EkBass/fiwiki-20250220-pages-articles huggingface dataset:
Lastensairaala

Lastensairaala on sairaala, joka keskittyy hoitamaan kasvuikäisiä. Erilliset lastensairaalat yleistyivät 1900-luvulla, kun lasten sairaanhoito erikoistui omaksi lääketieteen haarakseen. Tyypillisesti lastensairaalassa kiinnitetään enemmän huomiota potilaiden psykososiaaliseen puoleen: vanhempien vierailuja helpotetaan ja pitkäaikaispotilaat voivat saada kouluopetusta. == Lastensairaalat Suomessa == Suomen ensimmäinen lastensairaala, myöhempi Lastenklinikka, perustettiin Helsinkiin vuonna 1893. Se hoiti potilaita keskosista 16-vuotiaisiin, joskus 18-vuotiaisiin, asti. 1900-luvun alkupuolella lastensairaaloita perustettiin muihin suuriin kaupunkeihin, muun muassa Tampereelle. Tietyt hoidot, kuten syöpäpotilaiden kantasolusiirrot ja vaativa lasten sydänkirurgia, oli kuitenkin keskitetty koko maassa Helsingin Lastenklinikalle. Uutta Lastensairaalaa jo vanhentuneeksi käyneen Lastenklinikan tilalle alettiin rakentaa 26. elokuuta 2014 Helsingin Meilahteen, ja sen valmistui syksyllä 2018. Lastensairaalan 160 miljoonan rakennuskustannuksista 30 miljoonaa euroa on kerätty lahjoituksin. == Lähteet == == Aiheesta muualla == *
Turun tuomiokapituli

Turun tuomiokapituli on Turkuun vuonna 1276 perustettu tuomiokapituli. Sen tehtävänä on hoitaa Turun arkkihiippakunnan hallintoa ja toimintaa. Turun arkkihiippakunnan tuomiokapituli on vanhin Suomessa edelleen toimiva virasto. 1400- ja 1500-luvuilla toimineen tuolloin Suomen ylimmän oikeusasteen Turun maaoikeuden jäsenistöön tuli kuulua Turun tuomiokapitulin edustaja. Tuomiokapitulin jäseninä ovat pysyvästi Turun ja Suomen arkkipiispa sekä Turun arkkihiippakunnan piispa. Lisäksi tuomiokapituliin kuuluu tuomiorovasti, lakimiesasessori ja hiippakuntadekaani. Pappisasessorit valitaan kerrallaan kolmeksi vuodeksi. Lisäksi hiippakuntavaltuusto valitsee toimikaudekseen maallikkojäsenen tuomiokapituliin. Hiippakuntavaltuuston puheenjohtajalla on tuomiokapitulin istunnoissa puhe- ja läsnäolo-oikeus. Turun tuomiokapitulin istunnoissa piispa toimii puheenjohtajana silloin, kun asia koskee kummankin piispan vastuualueita ja silloin, kun on kysymys hänen ensisijaisen vastuualueensa 70 seurakunnasta. Arkkipiispan puheenjohdolla käsitellään hänen vastuualueensa 19 seurakuntaa koskevat asiat. Varapuheenjohtajana toimii tuomiorovasti. == Lähteet == Luokka:Suomen evankelis-luterilaiset hiippakunnat‎ Luokka:Turun historia
Tor Jungman

Tor Jungman (s. 1952) on suomalainen urheilu- ja terveysvaikuttaja. Suomen Sydänliiton pääsihteeri, sosiaalineuvos Tor Jungman on koulutukseltaan liikuntatieteiden maisteri (Jyväskylän yliopisto 1976). Lisäksi hän on muun muassa suorittanut Liikuntahallinnon tutkinnon (LHT, Suomen urheiluopisto), Urheiluopistohallinnon tutkinnon sekä Sosiaali- ja terveysjohtamisen PD- tutkinnon (Tampereen yliopisto). Jungmannin työura on vahvasti suomalaisessa ja myös kansainvälisessä järjestötyössä. Hän aloitti Suomen Valtakunnan Urheiluliiton (SVUL) tutkimussihteerinä 1975. Saman järjestön suunnittelupäällikkö ja johtoryhmän jäsen hänestä tehtiin 1979 ja Urheiluosaston päällikkö 1981. Suomen jääkiekkoliiton toimitusjohtajana Jungman toimi 1984–86, mistä tehtävästä hän siirtyi Vuokatin urheiluopiston apulaisrehtoriksi 1986 ja vuonna 1990 rehtoriksi. Suomen Sydänliiton toiminnanjohtajaksi (nyk. pääsihteeri) Jungman valittiin 1998. Jungman on ollut muun muassa Valtion liikuntatieteellisen toimikunnan ja -neuvoston jäsen, Liikuntatieteellisen Seuran työvaliokunnan ja hallituksen jäsen, Suomen Olympiakomitean valmennusvaliokunnan jäsen, Suomen kuntourheiluliiton hallituksen jäsen, Jääkiekon SM-liigan hallituksen jäsen, SVUL:n Kainuun piirin varapuheenjohtaja, Pohjois-Suomen liikunnan sekä Kainuun liikunnan hallituksen jäsen,Urheiluopistojen yhdistyksen puheenjohtaja, KKI-projektin johtoryhmän jäsen, Sosiaali- ja terveysjärjestöjen yhteistyöyhdistyksen YTY:n hallituksen jäsen, Terveyden edistämisen keskuksen hallituksen jäsen,Sosiaali- ja terveysturvan keskusliiton hallituksen varapuheenjohtaja, Raha- automaattiyhdistyksen hallituksen varapuheenjohtaja, Suomen Kansanterveysyhdistyksen hallituksen varapuheenjohtaja ja puheenjohtaja. Kansainvälisiä tehtäviä on ollut muun muassa Interskin hallituksessa, Skiing at schools and universities hallituksessa ja European Heart Networkin hallituksessa. Jungman on edelleen muun muassa SOSTE Suomen sosiaali- ja terveys ry:n hallituksen puheenjohtaja, Sydäntutkimussäätiön ja Sydänsäätiön hallituksen jäsen,Terveyden ja hyvinvoinnin laitoksen sydän- ja verisuonisairauksien ja diabeteksen asiantuntijaryhmän jäsen, Kansanterveyden neuvottelukunnan jäsen,KASTE II:n valtakunnallisen ohjausryhmän jäsen, Suomen Kansanterveysyhdistyksen hallituksen puheenjohtaja ja Kuntoutussäätiön hallituksen jäsen. Luokka:Suomalaiset urheiluvaikuttajat Luokka:Vuonna 1952 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
Råneå

