EkBass/fiwiki-20250220-pages-articles huggingface dataset:
Salmenkylän Linnamäki

Salmenkylän Linnamäki on Kymenlaaksossa Haminan Salmenkylässä sijaitseva mahdollinen keskiaikainen mäkilinna. == Linnamäki == Mäki sijaitsee mereen Savilahteen laskevan Salmenvirran länsirannalla. Linnamäen nimellä tunnetaan kuitenkin kaksi vierekkäistä kalliomäkeä, joista toisella mäkilinnan on täytynyt sijaita. Todennäköisin niistä on itäisin kalliomäki. Mäki on loivarinteinen ja se kohoaa vain noin 15 metriä Salmenvirran vedenpinnan yläpuolelle. Linnoituksen rakenteita ei ole näkyvissä, mutta mäen lounais- ja luoteispuolilla sijaitsee luode-kaakkosuuntainen nykyään kuiva haudaksi tulkittava maaston piirre. Siinä oli ennen upottavaa maata ja rivi pieniä lampia, mikä viittaisi mahdolliseen vallihautaan. Pohjoispuolella laskee Salmenvirtaan vielä puro. == Historiaa == Keskiajalla Linnamäen eteläpuolella ylitti Salmenvirran kapeikossa Suuri rantatie. Linnamäellä on saattanut olla kaksi päätarkoitusta. Se on voinut turvata Suuren rantatien ylityspaikkaa idän suunnalta tulevien vihollisten varalta. Toiseksi, paikalla on keskiajalla 1300-luvun alussa ollut kauppapaikka, jonka turvalinna se on voinut olla. Tiedetään, että Pietari Joninpoika myönsi vuonna 1336 tallinnalaisille oikeuden käydä kauppaa kolmessa linnalääninsä kaupungissa: Viipurissa, Vehkalahdella ja Virolahdella. == Tutkimukset == Linnamäessä ei ole suoritettu arkeologisia tutkimuksia. Sitä on kuitenkin tutkittu pinta-puolisesti vuosina 2006 (Johanna Enqvist) ja 2015 (Katja Vuoristo). == Lähteet == == Kirjallisuutta == * Rosén, R.: Vehkalahden pitäjän historia I. Suur- Vehkalahden asutus- ja aluehistoria noin vuoteen 1610, Helsinki, 1936. Luokka:Hamina Luokka:Suomen muinaislinnat Luokka:Kymenlaakson historia
Virmailan linnasaari

Virmailan linnasaari on Päijät-Hämeessä Padasjoen Virmailan kylässä sijaitseva muinaislinna. Se on valtakunnallisesti merkittävä senkin vuoksi, että se sijaitsee saaressa ja että sen kivivallit ovat säilyneet hyvinä. == Linnasaari == Muinaislinna sijaitsee Padasjoen kirkosta 13,1 kilometriä koilliseen Päijänteessä olevan Virmailan saaren koillispuolella olevassa Linnasaaressa. Linnasaari on 1,7 kilometriä pitkä ja suhteellisen moninieminen ja kapea saari. Muinaislinna sijaitsee kallioisella niemellä, jota kutsutaan Västingiksi. Mäen rinteet ovat jyrkät ja sen huippu kohoaa yli 30 metriä Päijänteen vedenpinnan yläpuolelle. Mäki on niemen suuntainen ja huipun molemmilla puolilla sijaitsevat itä-länsi-suuntaiset jyrkänteet, joiden välissä muinaislinnan jäännökset sijaitsevat. Rakennetuista puolustusvarustuksista on jäljellä kivivalleja. Niitä on mäen itärinteen loivalla osuudella ja korkeimman kohdan länsipuolella. == Tutkimuksia ja opastus == Koska muinaislinnalla ei ole tehty kaivaustutkimuksia, sen tarkkaa ikää ei tiedetä. Se liittynee Hämeen myöhäisrautakautiseen ja varhaiskeskiaikaiseen asutushistoriaan muiden muinaislinnojen tapaan. Sitä on tutkittu pintapuolisesti vuosina 1907 (Hjalmar Appelgren), 1936 (Jouko Voionmaa), 1961 (Helmer Salmo), 1971 (Matti Huurre), 1985 (Jussi-Pekka Taavitsainen) ja 1995 (Mirja Miettinen). Virkistysalueen ja muinaislinnan jyrkänteen rajalla on ollut kuparinen muinaisjäännöskyltti. Se on hävinnyt. Kivivallien luonna on ollut toinen rauhoituskyltti. == Lähteet == == Aiheesta muualla == * Keski-Suomen valtakunnallisesti ja maakunnallisesti arvokkaat maisema-alueet, 2016 * Pihlajamäen tilan luonnonlaitumen hoitosuunnitelma, 2016–2021 Luokka:Padasjoki Luokka:Suomen muinaislinnat Luokka:Päijät-Hämeen historia
Pöykärin Linnanmäki

