Edwin Stanton

Edwin McMasters Stanton (19. joulukuuta 1814 Steubenville, Ohio, Yhdysvallat – 24. joulukuuta 1869 Washington, D. C., Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen juristi ja poliitikko. Hän toimi sotaministerinä presidentti Abraham Lincolnin alaisuudessa Yhdysvaltain sisällissodassa. ==Elämä ja ura== Stanton opiskeli Kenyon Collegessa Gambierissa Ohiossa vuosina 1831–1833, tuli asianajajaksi vuonna 1836, toimi Harrisonin piirikunnan syyttäjänä vuosina 1837–1839 ja harjoitti asianajajan ammattia Cadizissa, Ohiossa, vuoteen 1839 asti, jolloin hän palasi Steubenvilleen. Vuonna 1847 hän muutti Pittsburghiin Pennsylvaniaan, jossa hän nousi johtavaan asemaan asianajajana. Yksi hänen kuuluisimmista jutuistaan oli The State of Pennsylvania v. The Wheeling and Belmont Bridge Company (1849–1856), jossa hän vetosi menestyksekkäästi liittovaltion apuun estääkseen sillan rakentamisen Ohiojoen yli Wheelingissä, Virginiassa (nykyään Länsi-Virginia) sillä perusteella, että rakennelma haittaisi Pennsylvanian kansalaisten liikennöintiä joella. Hän muutti Washingtoniin vuonna 1856 ja harjoitti ammattiaan liittovaltion tuomioistuimissa. Vuonna 1858 Yhdysvaltain oikeusministeri lähetti hänet Kaliforniaan liittovaltion erityisasiamieheksi ratkomaan maakiistoja, ja hän onnistui hajottamaan rikollisen salaliiton, jossa valtio olisi menettänyt valtavia maa-alueita. Ennen sisällissotaa Stanton oli demokraatti, joka vastusti orjuutta mutta puolusti lujasti orjanomistajien perustuslaillisia oikeuksia, ja hän oli Abraham Lincolnin katkera vastustaja, jonka puoluetta hän tuolloin vihasi ja johon hän ei luottanut. Presidentti James Buchananin kabinetin uudelleenjärjestelyn yhteydessä vuonna 1860 Stantonista tuli oikeusministeri, ja hän teki voitavansa vahvistaakseen presidentin heikkoa politiikkaa tämän hallinnon viimeisinä kuukausina. Vaikka hän oli usein tuominnut presidentti Lincolnin rajusti, tämä ajatteli löytäneensä Stantonista hyvän sotaministerin ja kutsui hänet tammikuussa 1862 kabinettiinsa. Sotaministerinä Stanton oli kyvykäs, tarmokas ja usein ankara, ja hänen periksi antamaton esitystapansa aiheutti kiistoja sotaministeriön ja kenraalien välillä. Yksi huomattavimmista tapauksista oli hänen kiistansa kenraali William Tecumseh Shermanin kanssa Joseph E. Johnstonin armeijalle myönnetyistä antautumisehdoista. Hän taisteli armeijan urakoitsijoiden korruptiota vastaan, piti armeijat hyvin varustettuna ja painosti viivytteleviä kenraaleita. Hän myös menestyksekkäästi kotiutti yli 800 000 sotilaan joukot rauhanomaisesta sodan päättyessä. Abraham Lincolnin murhan jälkeen Stantonilla oli johtava rooli salaliittolaisten tutkinnassa ja oikeudenkäynnissä, ja lyhyen aikaa hän käytännössä johti hallituksen toimintaa. Hän suostui jatkamaan tehtävässään presidentti Andrew Johnsonin alaisuudessa, mutta joutui kuitenkin pian riitoihin Johnsonin kanssa siitä, millaista politiikkaa hävinnyttä etelää kohtaan tulisi harjoittaa ja vaati ankaria toimia. Tilanne kävi lopulta niin kestämättömäksi, että Johnson yritti erottaa Stantonin virasta, mutta hän kieltäytyi erottamisesta väittäen, että virka-aseman säilyttämistä koskeva laki suojasi häntä. Poliittisen painostuksen jälkeen hän lopulta erosi ja palasi asianajajan ammattiin. Vuonna 1869 presidentti Ulysses Grant nimitti Stantonin Yhdysvaltain korkeimman oikeuden tuomariksi, mutta hän kuoli neljä päivää nimityksensä jälkeen. ==Lähteet== ==Aiheesta muualla== Luokka:Yhdysvaltalaiset juristit Luokka:Yhdysvaltalaiset poliitikot Luokka:Vuonna 1814 syntyneet Luokka:Vuonna 1869 kuolleet