Råneå (suomeksi Rauna, joskus Rooneo) on taajama, seurakunta ja entinen kunta Norrbottenin läänissä Pohjois-Ruotsissa. Nykyisin nämä kuuluvat Luulajan kuntaan, mutta osa aiemmasta Råneån seurakunnasta kuuluu Bodenin kuntaan. ==Taajama== Råneån taajamassa on nykyään 1 912 asukasta. Taajama sijaitsee Perämeren rannalla Raunajoen (ruots. Råne älv) suistossa. Taajaman asukasluku on ollut suurimmillaan noin 2 400 henkeä vuonna 1980. Taajamassa sijaitsivat aikaisemmin saha ja kenkätehdas. ==Väestönkehitys== ==Seurakunta== Råneån seurakunta muodostettiin vuonna 1642 erottamalla se Luulajan seurakunnasta. Vuosina 1927–1962 seurakunta oli jaettuna Råneå nedre ja Råneå övre -nimisiin kirkonkirjapiireihin (ruots. kyrkobokföringsdistrikt). Kirkonkirjapiireistä luovuttiin vuonna 1962, kun Råneå övre erosi omaksi Gunnarsbynin seurakunnaksi. Råneån kirkko on vihitty käyttöön vuonna 1857 ja Gunnarsbynin seurakunnan kirkko vuonna 1928. Vuoden 2011 lopussa Råneån seurakunnan asukasluku oli 4 030 henkeä ja Gunnarsbynin 667 henkeä. ==Entinen kunta== Råneån pitäjä perustettiin vuonna 1642 erottamalla se Luulajan pitäjästä. Vuoden 1862 kuntauudistuksessa kirkolliset asiat siirrettiin Råneån seurakunnalle ja maalliset asiat Råneån maalaiskunnalle. Vuonna 1969 kunta jaettiin, kun Gunnarsbynin seurakuntaa vastannut alue liitettiin nykyiseen Bodenin kuntaan ja jäljelle jääneen Råneån alue nykyiseen Luulajan kuntaan. Råneån kunnan pinta-ala oli 2 173,50 neliökilometriä, josta maa-alueita oli 2 022,40 neliökilometriä. Vuonna 2000 entisen kunnan alueella asui 5 152 asukasta. Råneån ja Gunnarsbynin väkilukujen perusteella asukkaita oli 4 697 henkeä vuonna 2011. Gunnarsbynin alueen lisäksi kuntaan kuuluivat taajaman ympärillä sijainneet kylät: * Avafors * Böle * Jämtön * Niemisel (joskus suom. Niemisuvanto) * Orrbyn * Prästholm * Strömsund * Södra Prästholm * Vitå Kuva:Råneå_tingslag.jpg|Råneån pitäjän sijainti Norrbottenin läänissä. Kuva:Råneå_vapen.svg|Råneån käyttämä vaakuna vuosina 1944–1968. ==Lähteet== ==Aiheesta muualla== * Luleå kommun: Mer om Råneå Luokka:Ruotsin taajamat Luokka:Ruotsin entiset kunnat Luokka:Luulajan kunta
LOA

LOA () on yleisesti käytetty termi tarkoittamaan laivan tai veneen rungon enimmäispituutta. Toinen käytetyistä pituuden mitoista on LWL () eli rungon vesilinjan pituus. Usein LWL on käytännöllisempi mitta kuin LOA – esimerkiksi arvioitaessa aluksen suorituskykyä. ==Lähteet== Luokka:Vesiliikenne
New Yorkin kaupungintalo

New Yorkin kaupungintalo () on rakennus New Yorkissa Yhdysvalloissa. Rakennuksessa sijaitsee New Yorkin kaupunginvaltuusto ja pormestarin toimisto. Se on Yhdysvaltain vanhin kaupungintalo, jossa yhä edelleen toimii sen alkuperäiset hallinnolliset elimet. Kaupungintalo rakennettiin vuosina 1803–1812. Sen suunnittelivat arkkitehdit John McComb Junior ja Joseph Francois Mangin, joiden ehdotus oli voittanut rakennuksesta vuonna 1802 järjestetyn arkkitehtikilpailun. Arkkitehdit joutuivat kuitenkin muuttamaan ehdotustaan kustannusten aisoissa pitämiseksi. He muun muassa pienensivät rakennuksen kokoa. Lisäksi vastoin alkuperäistä suunnitelmaa ainoastaan rakennuksen etujulkisivu verhoiltiin Massachusettsin marmorilla, kun takaosan verhoilumateriaalina käytettiin ruskeaa hiekkakiveä. Vuosina 1954–1956 julkisivut uudelleenverhoiltiin Alabaman kalkkikivellä. Vuonna 1966 kaupungintalo lisättiin Yhdysvaltain historiallisten kohteiden kansallisrekisteriin (National Register of Historic Places, NRHP). ==Katso myös== *Federal Hall == Lähteet == == Aiheesta muualla == * New York Architecture Images - Kuvia kaupungintalosta * New Yorkin kaupunginvaltuust - Tietoa kaupungintalosta * Yhdysvaltain historiallisten kohteiden kansallisrekisteri Luokka:Yhdysvaltain kaupungintalot Luokka:New Yorkin hallinto Luokka:Manhattanin rakennukset ja rakennelmat Luokka:National Register of Historic Places -kohteet Manhattanilla Luokka:Lower Manhattan Luokka:1800-luvulla rakennetut hallintorakennukset
Natalie Babbitt

Natalie Babbitt (18. heinäkuuta 1932 Dayton, Ohio – 31. lokakuuta 2016 Hamden, Connecticut) oli yhdysvaltalainen lastenkirjojen kirjoittaja ja kuvittaja. Hänen tunnetuimpiin teoksiinsa kuuluu Tuck Everlasting (1975), josta on tehty kaksi elokuvaa. Hän asui Rhode Islandissa, ja hänellä oli mies Samuel Fisher Babbitt, kolme lasta ja kolme lastenlasta. Ensimmäisen kirjansa The Forty- ninth Magician hän teki vuonna 1966 yhdessä aviomiehensä kanssa niin että mies kirjoitti tekstit ja Natalie Babbit piirsi kuvat. Myöhempiin kirjoihinsa hän myös kirjoitti tekstin. == Lähteet == Luokka:Yhdysvaltalaiset lasten- ja nuortenkirjailijat Luokka:Vuonna 1932 syntyneet Luokka:Vuonna 2016 kuolleet
J. R. Bailey

James Ralph Bailey (1937–1985) oli yhdysvaltalainen rhythm and blues -musiikin laulaja-lauluntekijä. Hän toimi vuosina 1956–1972 The Cadillacs -yhtyeen jäsenenä ja aloitti vuonna 1968 soolouran. Hän sai omissa nimissään vuosien 1968–1975 välisenä aikana viisi R&B-hittisingle;ä, joista suurin menestys oli "After Hours" (#29, 1973). Hän toimi lisäksi lauluntekijänä muille esittäjille; hänen käsialaansa ovat muiden muassa hitit "Everybody Plays the Fool" (The Main Ingredient) ja "Love, Love, Love" (Donny Hathaway). ==Lähteet== Luokka:Yhdysvaltalaiset laulaja-lauluntekijät Luokka:Yhdysvaltalaiset rhythm and blues -laulajat Luokka:Vuonna 1937 syntyneet Luokka:Vuonna 1985 kuolleet
Sabin Bălașa

Sabin Bălașa (17. kesäkuuta 1932 Dobriceni – 1. huhtikuuta 2008 Bukarest) oli romanialainen nykytaidemaalari. Hänen tunnetuimpiin töihinsä kuuluvat laajamittaiset freskot, jotka koristavat mm. Iașin yliopistoa. Bălașalta tilattiin 1970-luvulta Nicolae Ceaușescun ja Elena Ceaușescun muotokuvat. Hän syytti kesäkuussa 2005 ranskalaista Le Mondea toisen taiteilijan maalauksen väittämisestä hänen teoksekseen. Luokka:Romanialaiset taidemaalarit Luokka:Vuonna 1932 syntyneet Luokka:Vuonna 2008 kuolleet
Maryland State House

Maryland State House on Yhdysvaltain osavaltion Marylandin parlamenttirakennus, Maryland General Assemblyn istuin. Se sijaitsee osavaltion pääkaupungissa Annapolisissa ja edustaa niin kutsutun Yrjöjen aikakauden arkkitehtuuria. Nykyinen State House, järjestyksessään kolmas paikalla, rakennettiin vuosina 1772–1779 arkkitehti Joseph Horatio Andersonin piirustusten pohjalta. Rakennustöitä pitkitti Yhdysvaltain vapaussota. Rakennuksen kupoli rakennettiin myöhemmin, vuosina 1785–1788. Arkkitehti Joseph Clarkin suunnitteleman kupolin sisätilat valmistuivat lopullisesti kuitenkin vasta vuonna 1797. Vuoden 1783 marraskuun 26. päivästä vuoden 1784 kesäkuun 3. päivään asti Annapolis toimi Yhdysvaltain pääkaupunkina. Maryland State House toimi tuona aikana Yhdysvaltain kongressitalona. Vuonna 1966 se lisättiin Yhdysvaltain historiallisten kohteiden kansallisrekisteriin (National Register of Historic Places). Rakennus on myös Yhdysvaltain vanhin osavaltion parlamenttirakennus, joka on edelleen lainsäädäntökäytössä. == Lähteet == * Tietoa State Housesta Marylandin osavaltion sivuilla * Rakennuksen kuvaus Yhdysvaltain historiallisten kohteiden kansallisrekisterin sivuilla (pdf-tiedosto) == Aiheesta muualla == Luokka:Yhdysvaltain osavaltioiden parlamenttitalot Luokka:Marylandin rakennukset ja rakennelmat Luokka:National Register of Historic Places -kohteet Marylandissa Luokka:Annapolis
Ghum