Pöykärin Linnanmäki eli Pöykärin linnamäki eli Pöykärin linnavuori on Uudellamaalla Lohjalla Karjalohjan Tallaan kylässä sijaitseva mäkilinna. == Linnamäki == Linnamäki sijaitsee Karjalohjan kirkosta 4,5 kilometriä eteläkaakkoon Lohjanjärven Hauraveden lahden pohjukassa. Linnasta on 200 metriä järven rantaan ja 150 metriä Hotopohjanojaan, joka laskee lahteen. Mäki sijaitsee peltoaukean ja avosuon keskellä ja sen huippu kohoaa yli 25 metriä ympäristöään korkeammalle. Se on moreenimäki, jossa esiintyy kalliopaljastumia eri puolilla mäkeä. Jyrkimmät piirteet sijaitsevat mäen länsipäässä, jossa lounaaseen aukeaa jyrkänne. Koilliseen mäki on loiva. Mäen lakea kiertää pohjois- ja itäpuolella kivistä ladottu valli. Vallin on keskiosasta 2,5–4,0 metriä leveä ja metrin korkuinen. Valli on noin 80 metriä pitkä, mutta reunoissa sen rakenne on epämääräisempi. Luoteessa on vielä kolmimetrinen lyhyt valli, joka sijoittuu kahden kallion väliin. Pitkässä vallissa on kaksi kaksimetristä aukkoa, joita pidetään linnoituksen portteina. Ne sijaitsevat vallin itä- ja koillisosassa. Vallit ja jyrkänne rajaavat sisälleen linnapihan, joka on kooltaan 70×45 metriä. == Hoito ja opastus == Linnanvuorella tehtiin perusraivaus vuosina 1991–1993, jolloin raivattiin muun muassa puustoa mäen lakialueelta, mäen etelärinteiltä ja vallien läheisyydeltä. Kohteen hoidon alkuperäisenä tarkoituksena on varmistaa muinaisjäännöksen säilyminen ja tehdä siitä matkailukohde. Vuonna 2004 raivattiin mäeltä joitakin kiireellisiä kohtia, ja raivausta jatkettiin myöhemmin kotiseutuyhdistyksen raivaustalkoissa. Tien viereen on pystytetty opastaulu.Pöykärin muinaislinna, Karjalohjan kotiseutuyhdistys. Viitattu 29.8.2017 Käynti linnanmäelle on Niemeläntieltä, parikymmentä metriä ennen Linnanmäentietä. == Tutkimukset == Kohdetta on tutkittu pintapuolisesti vuosina 1879 (J. Wefvar), 1937 (V. Maajoki), 1992 (Hannu Kotivuori) ja 1997 (Kaarlo Katiskoski). Sitä on tutkinut myös Hjalmar Appelgren, mutta hänen käyntinsä ajankohta on tuntematon. Linnanvuorta ei ole tutkittu arkeologisin kaivauksin. Linnavuoren luoteispuolella noin 350 metrin päässä sijaitsee Lammashaanmäki, jonka kaakkoisrinteessä on metsänrinteessä havaittu terassimaisia raivanteita ja pengerrettyjä kohtia. ne voivat liittyä linnavuoren aikaiseen asutukseen. == Lähteet == ==Aiheesta muualla== Luokka:Karjalohja Luokka:Suomen muinaislinnat Luokka:Lohjan historia
Haveråkersberget

