Nadežda Teffi

Nadežda Aleksandrovna Teffi (o.s. Lohvitskaja, avioliitossa Butšinskaja, ; 21. toukokuuta [J: 9. toukokuuta] 1872 Pietari – 6. lokakuuta 1952 Pariisi) oli venäläinen kirjailija. == Suku ja koulutus == Nadežda Lohvitskaja syntyi aatelisperheeseen. Hänen syntymävuotensa on ilmoitettu vaihtelevasti vuosien 1871–1876 välille. Hänen vanhempansa olivat lakimies ja tutkija Aleksandr Vladimirovitš Lohvitski (1830–1884), jolla oli merkittävä asema Pietarin seurapiireissä, ja Varvara Aleksandrovna Goyer (Hoer), joka oli ranskalaista syntyperää, runoutta rakastava ja perehtynyt venäläiseen ja eurooppalaiseen kirjallisuuteen. Hänen sisarensa Mirra Lohvitskaja oli runoilija, joka oli amiraali, Venäjän armeijan ylipäällikkö Aleksandr Vasilijevitš Koltšakin (1874–1920) kumppani. Nadežda tutustui kirjallisuuteen ensimmäisen kerran, kun hän nuorena tyttönä luki Leo Tolstoin teoksia Lapsuus ja Poikaikä sekä Aleksandr Puškinin proosaa. Hän opiskeli Liteinin tyttökoulussa, josta hän valmistui vuonna 1890. === Yksityiselämä === Nadežda Teffi meni naimisiin puolalaisen asianajajan ja tuomarin Vladislav Butšinskin kanssa. Heillä oli kaksi tytärtä ja poika. Vuonna 1892, ensimmäisen tyttärensä Valerian syntymän jälkeen, hän asettui aviomiehensä kanssa tämän maatilalle lähelle Mogilevia. Vuonna 1900 toisen tyttärensä Jelenan ja poikansa Janekin syntymän jälkeen hän erosi aviomiehestään ja muutti Pietariin, jossa hän aloitti kirjallisen uransa. 1920-luvun puolivälistä lähtien hän oli naimisissa Pavel Andrejevitš Tikstonin (k. 1935) kanssa. == Kirjallinen ura == Teffiin ensimmäinen julkaistu runo ilmestyi Sever (ven. Север, 'Pohjoinen') -lehdessä vuonna 1901 hänen koko omalla nimellään. Vuonna 1905 hänen ensimmäinen tarinansa julkaistiin Niva (ven. Нива, 'Niitty') -lehden liitteenä, myös hänen koko nimellään. Hän oli kirjoittanut sen vuonna 1904 ja lähettänyt alun perin God's World -lehteen, joka ei julkaissut sitä. Venäjän vuoden 1905 vallankumouksen ympärillä hän julkaisi tarinoita, joissa oli poliittista sävyä tsaarin hallitusta vastaan. Vastauksessaan vuonna 1911 kirjailijoille annettuun kyselyyn Teffi sanoi varhaisesta kirjallisesta työstään seuraavaa: Teffi oli avustaja ensimmäisessä bolševikkilehdessä The New Life, jonka toimituskuntaan kuuluivat muun muassa Maksim Gorki ja Zinaida Gippius. Hänen parhaat työnsä julkaistiin Satiricon (ven. Сатирикон) -lehdessä ja suositussa Russkoje Slovo -lehdessä (ven. Русское слово, 'Venäjän sana'). Venäjällä hän julkaisi useita runo- ja novellikokoelmia sekä useita yksinäytöksisiä näytelmiä. Hän käytti salanimeä Teffi ensimmäisen kerran julkaistessaan vuonna 1907 yksinäytöksisen näytelmän Ženskij vopros (ven. Женский вопрос, 'Naiskysymys'). Hän antoi nimelle kaksi erillistä selitystä: että sitä ehdotti hänelle ystävä, jonka palvelija kutsui häntä "Steffiksi" tai että se tuli englanninkielisestä lorusta: "Taffy oli walesilainen / Taffy oli varas". Keisari Nikolai II oli kirjailijan ihailija, ja makeislaji nimettiin Teffin mukaan. Oltuaan alun perin lokakuun vallankumouksen kannattaja hän pettyi nopeasti bolsevikkeihin ja meni niin pitkälle, että hän kutsui Leniniä "Venäjän vallankumouksen anopiksi". Vuonna 1918 hän lähti Pietarista ja matkusti Arkadi Avertšenkon ja teatterikiertueen näyttelijöiden kanssa ensin Kiovaan, Odessaan jaKonstantinopoliin, ja vasta siellä tehtiin nopeasti päätös lähteä Venäjältä. Vuonna 1920 hän asettui Pariisiin ja alkoi julkaista teoksiaan sikäläisissä arvostetuissa venäjänkielisissä sanoma- ja aikakauslehdissä, kuten Grijaduštšaja Rossija (ven. Грядущая Россия), Zveno (ven. Звено), Russkije zapiski (ven. Русские записки) ja Sovremennije zapiski (ven. Современные записки). Vuosina 1922-1923 hän asui Saksassa. Maanpaossa hän kirjoitti elävän selvityksen pakenemisestaan ​​Neuvostoliitosta Venäjän sisällissodan kaaoksen kautta (ven. Воспоминания, Muistot, 1928–1930) ja julkaisi useita novelli- ja runokokoelmia sekä ainoan romaaninsa Avanturnij roman (ven. Авантюрный роман, 'Seikkailullinen romaani', 1931-1932). Kriitikko Anastasia Tšebotarevskaja on verrannut Teffin tarinoita, jotka hänen mukaansa olivat "erittäin hyväntahtoisia elegisissä sävyissään ja syvästi humanitaarisia asenteiltaan", Anton Tšehovin parhaisiin tarinoihin. Nadežda Teffi on haudattu Sainte- Geneviève-des-Bois'n venäläiselle hautausmaalle Ranskaan. Vuonna 2018 julkaistiin Edythe Haberin elämäkerta Nadežda Teffistä, joka on ensimmäinen laatuaan. == Perintö == Yhdessä Arkadi Avertšenkon ohella hän oli yksi Novij Satirikon (ven. Новый Сатирикон) -lehden merkittävistä kirjoittajista. Teffi oli suosittu pakinoitsija jo ennen muuttoaan Pariisiin vuonna 1919. Huumorin ja satiirisen lyhyen proosan taitajana hän saavutti nopeasti vankan aseman myös emigranttipiireissä. Syynä oli paljolti se, että hänen kuvaustensa kohteena olivat emigrantit itse. Vieraassa maassa elämä näyttäytyi hänelle usein tragikomediana. "Pelkäsimme bolševista kuolemaa, mutta kuolemalla kuolemme täällä [emigraatiossa]", hän kuvaa Pariisin venäläisten elämää. Vähitellen huumori alkoi muuttua sarkasmiksi. == Lähteet == Luokka:Venäläiset kirjailijat Luokka:Vuonna 1872 syntyneet Luokka:Vuonna 1952 kuolleet