Ghum tai Ghoom () on pieni vuoristopaikkakunta Intian Länsi-Bengalin osavaltion pohjoisosassa. Kaupunki on Darjeelingin rautatien varrella, ja sen 2 258 metrin korkeudessa oleva rautatieasema Intian korkeimmalla sijaitseva rautatieasema. Ghumissa on myös muutamia buddhalaisia luostareita, joista Yogachoeling Gompa eli Ghumin luostari on kuuluisin. Luostari sijaitsee aivan rautatieaseman lähellä . Ghumin luostarissa on mm. 4,8 metriä korkea Maitreya Buddhan patsas . Ghumiin perustettiin suomalainen Vapaakirkon lähetysasema vuonna 1894. Lähetysasemalla asui 1930-luvulla muun muassa taidemaalari Reino Eklund.Suomalaisasutusta Himalajalla, Seura, 29.06.1938, nro 26, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistotSuomalaissiirtola Himalajan rinteellä, Suomen Kuvalehti, 17.12.1932, nro 51-52, s. 16, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot == Lähteet == Luokka:Länsi-Bengalin kaupungit
Sinisäppikala

Sinisäppikala (Odonus niger) on trooppisilla merillä elävä sinisävyinen kala. == Koko ja ulkonäkö == Sinisäppikala kasvaa noin 40 cm pitkäksi. Sen vartalo on levymäinen, sininen, ja pyrstö lyyramainen. Pää on vaaleamman sininen kuin vartalo, ja evissä on vaaleansininen takareuna. Sen etuhampaat ovat punasävyiset.Australian museum online == Alkuperä == Sinisäppikala elää luonnossa Indopasifisen merialueen koralliriutoilla. Sen levinneisyysalue ulottuu Punaiseltamereltä Etelä-Afrikan Durbaniin, sieltä Marquesassaarille, Japanin eteläosaan, Australian Isolle valliriutalle ja Uuteen-Kaledoniaan asti. == Käyttäytyminen == Sinisäppikala on säppikalaksi suhteellisen rauhallinen. Se ei syö koralleja, mutta riutta-akvaarion sienieläimet ja muut pieneliöt ovat vaarassa sen seurassa. Samassa akvaariossa voi pitää useampia yksilöitä, jos ne hankitaan yhtaikaa. Kala on aluksi arka, mutta muuttuu vähitellen rohkeammaksi. Sille on syytä hankkia kivinen luola pakopaikaksi. Itsevarma säppikala voi puraista akvaarionhoitajan kättä. == Ravinto == Sinisäppikala syö luonnossa eläinplanktonia. Akvaariossa sitä ruokitaan lihapitoisella ruoalla, jota suositellaan annettavaksi kolme kertaa päivässä. == Lähteet == == Aiheesta muualla == *Aquahobby Luokka:Meriakvaariokalat Luokka:Säppikalat
László Kovács (elokuvaaja)

László Kovács (14. toukokuuta 1933, Budapest – 22. heinäkuuta 2007, Beverly Hills) oli unkarilainen elokuvaaja. Kovács oli unkarilaissyntyinen elokuvaaja, joka teki uransa Yhdysvalloissa. Hän vastasi muun muassa elokuvien Easy Rider (1969), Paperikuu (1976), Haamujengi (1984) ja Kopiomurhaaja (1995) kuvauksesta. == Lähteet == == Aiheesta muualla == * * Luokka:Unkarilaiset elokuvaajat Luokka:Vuonna 1933 syntyneet Luokka:Vuonna 2007 kuolleet
Laforan tauti

Laforan tauti on epilepsian harvinainen perinnöllinen muoto, joka alkaa tyypillisesti oireilla vasta murrosiän kynnyksellä. Sairaus aiheuttaa kouristuksia, nopeasti etenevää dementoitumista ja lisäoireina esimerkiksi ataksiaa ja näköaistiin liittyviä oireita. Sairaus on nimetty 1900-luvulla vaikuttaneen espanjalaisen neuropatologin Gonzalo Rodríguez Laforan mukaan. Edetessään Laforan tauti johtaa lopulta kuolemaan yleensä teini-iässä tai pian sen jälkeen. Parantavaa hoitoa ei toistakseksi tunneta, mutta kouristukset ovat ainakin taudin alkuvaiheissa lievitettävissä antiepileptisellä lääkityksellä. Sairaus periytyy autosomissa. Oireet aiheuttaa glukoosin (Laforan kappaleiden) kertyminen mm. neuroneihin ja maksasoluihin. Laforan tautia esiintyy yhtäläisesti miehillä ja naisilla, mutta maailmanlaajuisesti se on hyvin harvinainen. Yleisin sairaus on Etelä-Euroopan, Pohjois-Afrikan ja Lähi-idän maissa Välimerellä.http://www.madisonsfoundation.org/content/3/1/display.asp?did=624 == Lähteet == Luokka:Epilepsia
Chad Donella

Chad Donella (s. 18. toukokuuta 1978 Kanada) on kanadalainen näyttelijä. Hän on näytellyt muun muassa elokuvissa Final Destination, The Long Kiss Goodnight ja Disturbing Behavior. Lisäksi hän on mukana TV-sarjoissa Smallville ja Salaiset kansiot. Luokka:Kanadalaiset televisionäyttelijät Luokka:Kanadalaiset elokuvanäyttelijät Luokka:Vuonna 1978 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
Ashley Eden

Ashley Eden (13. marraskuuta 1831 – 8. heinäkuuta 1887) oli englantilais- intialainen virkamies ja diplomaatti. Eden nimitettiin vuonna 1860 Bengalin hallituksen ministeriksi, minkä ansiosta hänellä oli myös paikka lainvalmistelukunnassa. Vuonna 1861 hän neuvotteli poliittisena edustajana Sikkimin kuninkaan kanssa rauhansopimuksen. Sikkimin neuvotteluiden onnistumisen ansiosta Eden lähetettiin samantapaiselle matkalle Bhutaniin. Armeijan joukkojen saattaman Edenin vaatimuksiin ei kuitenkaan suostuttu ja sopimuksesta muodostui erittäin suosiollinen bhutanilaisille. Tämä johti siihen, että Intian hallitus kiisti sopimuksen voimallisuuden ja julisti sodan Bhutania vastaan. Vuonna 1871 Eden valittiin Brittiläisen Burman ensimmäiseksi siviilikuvernööriksi. Hän oli Burmassa kuusi vuotta, kunnes hänet nimettiin vuonna 1877 Bengalin varakuvernööriksi. Vuonna 1878 Eden sai Intian tähden ritarikunnan ritarikomentajan arvonimen. Vuonna 1882 hän erosi varakuvernöörin virastaan ja palasi Englantiin. Hän liittyi Intian ulkoministeriövaltuustoon, jossa toimi aina kuolemaansa asti. Edenille pystytettiin hänen eroamisensa jälkeen patsas Kalkuttaan muistoksi hänen onnistuneelle hallinnolleen Bengalissa. == Lähteet == *Encyclopaedia Britannica Eleventh Edition Luokka:Brittiläiset diplomaatit Luokka:Vuonna 1831 syntyneet Luokka:Vuonna 1887 kuolleet
Miklós Jancsó