Haveråkersberget on Uudellamaalla Raaseporin Karjaalla sijaitseva muinaislinna, jossa on kaksi kivivallia mäen eri korkeudella. == Muinaislinna == Mäki on korkea kalliomäki, jonka pohjois- ja länsirinteet ovat luonnostaan jyrkät. Kallion laelta on hyvät näkymät lounaasta pohjoiseen. Rautakauden alussa merivesi ulottui mäen juurella asti. Mäen alla on etelärinteessä esilinnaksi tukittu vallirakennelma. Valli on muodostunut suurista kivistä. Esilinnan alueella tehtiin vuonna 1945 arkeologiset kaivaukset, jotka tosin jäivät löydöttömiksi. Esilinnaan kuuluu suorakulmion muotoinen ja 35×20 metrin kokoinen tasanne. Sitä reunustaa 1–3 metriä leveä ja noin 60 senttimetriä korkea kivivalli. Tasannetta on mahdollisesti tasattu kivillä ja hiekalla. Myös keittokuopan liesi ja nokimaata on löydetty mäen juurelta. Mäen laella on myös vallirakennelma. Valli on täällä rakennettu maasta ja kivistä. Paikalliset ovat purkaneet alavallia omiin rakennustarpeisiinsa, joten se ei enää ole täydellinen. == Tarina kirkon rakentamisesta == Tarinan mukaan paikalle on yritetty rakentaa Karjaan kirkkoa. On täysin mahdollista, että tarina on totta. Kirkoille haettiin näkyviä paikkoja, jotka sijaitsivat esimerkiksi mäen päällä, meren tai järvien rannoilla ja keskeisillä paikoilla kaikkiin kyliin nähden. Jos asutuksen painopiste muuttui, saatettiin siirtää myös kirkon paikkaa. Karjaalla on näin käynyt, sillä kirkko siirrettiin keskiajalla Kirkkojärven rannalle. Tarina antaa ymmärtää, että sen paikalle oli toinenkin ehdokas linnavuoren lähellä. == Tutkimukset == Muinaislinnaa kartoitettiin vuosina 1914 (Nyberg) ja 1915 (Svaetichin) ja tutkittiin inventoinnin yhteydessä vuonna 1931 (Nils Cleve). Vasta vuonna 1945 suoritti Olof af Hällström linnalla arkeologiset kaivaukset. Vuonna 1996 kävi Seppälä inventoimassa paikat. == Katso myös == * Bocklintin linnavuori, Grabbacka ja Sutarkullan linnavuori sijaitsevat myös Lepinjärven () ympäristössä == Lähteet == Luokka:Karjaa Luokka:Raaseporin historia Luokka:Raaseporin rakennukset ja rakennelmat Luokka:Suomen muinaislinnat
Seppälän Linnavuori

