiin liikaa, ja sen merkitys heikkenksi, kun Neuvostoliiton kasvavat ydinasekyvyt saavuttaisivat Yhdysvaltojen tason. Kritiikki kasvoi, kun Neuvostoliitto osoitti teknologisia kykyjään esimerkiksi laukaisemalla Sputnikin ja kehittelemällä jopa yhdysvaltalaisia paremmaksi pelättyjä mannertenvälisiä ballistisia ohjuksia (Missile gap). Molemminpuolinen varma tuho tulikin voimaan 1960-luvulla, kun kummallakin supervallalla oli kymmeniä tuhansia ydinaseita ja triadin kyvyt niiden laukaisemiseen. Presidentti John F. Kennedy hylkäsi massiivisen vastahyökkäyksen doktriinin Kuuban ohjuskriisin aikoihin 1962. Uusi molemminpuolisen varman tuhon aikainen strategia, Flexible response (), antoi mahdollisuuden monentyyppisiin sotilaallisiin vastauksiin, eikä rajoittunut vain ydinaseisiin. Tavoitteena oli pitää luja ydinpelote, mutta välttää ydinsota konfliktin sattuessa. == Lähteet == Luokka:Ydinsota Luokka:Kylmän sodan käsitteet