Miklós Jancsó [miklo:š jantšo:] (29. syyskuuta 1921 Vác – 31. tammikuuta 2014 Budapest) oli unkarilainen elokuvaohjaaja. Jancsó nosti 1960-luvulla unkarilaisen elokuvan kansainväliseen maineeseen. Hänen kaikki elokuvansa käsittelevät historiallisia aiheita: niiden tapahtumat sijoittuivat Unkarin ja Itävalta-Unkarin kapinavuosiin sekä ensimmäiseen ja toiseen maailmansotaan. Elokuvat sisältävät runsaasti kansatieteellistä kuvastoa. Jancsón elokuvissa on runsaasti pitkiä, cinemascopena kuvattuja ottoja. Ne ovat niin pitkiä, että elokuva Punainen psalmi sisältää yhteensä vain 27 ottoa. Kamera seuraa etualalla käveleviä ihmisiä, zoomaa välillä pienen pieniin erikoislähikuviin ja vetäytyy sitten valtaviin laajakulmakuviin. Jancsón elokuvat muistetaankin erityisesti panoraamaotoista, joissa pienet ihmiset seisovat vasten avaraa unkarilaista pustaa – näkymää kutsutaan jancsólaiseksi maisemaksi. Jancsó vieraili Sodankylän elokuvajuhlilla vuonna 2002.Tuuli, Markku: Hiljaisuus ja huuto. 1978. Miklós Jancsón unkarilainen panoraama. Kansallinen audiovisuaalinen arkisto. Web Archive 2006. Jancsón ohjaamia elokuvia ovat muun muassa Miehet ilman toivoa (1966), Punaiset ja valkoiset (1967), Hiljaisuus ja huuto (1967), Punainen psalmi (1972) ja Ihmisten paheet (1976). Elokuvaohjaajana Jancsó oli avoimesti poliittinen, ja useisiin hänen teoksiinsa sisältyi edistyksen ja taantumuksen välinen taistelu. == Valikoitu filmografia == * Cantata, 1963 * Kotiinpaluu (), 1966 * Miehet ilman toivoa (), 1966 * Tähdet ja sotilaat (), 1967 * Hiljaisuus ja huuto (), 1968 * Decameron '69 (1969) * Vapauden tuulia (), 1969 * Sirokko (), 1969 * La pacifista (), 1970 * Agnus Dei (), 1971 * Punainen psalmi (), 1972 * Ihmisten paheet (), 1976 * Jancson Elektra (), 1978 * Unkarilainen rapsodia (), 1979 * Allegro barbaro, 1979 * A zsarnok szíve, avagy Boccaccio Magyarországon (), 1981 * Szörnyek évadja (), 1987 * Jézus Krisztus horoszkópja (), 1989 * Isten hátrafelé megy (), 1990 * Nekem lámpást adott kezembe az Úr Pesten (), 1999 ==Lähteet== ==Kirjallisuutta== *”Dracula-serkku pustalta”, Miklós Jancsón haastattelu ja sen oheisjuttu ”Eurooppalaisen mielen maisema”, Filmihullu 3/2002. ==Aiheesta muualla== *Miklós Jancsón muistokirjoitus Helsingin Sanomissa. Luokka:Unkarilaiset elokuvaohjaajat Luokka:Vuonna 1921 syntyneet Luokka:Vuonna 2014 kuolleet
Bill Deedes

William Francis ”Bill” Deedes (1. kesäkuuta 1913 – 17. elokuuta 2007) oli brittiläinen lehtimies ja Konservatiivipuolueen poliitikko. Hän istui parlamentin jäsenenä vuosina 1950–1974 ja oli vuodesta 1986 elinikäinen pääri. Deedes kasvoi Saltwoodin linnassa Kentissä, mutta joutui jättämään koulunkäyntinsä Harrow Schoolissa kesken isänsä menetettyä omaisuutensa vuoden 1929 pörssiromahduksessa. Sukulaisen avustuksella hän pääsi vuonna 1931 töihin The Morning Post -sanomalehden toimitukseen. Vuonna 1935 hän raportoi lehdelleen Abessinian sodasta ja tutustui matkalla toimittaja-kirjailija Evelyn Waughiin. Deedes osallistui toiseen maailmansotaan King's Royal Rifle Corpsissa. Sodan lopulla hänet palkittiin Military Crossilla. Vuonna 1950 Deedes valittiin parlamenttiin, jossa hän istui vuoteen 1974 asti. Jätettyään parlamentin hän työskenteli runsaan vuosikymmenen The Daily Telegraphin (jonka kanssa The Morning Post oli yhdistynyt 1937) päätoimittajana ja jatkoi työskentelyä lehdelle myös vuoden 1986 jälkeen, jolloin uudeksi päätoimittajaksi valittiin Max Hastings. Deedes kirjoitti vanhoilla päivilläänkin kolumneja, joista viimeinen julkaistiin The Daily Telegraphissa 3. elokuuta 2007 vain kaksi viikkoa ennen hänen kuolemaansa. Deedes oli naimisissa Evelyn Branfortin (k. toukokuussa 2004) kanssa ja sai kaksi poikaa ja kolme tytärtä. Hän kuoli 94-vuotiaana kotonaan Kentissä lyhyen sairauden jälkeen. == Lähteet == Luokka:Brittiläiset toimittajat Luokka:Yhdistyneen kuningaskunnan konservatiivipuolueen poliitikot Luokka:Yhdistyneen kuningaskunnan alahuoneen jäsenet Luokka:Vuonna 1913 syntyneet Luokka:Vuonna 2007 kuolleet
Dropped B

Dropped B () on sama kitaraviritys kuin Dropped D ja Dropped C, mutta se on alennettu Dropped C:stä puolisävelaskeleella. Dropped B -vireessä kielten vire on järjestyksessä: H-F♯-H-E-G♯-C♯' tai H-G♭-H-E-A♭-D♭. Virettä käyttää paljon esimerkiksi Slipknot ja the Chariot. Luokka:Kitara
Kiilasäppikala

Kiilasäppikala (Rhinecanthus rectangulus) on säppikaloihin kuuluva kala. Se on Havaijin osavaltion tunnuskala vuonna 2006 säädetyn lain nojalla. Tämän kalan havaijinkielinen nimi on humuhumunukunukuāpua‘a (). Samaa nimeä käytetään myös harvinaisemmasta picassokalasta. == Koko ja ulkonäkö == Kiilasäppikala kasvaa noin 30 cm pitkäksi. Sen vartalo on levymäinen, muistuttaa muodoltaan sukulaistaan picassokalaa, mutta ruskea-musta kuviointi on erilainen. == Alkuperä == Kiilasäppikala elää luonnossa Indopasifisella merialueella Punaiseltamereltä Havaijille, Japanista Etelä-Afrikkaan. Se elää riuttojen läheisyydessä 10–20 metrin syvyydessä. Nuoret yksilöt pysyvät alueilla, joissa kasvaa levää. Aikuisia tavataan alueilta, jossa on sekä paljasta kiveä, soraa että korallia. Sitä pidetään joskus suurissa meriakvaarioissa, mutta se ei sovi riutta-akvaarioon, koska se syö sieltä selkärangattomat. == Käyttäytyminen == Kiilasäppikala on reviiriä puolustava ja aggressiivinen kala. Se on lihansyöjä, jonka sanotaan puraisevan mitä vain – jopa pumpun johtoja. Siksi sitä ei voi pitää pienempien kalojen tai selkärangattomien seurassa. Myös akvaarion sisustus on tehtävä järeäksi. == Ravinto == Kiilasäppikala syö levää, kaloja, nilviäisiä, äyriäisiä, matoja, sienieläimiä ja muita selkärangattomia. Akvaariossa sille annetaan lihapitoista ravintoa. == Lähteet == Luokka:Meriakvaariokalat Luokka:Säppikalat Luokka:Havaijin eläimistö
Evelyn Keyes

