Oktaaviala

Oktaaviala on musiikkitermi, jonka avulla yhden tai useamman oktaavin päässä toisistaan olevat samannimiset sävelet (c, d, e, f, g, a ja h) voidaan erottaa toisistaan. Samannimiset mutta eri oktaavialoissa sijaitsevat sävelet kuulostavat samankaltaisilta, koska niiden taajuudet ovat toistensa kerrannaisia: esimerkiksi yksiviivaisen a:n eli normaalisävelen (standard pitch) taajuus on nykyään 440 Hz, pienen a:n taajuus 220 Hz ja suuren A:n 110 Hz. Oktaavialojen nimitykset ovat matalimmasta korkeimpaan subkontraoktaavi, kontraoktaavi, suuri oktaavi, pieni oktaavi, yksiviivainen oktaavi, kaksiviivainen oktaavi jne. käytännössä viisiviivaiseen oktaaviin asti. Sävelistä käytetään vastaavasti nimiä yksiviivainen a, suuri C ja kontra-D sen mukaan mihin oktaavialaan ne kuuluvat. Tavallisen pianon ääniala on subkontra-A:sta (27,5 Hz) viisiviivaiseen c:hen (4186 Hz). Pianon ns. keski-C on yksiviivainen c (261,6 Hz). Suurimmissa uruissa ääniala saattaa ulottua jopa subkontra-C:hen (16,35 Hz), joka perustaajuudeltaan on lähellä ihmisen kuuloalueen alarajaa. Nuottikirjoituksessa ylennetty tai alennettu nuotti katsotaan kuuluvaksi siihen oktaavialaan, mihin se kuuluisi ylentämättömänä tai alentamattomana: esimerkiksi his¹ ja c² ovat (tasavireisessä järjestelmässä) hertsiarvoiltaan samat (523,2 Hz), mutta ne merkitään eri tavoin nuottiviivastolle ja ne kuuluvat siten eri oktaavialoihin. == Oktaavialojen merkinnät == === Helmholtzin merkintätapa === Eri oktaavialojen sävelille käytetään vanhastaan niin sanottua Helmholtzin merkintätapaa. Tällöin suuren oktaavialan sävelet merkitään suuraakkosin: C, D, E, F jne., pienen oktaavialan taas c, d, e, f jne. Näitä korkeammat ja alemmat oktaavialat merkitään lisäämällä näihin yksi tai useampi ylä- tai alapuolinen indeksointipilkku (͵ ′). Tällöin yksiviivainen c eli keski-c merkitään c', kaksiviivainen c″, kun taas kontraoktaavin C merkitään C͵ ja kontraoktaavin A merkitään A͵͵. Tässä muodossa merkintää käytti Hermann von Helmholtz vuonna 1863 akustiikkaa käsittelevässä teoksessaan Die Lehre von den Tonempfindungen als physiologische Grundlage für die Theorie der Musik . Merkinnästä on käytössä myös useita muunnelmia: * indeksointipilkkujen sijasta käytetään usein numeroita, jolloin esimerkiksi yksiviivainen c merkitään c¹, kaksiviivainen c². Kontraoktaavin C merkitään C1 ja subkontra-A merkitään A2 * yläpuolisten indeksointipilkkujen sijasta käytetään varsinkin Saksassa vaakasuoria viivoja sävelen nimen yläpuolella. * englanninkielisissä teksteissä kontra- ja subkontraoktaavien sävelet merkitään usein kirjoittamalla sävelen nimi kahteen tai kolmeen kertaan peräkkäin; esimerkiksi kontraoktaavissa CC ja subkontraoktaavissa CCC. Helmholtzin merkintätapaa käytetään yleisesti tieteellisissä sekä myös lääketieteellisissä yhteyksissä käsiteltäessä äänten vaikutusta ihmisen kuulojärjestelmään. === Tieteellinen merkintätapa === Varsinkin Yhdysvalloissa on tullut käyttöön myös Helmholtzin merkintätavasta täysin poikkeava niin sanottu tieteellinen merkintätapa, jossa oktaavialat merkitään alimmasta ylimpään kasvavilla järjestysnumeroilla: subkontraoktaavi on 0, kontraoktaavi 1 ja niin edelleen. Esimerkiksi keski-C on tällöin C4. === Urkupillien pituus === Varsinkin aikaisemmin on eri oktaavialoja nimetty usein myös sen mukaan, kuinka monen jalan pituinen molemmista päistä avoin urkupilli antaa kyseisen oktaavialan c-sävelen. Esimerkiksi kontraoktaavi on tällöin 16-jalkainen, suuri oktaavi 8-jalkainen, pieni oktaavi 4-jalkainen oktaavi jne. === Taulukko === Seuraava taulukko osoittaa oktaavialojen merkinnät eri järjestelmissä: Oktaaviala Nuotti C-sävelen taajuus (Hz) c:tä vastaavan urku­pillin pituus jalkaa Helmholtzin merkintä Tieteellinen merkintä Äänite indeksointi­pilkuin numeroin ylä- ja alapuolisin viivoin Subkontraoktaavi 16,352 32 ‚‚C C2 \begin{smallmatrix} \underline{\underline {\mathsf C}} \end{smallmatrix} C0 Kontraoktaavi 32,703 16 ‚C C1 \begin{smallmatrix} \underline {\mathsf C} \end{smallmatrix} C1 Suuri oktaavi 65,406 8 C C C C2 Pieni oktaavi 130,812 4 c c c C3 Yksiviivainen oktaavi 261,624 2 c′ c¹ \begin{smallmatrix} \overline {\mathsf c} \end{smallmatrix} C4 Kaksiviivainen oktaavi 523,25 1 c″ c² \begin{smallmatrix} \overline{\overline {\mathsf c}} \end{smallmatrix} C5 Kolmiviivainen oktaavi 1046,5 0,5 c′′′ c³ \begin{smallmatrix} \overline{\overline{\overline {\mathsf c}}} \end{smallmatrix} C6 Neliviivainen oktaavi 2093,0 0,25 c′′′′ c4 \begin{smallmatrix} \overline{\overline{\overline{\overline {\mathsf c}}}} \end{smallmatrix} C7 Viisiviivainen oktaavi 4186,0 0,125 c′′′′′ c5 \begin{smallmatrix} \overline{\overline{\overline{\overline{\overline {\mathsf c}}}}} \end{smallmatrix} C8 Merkintätapoja voitaisiin vastaavasti jatkaa vielä korkeampiin tai matalampiin oktaavialoihin, mutta niitä ei musiikissa juuri käytetä. Subkontraoktaavin C onkin lähellä ihmisen kuuloalueen alarajaa eli infraäänirajaa. == Lähteet == Luokka:Musiikin teoria