Evelyn Louise Keyes (20. marraskuuta 1916 Port Arthur, Texas – 4. heinäkuuta 2008 Montecito, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Keyesin tunnetuin elokuva on Tuulen viemää (1939), jossa hänellä oli sivurooli Suellen O'Harana. Hänen omaelämäkertansa Scarlett O'Hara's Younger Sister: My Lively Life in and Out of Hollywood ilmestyi vuonna 1977. Itse hän nimesi parhaaksi elokuvakseen Elämäntoverit (Mrs. Mike, 1949). Keyesin muiden elokuvien joukkoon lukeutuu Kesäleski (1955). Tämä jäi hänen viimeiseksi merkittäväksi työkseen, mutta hänet nähtiin televisiossa ja elokuvissa vielä 1980–1990-luvuilla. Keyes asui Santa Barbarassa, Kaliforniassa. Hän oli neljästi aviossa. Hän jätti ensimmäinen miehensä Barton Bainbridgen (1938 – k. 1940), ja alkoi seurustelemaan elokuvaohjaaja Charles Vidorin kanssa, minkä jälkeen hänen ensimmäinen miehensä teki itsemurhan. Vidorin kanssa Keyes meni naimisiin vuonna 1943, ja he erosivat 1944. Hänen seuraava miehensä oli elokuvaohjaaja ja -näyttelijä John Hustonin kanssa 1946–1950. Vuodesta 1953 hän asui tuottaja Mike Toddin kanssa, kunnes hän avioitui jazzmuusikko Artie Shawin kanssa 1957, ja oli hänen kanssaan naimisissa vuoteen 1985. == Filmografia == == Lähteet == == Aiheesta muualla == * * * * Luokka:Yhdysvaltalaiset näyttelijät Luokka:Vuonna 1916 syntyneet Luokka:Vuonna 2008 kuolleet
Le chant des coquelicots

Le chant des coquelicots EP on Amélie-les-crayonsin ensimmäinen julkaistu albumi: le petit premier eli pieni ennakkokatsaus Amélie-les-crayonsin musiikkiin. Levy on äänitetty osittain live-esiintymisistä ja osittain kotistudiossa vuonna 2002. == Kappaleet == # le chant des coquelicots # ta p'tite flamme # ch'veu blanc (live) # mon docteur # la valse du danseur de lune (live) # ta p'tite flamme (guitar version) * Levyn tiedoissa kappaleiden nimet kirjoitetaan pienellä. == Aiheesta muualla == * Levyn tiedot ja kuuntelunäytteitä Luokka:Vuoden 2002 EP:t Luokka:Amélie-les-crayonsin albumit
Yves Bonnefoy

Yves Bonnefoy (24. kesäkuuta 1923 Tours, Indre-et-Loire – 1. heinäkuuta 2016 Pariisi) oli ranskalainen runoilija, kriitikko ja esseisti. Hän oli maailmansotien jälkeisen ranskalaisen kirjallisuuden tunnetuimpia runoilijoita. Bonnefoy opiskeli matematiikkaa ja filosofiaa Poitiers’n ja Pariisin yliopistoissa. Toisen maailmansodan jälkeen hän matkusti Euroopassa ja Yhdysvalloissa opiskelemassa taidehistoriaa. Vuonna 1967 hän oli mukana perustamassa L'éphemère-taidelehteä. Bonnefoy opetti vierailevana professorina muun muassa Genevessä ja Nizzassa sekä muissa Euroopan ja Yhdysvaltain yliopistoissa. Bonnefoy julkaisi omien kokoelmiensa ohella käännöskirjallisuutta sekä kirjallisuutta taiteesta ja taidehistoriasta aiheinaan muun muassa Joan Miró ja Alberto Giacometti. Hänen runonsa ovat saaneet vaikutteita surrealismista, ja ne ovat usein vaikeaselkoisia. Suomeksi Bonnefoylta on käännetty eri kokoelmista valikoitu Douve puhuu (WSOY, 2002). Bonnefoylle myönnettiin Goncourt-palkinto kokoelmasta Ce qui fut sans lumière, vuonna 1995 Prix mondial Cino Del Duca ja vuonna 2007 Franz Kafka -palkinto.Bonnefoy, Yves, Kirjasampo, viitattu 22.12.2021 ==Suomennettu tuotanto== * Douve puhuu, suom. Helena Sinervo, WSOY 2002 ISBN 951-0-26763-5 (runoja kokoelmista: Du mouvement et de l'immobilite du Douve (1953) Hier regnant desert (1958) Pierre ecrite (1965) Dans le leurre du seuil (1975) Ce qui fut sans lumiere (1987).) * Kivi, runo, suom. Olli Sinivaara. Tuli & Savu: runouslehti. 2004, nro 3, s. 8. Tyyni Tuulion suomentamia runoja on julkaistu antologioissa Sanat että tietäisimme (toim. Mirja Bolgár, 1975) ja Tuhat laulujen vuotta (WSOY 1974, 2004).Yves Bonnefoy, Lahden kaupunginkirjaston runotietokannassa. Päivitetty 7.1.2021, viitattu 10.1.2021 * Douve puhuu I–III, Sanat että tietäisimme, Tuhat laulujen vuotta * Epätäydellisyys on huippu, Sanat että tietäisimme * Kirja vanhenemista varten, Sanat että tietäisimme * Koko yön, Sanat että tietäisimme * Lamppu, nukkuja : I–II, Sanat että tietäisimme * Muudan kivi, Sanat että tietäisimme * Muudan ääni, Sanat että tietäisimme * Myrtti, Sanat että tietäisimme * Puille, Tuhat laulujen vuotta * Runon taide, Sanat että tietäisimme ==Lähteet== ==Aiheesta muualla== Luokka:Ranskalaiset runoilijat Luokka:Vuonna 1923 syntyneet Luokka:Vuonna 2016 kuolleet
V.V.V.

V.V.V. (oik. Marko Antero Viitasaari) on Maj Karma -yhtyeessä vuosina 1992–2004 soittanut basisti. Ennen Maj Karmaa V.V.V. soitti muun muassa kitaraa Sobibor-nimisessä thrash metal -yhtyeessä. ==Lähteet== Luokka:Suomalaiset basistit Luokka:Suomalaiset rockmuusikot Luokka:1970-luvulla syntyneet Luokka:Elävät henkilöt Luokka:Maj Karman jäsenet
Riekertin komissio

Riekertin komissio () nimitettiin Etelä-Afrikassa vuonna 1970 selvittämään mustien eteläafrikkalaisten työolosuhteita. Komissio sai nimensä sen puheenjohtajasta ja ainoasta jäsenestä tohtori P. Riekertistä, joka oli maan entisen pääministerin John Vorsterin entinen talousneuvonantaja. Komission loppuraportti vuodelta 1979 suositteli, että niille mustille, jotka jo asuivat maan kaupungeissa annettaisiin asetettaisiin työnhaussa etusijalle ja siten luotaisiin maahan musta keskiluokka. Bantustaneissa ja maaseuduilla asuvien mustien muuttamista kaupunkeihin tuli puolestaan estää tiukemmilla passilakien valvomisella. Komission suositteli myös, että passilakeja rikkovien mustien sijaan hallituksen tulisi rangaista laittomia muuttajia palkanneita työnantajia ja vuokraisäntiä, jotka palkkasivat tai majoittivat ilman laillisia asiakirjoja kaupunkeihin saapuneita mustia. Riekertin komission suositukset toteutettiin vain osittain. == Lähteet == Luokka:Apartheid Luokka:Komissiot
Héctor Lavoe

Héctor Juan Pérez Martínez eli Héctor Lavoe (30. syyskuuta 1946 – 29. kesäkuuta 1993) oli puertoricolainen salsalaulaja. Hän oli Luis Perezin ja Panchita Martínez poika ja itse kahden lapsen isä. Ensimmäinen poika José Alberto Pérez syntyi suhteesta Carmen Castron kanssa, ja Lavoe meni naimisiin Nilda Rosadon kanssa kuultuaan tämän odottavan toista poikaa, Héctor Jr:tä. Lavoe syntyi Puerto Ricolla ja muutti 17-vuotiaana New Yorkiin. Hän aloitti uransa musiikkialalla jo pian tämän jälkeen. Hän liittyi vuonna 1967 Willie Colónin yhtyeeseen ja levytti sen kanssa lukuisia hittejä, joihin kuuluivat muiden ohella "El malo" ja "Canto a Borinquen". Myöhemmin Lavoe aloitti menestyksekkään soolouran (mm. hitit "El cantante", "Bandolera", "El periódico de ayer") ja esiintyi usein Fania All-Starsin vierailevana vokalistina. "El Cantante" on Ruben Bladesin säveltämä, joka ei alun pitäen halunnut antaa sitä Lavoen laulettavaksi, mutta suostui vihdoin kun hän huomasi että se sopi paremmin Lavoen elämään kuin hänen omaansa. Lavoe sairastui masennukseen 1970-luvun viimeisinä vuosina käytettyään vuosia heroiinia ja muita huumeita. Hän lähestyi santeriapappia, joka kehotti häntä eristäytymään ulkomaailmasta. Lavoe noudatti neuvoa ja katkaisi kaikki yhteytensä läheisiin kahden kuukauden ajaksi. Hän teki toipumista, mutta menetti pian äitinsä ja teini-ikäisen poikansa Héctor Jr:n, joka kuoli ampumatapaturmassa vuonna 1987. Lavoe yritti 26. kesäkuuta 1988 itsemurhaa hyppäämällä yhdeksännessä kerroksessa sijainneen hotellihuoneen parvekkeelta Puerto Ricossa. Eileen Torres, The Triumph and Tragedy of Héctor Lavoe, Salsa Centro Lavoen viimeinen, epäonnistunut, julkinen esiintyminen tapahtui New Jerseyssä Fania All-Starsin kanssa vuonna 1990. Hän kuoli aidsin aiheuttamiin komplikaatioihin New Yorkissa vuonna 1993Timo Peltonen, Salsatähti ja hänen vaimonsa, Helsingin Sanomat 2.7.2013 s. B 16. ==Elämäkertaelokuva== Lavoen elämästä on tehty elokuva El Cantante, jonka on ohjannut Leon Ichaso. Lavoeta siinä näyttelee Marc Anthony ja tämän vaimoa Nilda Rosadoa (lempinimeltään Puchi) Jennifer Lopez. Miltei parasta elokuvassa on tv-kriitikko Timo Peltosen mukaan lopussa esitettävä salsakappale "El dia de mi suerte". Elokuva korjaa muutamia Lavoen kuoltua muistokirjoituksessa esitettyjä tietoja, kuten kuolinsyyn, joksi aikoinaan aidskomplikaatioiden sijasata väitettiin sydänkohtausta, ja masennuksen, jonka syyksi myöhemmin on paljastunut runsas huumeidenkäyttö. Elokuva ei pureudu kovin vahvasti Lavoen elämään, vaan kriitikon mukaan "se valuu [katsojan] silmien edessä kuin huumeidenkäyttäjän iltapäivä". ==Lähteet== ==Aiheesta muualla== * Fania Records Official Site * Hector Lavoe Official Site * August 2004 New York Times article on Hector's legacy and biographical film * Hector Lavoe Find A Grave -sivustolla * Luokka:Salsamuusikot Luokka:Puertoricolaiset laulajat Luokka:Vuonna 1946 syntyneet Luokka:Vuonna 1993 kuolleet
Frederik van Zyl Slabbert

Frederik van Zyl Slabbert (2. maaliskuuta 1940 Pretoria – 14. toukokuuta 2010 Johannesburg) eteläafrikkalainen tieteilijä, poliitikko ja liikemies, joka tunnetaan erityisesti apartheidin ajan pääoppositiopuolueen, Edistyspuolueen, puheenjohtajana. Van Zyl Slabbert opiskeli Witwatersrandin ja Stellenboschin yliopistoissa ja suoritti tohtorintutkinnon vuonna 1967. Hän kiinnostui politiikasta sosiologisen tutkimuksensa kautta. Vuonna 1974 van Zyl Slabbert asettui Edityspuolueen kansanedustajaehdokkaaksi ja voitti Kansallispuolueen ehdokkaan Rondeboschin vaalipiirissä. Hän uudisti kansanedustajapaikkansa vuosina 1977 ja 1981. Van Zyl Slabbertista tuli keskeinen Edistyspuolueen vaikuttaja; hän muotoili puolueen poliittista linjaa muun muassa sen perustuslaillisen komitean puheenjohtajana. Vuonna 1979 hänestä tuli puolueen puheenjohtaja ja samalla pääoppositiojohtaja. Vuonna 1986 hän erosi puheenjohtajuudesta ja kansanedustajan tehtävistä, koska katsoi parlamentin olleen merkityksetön maan poliittisten ongelmien ratkaisemisessa. Vuonna 1987 hän aloitti keskustelut ANC:n kanssa. == Lähteet == Luokka:Apartheidinvastaiset aktivistit Zyl Slabbert, Frederik van Zyl Slabbert, Frederik van Zyl Slabbert, Frederik van
Perinnemaisema

Perinnemaisema on perinteisen karjatalouden tai muiden varhaisten elinkeinojen muovaama kulttuurimaisema. Perinnemaisemiin kuuluvat sekä rakennetut perinnemaisemat että niitto- ja laiduntalouden synnyttämät kulttuurivaikutteiset luontotyypit eli perinnebiotoopit. Rakennettuja perinnemaisemia ovat historialliset rakennukset lähiympäristöineen sekä niihin liittyvät rakennelmat, kuten aitat, aidat, eläinsuojat ja tuulimyllyt. Rakennettuun perinnemaisemaan luetaan kuuluvaksi myös varhaisen liikenteen luomat maisemat sekä esihistorialliset ja historialliset maisemakohteet, kuten muinaisjäännökset, kalliomaalaukset ja vanhat kirkot. Perinnemaisemiin liittyy runsaasti kulttuurihistoriallisia, maisemallisia ja biologisia arvoja. Perinnebiotooppeja ovat erilaiset niityt, kedot, hakamaat, lehdesmetsät, nummet ja metsälaitumet. Vuosisatoja jatkunut niitto, laidunnus, kaskeaminen ja lehdesten kokoaminen ovat muovanneet näille alueille ympäristöstään poikkeavia luontotyyppejä, joilla on sopeutunut elämään omaleimainen lajistonsa. Perinnebiotoopit ovatkin sekä kasvi- että eläinlajistoltaan Suomen monimuotoisimpia luontotyyppejä. Perinnebiotooppien määrä on romahtanut maataloudessa tapahtuneiden muutosten myötä alle prosenttiin sadan vuoden aikana. Perinnebiotoopit ovatkin uhanalaisimpia luontotyyppejä. Niiden suurimpia uhkia ovat umpeenkasvaminen laiduntamisen tai niittämisen loputtua, rehevöityminen ja metsittäminen. Perinnemaisemien väheneminen on Suomessa syynä satojen lajien uhanalaistumiseen ja aiemmin runsaslukuistenkin lajien voimakkaaseen taantumiseen. Kaikista maassa uhanalaisista lajeista noin 23 prosentille perinneympäristöt ovat ensisijainen elinaluetyyppi. Eniten maatalousympäristöjen uhanalaisissa lajeissa on hyönteisiä, esimerkiksi perhosia, pistiäisiä ja kovakuoriaisia. Perinnebiotoopeilla lajien uhanalaistuminen on nopeampaa kuin muissa elinympäristöissä. ==Katso myös== * Kulttuurimaisema * Perinnebiotooppi * Maisemahistoria ==Lähteet== Luokka:Aluesuunnittelu Luokka:Vihersuunnittelu Luokka:Maisema Luokka:Maatalouden historia Luokka:Kotieläintalous Luokka:Luomumaatalous Luokka:Kulttuurimaantiede
Matti Kuortti

Matti Tapio ”Rekku” Kuortti (12. toukokuuta 1948 Loimaa – 21. maaliskuuta 2010 Marseille, Ranska) oli suomalainen elokuvaäänittäjä, -leikkaaja ja -ohjaaja ja näyttelijä. Kuortti oli mukana suomalaisen elokuvan teossa 1960-luvun lopulta lähtien. Samoihin aikoihin Kuortti työllistyi elokuvaosakeyhtiö Filminoriin ja hänestä tuli Risto Jarvan elokuvien vakioäänittäjä ja -leikkaaja. Hän äänitti myös monia muita yhtiön tuottamia elokuvia, kuten Timo Linnasalon Vartioitu kylä 1944 (1978) ja Antti Peipon Ihmemies (1979). Tämän lisäksi hän on toiminut äänittäjänä Rauni Mollbergin Tuntemattomassa sotilaassa (1985) ja Pekka Parikan Talvisodassa (1989). Kuortti ohjasi kaksi elokuvaa, kummatkin Jalmari Finnen suosittujen Kiljusen herrasväki -kirjojen pohjalta: Kiljusen herrasväki (1981) ja Kiljusen herrasväen uudet seikkailut (1990). Kummassakin elokuvassa pääosaa näytteli Jukka Sipilä. Kuortti toimi Taideteollisen korkeakoulun elokuva- ja lavastustaiteen osastolla äänisuunnittelun professorina. Pitkän uransa ja ammattitaitonsa vuoksi Kuortti oli käytetty opettaja myös muissa alan kouluissa Suomessa. Muiden töiden ohella Kuortti näytteli myös lukuisia pieniä osia eri elokuvissa, kuten pelikoneen pelaajaa (Mustaa valkoisella, 1968), Jumalaa (Kreivi, 1971), miestä puistonpenkillä ja saunassa (Mies, joka ei osannut sanoa ei, 1975) ja pajatsonkantajaa (Ihmemies, 1979). Kuortin tunnisti hänen tuuheasta mustasta parrastaan ja muhkean matalasta äänestään. Elokuvatutkija Peter von Bagh luonnehti Suomalaisen elokuvan kultainen kirja -teoksessaan Kuorttia ”suomalaisen elokuvan hyväksi hengeksi”. Kuortti kuoli 61-vuotiaana yllättävään sairauskohtaukseen työmatkallaan elokuvafestivaaleilla Ranskassa.https://www.mtvuutiset.fi/artikkeli/elokuvaaanityksen-professori- matti-kuortti-on-kuollut/2018924 Kuortti on haudattu Maunulan uurnalehtoon. ==Kirjallisuutta== * Bagh, Peter von: Suomalaisen elokuvan kultainen kirja. Otava, 2005. ==Lähteet== ==Aiheesta muualla== *Matti Kuortin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa. Luokka:Suomalaiset elokuvaäänittäjät Luokka:Suomalaiset elokuvaohjaajat Luokka:Suomalaiset elokuvaleikkaajat Luokka:Suomalaiset elokuvanäyttelijät Luokka:Jussi-palkinnon saajat Luokka:Vuonna 1948 syntyneet Luokka:Vuonna 2010 kuolleet
M/S Corn Lily

M/S Corn Lily () on turkkilaisen Cornships Management -yhtiön omistukseen rekisteröity monikäyttöinen rahtilaiva. Alus on rakennettu vuonna 1988 Miho Shipyard Co. Ltd. -nimisellä telakalla, Japanissa. Alus on rekisteröity Maltan lipun alle ja sen kotisatama on Valletta. Corn Lilyn sisaraluksia ovat M/S Antigoni I, M/S Corn Rose, M/S Vinashin Express 1, M/S Vinashin Express 2, M/S Corn Tulip, M/S Avataq, M/S MSC Anna, M/S MSC Isabelle, M/S Onego Voyager, M/S Parkgracht, M/S Pietersgracht, M/S Poolgracht, M/S Romny, M/S SCM Tepuy II, M/S Skalva, M/S Corn Crest, M/S Illawarra Chief, M/S Jaco Carrier, M/S Kapitan Grishin, M/S Kochnev, M/S Aleksandrov, M/S Socol 1, M/S Socol 7, M/S Socol-3, M/S Sofrana Kermadec, M/S Tauranga Chief ja M/S Umiavut. == Käyttöhistoria == Aluksen valmistuttua elokuussa 1988, se rekisteröitiin Neuvostoliiton lipun alle, nimellä Kapitan Medvetskiy. Kuitenkin jo saman kuukauden aikana laiva sai uuden nimen: Pulpca. Seuraavana vuonna Pulpca siirtyi Kyproksen lipun alle. Kesäkuussa 1990 alus siirtyi venälaisen Sovcomflotin omistukseen. Kesäkuussa 1991 alus siirtyi tuntemattoman omistjan haltuun. Toukokuussa 1992 Spliethoff alkoi operoida laivalla ja samalla se sai nimen Levantgracht. Alus myös rekisteröitiin Alankomaiden lipun alle. C.V. Scheepvaartonderneming Levantgrachtin (Spliethoff) omistukseen Levantgracht siirtyi kesäkuussa. Helmikuussa 1998 alus siirtyi jälleen tuntemattoman omistajan haltuun. Saman vuoden toukokuussa omistajuus palasi C.V. Scheepvaartonderneming Levantgrachtille. 26. marraskuuta 2007 turkkilainen Cornships Management osti aluksen ja rekisteröi sen Maltan lipun alle. Samalla alus myös sai nykyisen Corn Lily -nimensä. == Lähteet == == Aiheesta muualla == *Paul Messenger – Levantgracht Corn Lily
Ampumahiihdon maailmanmestaruuskilpailut 1982

Ampumahiihdon maailmanmestaruuskilpailut 1982 järjestettiin 9.–14. helmikuuta Minskissä, Neuvostoliitossa. ==Miehet== ===10 kilometriä=== Sija Maa Kilpailija Aika/ohilaukaukset 1 Eirik Kvalfoss 33.03,26 / 1–1 2 Frank Ullrich 33.09,11 / 0–1 3 Vladimir Alikin 33.21,66 / 2–0 4 Odd Lirhus 33.27,16 / 0–2 5 Vladimir Velitškov 33.47,15 / 0–0 6 Vladimir Barnašov 33.48,02 / 1–0 ===20 kilometriä=== Sija Maa Kilpailija Aika/ohilaukaukset 1 Frank Ullrich 1.07.17,03 / 1–1–0–0 2 Eirik Kvalfoss 1.07.50,39 / 0–0–1–1 3 Terje Krokstad 1.10.48,60 / 0–3–1–1 4 Matthias Jacob 1.10.57,56 / 1–3–0–0 5 Erkki Antila 1.11.39,32 / 0–1–1–1 6 Kjell Söbak 1.12.09,80 / 0–2–1–2 ===4x7,5 kilometrin viesti=== Sija Maa Joukkue Aika/ohilaukaukset 1 Mathias Jung, Matthias Jacob, Frank Ullrich, Bernd Hellmich 1.39.45,28 / 0–0–0–0 2 Eirik Kvalfoss, Kjell Söbak, Rolf Storsveen, Odd Lirhus 1.40.53,07 / 0–0–2–0 3 Vladimir Alikin, Vladimir Barnašov, Viktor Semjonov, Anatoli Aljabjev 1.41.09,53 / 0–1–0–0 4 1.43.54,50 / 0–0–0–0 5 1.44.33,70 / 1–0–0–2 6 1.45.37,85 / 0–1–1–0 ==Nuoret== ===10 kilometriä=== Sija Maa Kilpailija Aika/ohilaukaukset 1 Ralf Göthel 34.44,00 / 0–0 2 Frank-Peter Roetsch 34.56,31 / 0–1 3 Juri Kaškarov 35.11,16 / 3–0 ===15 kilometriä=== Sija Maa Kilpailija Aika/ohilaukaukset 1 Juri Kaškarov 52.35,98 / 0–0–1 2 Ralf Göthel 53.03,52 / 1–0–1 3 Sergei Bulygin 53.05,35 / 1–2–0 ===Viesti=== Sija Maa Joukkue Aika/ohilaukaukset 1 Holger Wick, Frank- Peter Roetsch, Ralf Göthel 1.22.27,32 / 0–0–0 2 Andrei Jeropis, Juri Kashkarov, Sergei Buligin 1.23.21,73 / 0–1–2 3 Herbert Fritzenwenger, Stefan Hock, Ernst Reiter 1.24.43,72 / 0–0–0 ==Mitalitaulukko== ===Miehet=== Sija Maa 1\. Itä-Saksa 2 1 0 2\. Norja 1 2 1 3\. Neuvostoliitto 0 0 2 ===Nuoret=== Sija Maa 1\. Itä-Saksa 2 2 0 2\. Neuvostoliitto 1 1 2 3\. Länsi-Saksa 0 0 1 == Lähteet == * * * Turun Sanomat 10.-15.2. 1982 * Ilkka 10.-15.2. 1982 1982 Maailmanmestaruuskilpailut Luokka:Neuvostoliiton hiihto Luokka:Minskin urheilu
Aharon Appelfeld

Aharon Appelfeld (, 16. helmikuuta 1932 Tšernivtsi – 4. tammikuuta 2018) oli israelilainen kirjailija ja kirjallisuudentutkija. Natsit hyökkäsivät Appelfeldin kotikaupunkiin vuonna 1940. Hänen äitinsä sai surmansa, mutta isä ja poika joutuivat keskitysleirille Transnistriaan. Hänen onnistui paeta ja piileskellä kolme vuotta ennen liittymistä kokiksi puna-armeijaan. Toisen maailmansodan jälkeen hän vietti kuukausia Italian evakuointileireillä ennen siirtymistään Palestiinaan vuonna 1946. Jouduttuaan eroon isästään Appefeld ei kohdannut tätä kahteen vuosikymmeneen. Appelfeld puhui äidinkielenään saksaa. Israelissa hän kuitenkin oppi nopeasti heprean ja alkoi käyttää sitä kirjallisessa työssään. Hänen ensimmäiset teoksensa olivat novelleja, mutta hän eteni sittemmin romaaneihin, joista ensimmäiset englanniksi käännetyt olivat Badenheim 1939 ja The Age of Wonders. Hän täydensi opintonsa Jerusalemin heprealaisessa yliopistossa. Hän asui kuolemaansa saakka Mevaseret Zionissa ja opetti kirjallisuutta Negevin Ben-Gurionin yliopistossa. Hänen viimeinen romaaninsa Perplexity julkaistiin syyskuussa 2017. Appelfeldin tuonnosta kuvastuvat kokemukset Ukrainasta keskitysleiriltä ja pakolaisuus, myöhemmin symbolisella tasolla vahvan ja heikon, vainoajan ja uhrin välillä. Huomattava osa Appelfeldin teoksista käsittelee juutalaisten elämää Euroopassa ennen toista maailmansotaa. Hänelle myönnettiin työstään vuonna 1983 Israel- palkinto. Hän sai lisäksi omaelämäkerrallaan D’histoire d’une vie Ranskan Prix Médicis’n, ja vuonna 2005 Dortmundin kaupunki myönsi hänelle Nelly Sachsin palkinnon. ==Palkinnot ja tunnustukset== * Independent Foreign Fiction Prize: 2012Appelfeld, Aharon, Kirjasampo, viitattu 25.11.2021 * Nelly Sachs Prize: 2005 == Lähteet== == Aiheesta muualla == Luokka:Israelilaiset kirjailijat Luokka:Vuonna 1932 syntyneet Luokka:Vuonna 2018 kuolleet
Gjermund Eggen

Gjermund Eggen (5. kesäkuuta 1941 Engerdal – 6. toukokuuta 2019 Elverum) oli norjalainen maastohiihtäjä ja maailmanmestari. Gjermund Eggen voitti Norjan hiihtäjien olympiakatsastuksen 1964, mutta kisajoukkueeseen valittiin kokeneempia miehiä. Samana talvena hän voitti Norjan mestaruuden 30 kilometrillä ja sijoittui Salpausselän kisojen 50 kilometrillä kolmanneksi. Eggen pääsi Oslon 1966 MM-kisojen joukkueeseen. Hän sijoittui ensin 30 kilometrillä 16:nneksi mutta voitti sitten kultaa 15 kilometrillä, viestissä ja 50 kilometrillä. Hänen kaksoisveljensä Jo Eggen sijoittui 30 kilometrillä 27:nneksi. Grenoblen 1968 talviolympialaisissa Eggen hiihti vain 30 kilometrin kisan ja sijoittui 34:nneksi. Vuosien 1970 ja 1974 MM-kisoihin hänet valittiin vain varamieheksi. Menestysvuotenaan 1966 Eggen palkittiin Norjassa useilla eri palkinnoilla. Norjan urheilutoimittajat palkitsivat hänet 'Vuoden urheilunimenä', Morgenbladetin kultamitalilla ja Olavi-patsaalla. Vuonna 1968 hänelle myönnettiin Holmenkollen-mitali. Eggenin kotikunta kunnioitti MM- hiihtäjänsä omalla patsaalla. Uransa jälkeen Eggen aloitti oman suksimerkin Eggen valmistuksen. ==Saavutuksia== * MM-kultaa 15 kilometrillä, 50 kilometrillä ja 4 × 10 kilometrin viestissä Oslossa 1966 * Salpausselän kisoissa voitto 15 kilometrillä 1969 * Ruotsin hiihtokisoissa voitto 30 kilometrillä 1968 * Holmenkollenin kisoissa kolmas 50 kilometrillä 1968 ==Lähteet== * === Viitteet === Luokka:Norjalaiset maastohiihtäjät Luokka:Vuonna 1941 syntyneet Luokka:Vuonna 2019 kuolleet
Pointer (langaton puhelin)

Pointer oli Suomen Posti- ja telelaitoksen (nykyinen Telia) tarjoama CT2-matkapuhelinverkko lyhyen aikaa kesästä 1992 alkaen.http://www.dectweb.com/LearningZone/IEEE1992Article.pdf Tekniikka muistutti tavallisia langattomia puhelimia, joilla sopivissa hotspoteissa kykeni soittamaan puheluita (vrt. Wi-Fi hotspot). Verkkovierailu tai puheluun vastaaminen ei Pointer-puhelimilla onnistunut. Hotspotteja oli mm. postikonttoreissa ja niitä lienee ollut tarkoitus rakentaa laajemminkin, ehkä jopa 500 tukiasemaa maanlaajuisesti vuoteen 2000 mennessä. Nopeasti yleistynyt ja halventunut GSM-puhelin teki kuitenkin Pointer-palvelun pian kokonaan tarpeettomaksi ennen kuin se ehti yleistyä. Pointer-hotspotteja merkitseviä kylttejä (katso kuva) on yhä näkyvissä joissakin paikoin Suomessa, esimerkiksi Helsingissä Mechelininkadun varressa. Helsingin puhelinyhdistys (nyk. Elisa) oli avannut jo vuonna 1990 Telepoint-palvelun, jossa johdottoman puhelimen luurilla pystyi soittamaan puheluita muutoinkin kuin oman tukiaseman välityksellä. Tukiasemia oli aluksi 20 kappaletta Helsingin keskustan alueella. Vastaava palvelu oli käytössä myös Turussa. == Lähteet == Luokka:Matkapuhelinverkot Luokka:Matkapuhelimet
Hippokamppi

Hippokamppi (, sanoista ἵππος, ”hevonen” ja κάμπος, ”hirviö”) on foinikialaisessa,Coins minted at Tyre show the patron god Melqart riding on a winged hippocamp: see the fourth century BCE Yizre'el Valley silver hoard kreikkalaisessa ja etruskilaisessa mytologiassa esiintyvä olento. Tarun mukaan hippokampilla oli hevosen eturuumis ja kiemurteleva, suomuinen takaruumis, joka joissain kuvauksissa päättyi kalan pyrstöön. Korvat olivat usein kaarevat ja pitkät, ja ne saatettiin myös tulkita sarviksi. Hippokamppeja maalattiin koristeiksi maljakoihin ja ne olivat merenjumala Poseidonin vaunujen vetäjiä. Myös profeetta Joonan niellyt suuri kala kuvattiin ensimmäisten kristillisten vuosisatojen aikana toisinaan hippokampiksi. Merihevosten suku (Hippocampus) on saanut tieteellisen nimensä hippokampin mukaan. Ilmeisesti sitä kautta juontuu myös keskiaivojen anatomisen osan hippokampuksen eli "aivoturson" nimi. == Lähteet == * Unto Salo: Risti ja rauta, ISBN 951-96550-4-2, 2005 === Viitteet === == Aiheesta muualla == * Theoi.com: Hippocamps Assembles the classical references. * A gold fibula, part of the ”Lydian treasures” found in the former Lydian kingdom, made in the second half of the sixth century BCE. Luokka:Kreikkalaisen mytologian taruolennot