Seppälän Linnavuori on Varsinais-Suomessa Laitilan Seppälän kylässä sijaitseva linnavuori. == Linnavuori == Linnavuori sijaitsee Laitilan kirkosta 7,4 kilometriä luoteeseen ja valtatieltä 8 noin 2,5 kilometriä länteen. Kallioinen mäki sijaitsee Laitilan taajamaa ympäröivän peltoalueen luoteisreunalla pienessä metsäsaarekkeessa, joka kohoaa noin 10 metriä ympäristöään korkeammalle. Mäen koillisrinne on jyrkkä, mutta muissa ilmansuunnissa loivat rinteet rajautuvat peltoihin. Mäen kaakkois- ja etelärinteissä on 1–3 metriä leveät ja 1,5 metriä korkeat vallit, jotka kiertävät mäkeä puolikaaren muotoisena. Vallin kokonaispituus on 90 metriä. Vallin ja jyrkänteen väliin jää 100×200 metrinen linna-alue. == Tutkimuksia == Kohdetta on tutkittu arkeologisilla kaivauksilla vuonna 1886 (Hjalmar Appelgren), mutta muuten sitä on tutkittu pintapuolisesti vuosina 1955 (Anna-Liisa Hirviluoto), 1994 (Sirkku Pihlman) ja 1994 (Teija Tiitinen). Kaivauksissa avattiin osa vallia, josta ei kuitenkaan löydetty mitään ajoitettavia esinettä. Viereiseltä pellolta löytyi 1990-luvulla pronssisen astian kappaleita. == Historiaa == Linnavuoren alue on löytöjen perusteella ollut rautaukaudella aktiivisessa käytössä. Noin 500 metrin päässä linnavuoresta sijaitsee Nystinmäen muinaisjäännösryhmä, josta on löydetty seitsemän maansekaista röykkiöhautaa, kuppikallio sekä kuppikivi ja merovingiaikaisia hautalöytöjä. Lisäksi Yli-Hakulan pronssi- ja rautakautinen hautapaikka sekä Seppälän Heikkilän rautakautinen hautapaikka sijaitsevat linnavuoren läheisyydessä. == Hoitaminen ja opastus == Linnavuori kuuluu Museoviraston hoitamiin muinaisjäännöksiin. Linnavuori sijaitsee talon pihapiirin yhteydessä ja sitä laidunnettiin vielä 1980-luvulla, mutta se on nykyään joutomaana. Linnavuoren lähelle on tasoitettu paikoitusalue, joka on merkitty paikoituskyltillä. Kohteelle johtaa polku ja paikalla on suojelukyltti. Se soveltuu hyvin kotiseutu- ja historianopetukseen. == Katso myös == * Lankvuori sijaitsee 1,5 kilometrin päässä == Lähteet == == Kirjallisuutta == * Appelgren-Kivalo, Hjalmar: Suomen muinaislinnat, s. 41–42, SMYA, 1891 * Kivikoski, Ella: Esihistoriallinen aika, Laitilan historia I, 1969 Luokka:Laitila Luokka:Suomen muinaislinnat Luokka:Varsinais-Suomen historia
Turasalon linnavuori

Turasalon linnavuori on Etelä-Karjalassa Taipalsaarella sijaitseva linnavuori. == Linnavuori == Linnavuori sijaitsee Taipalsaaren kirkosta 4,1 kilometriä etelään Ruusin Turasalon saaressa. Huuhmarvuorena tunnettu kallioinen niemi työntyy länteen ulos Saimaan Pulkanselälle. Kallion laki kohoaa yli 15 metriä Saimaata korkeammalle. Kallioalueen pohjois-, koillis-, itä-, etelä- ja lounaisreunaa kiertää yhtenäinen jyrkänne, joka antaa muinaislinnalle luontaista suojaa. Lounaiskulmauksessa mäen rinne on loivaa ja helposti lähestyttävää. Siellä sijaitseekin muurin jäänteitä. Myös pohjoisseinämän tuntumassa on muurin jäänteitä. == Tutkimuksia == Linnavuorta on tutkittu kaivauksilla vuonna 2008 Hannu Poutiaisen ja Tapani Rostedtin toimesta. Silloin tutkittiin 30 m² maa-ala ja kartoitettiin ympäristöä 1,2 hehtaarin alueelta. Tutkimuksessa ei löydetty esineitä. Sitä ennen kohdetta on tarkastettu vuonna 1975 (Timo Miettinen). == Lähteet == Luokka:Taipalsaari Luokka:Suomen muinaislinnat Luokka:Etelä-Karjalan historia
Aldonihapot

Aldonihapot ovat useita hydroksyyliryhmiä sisältäviä karboksyylihappoja. Ne ovat aldoosien johdannaisia ja niiden rakenteessa aldoosien aldehydiryhmä on hapettunut karboksyyliryhmäksi. Aldonihapot nimetään korvaamalla aldoosien -oosi-pääte päätteellä -onihappo. Esimerkiksi glukoosista muodostuu glukonihappo ja mannoosista mannonihappo. Riippuen molekyylin hiiliatomien lukumäärästä yhdisteet luokitellaan aldotrioni-, aldotetroni-, aldopentoni- tai aldoheksonihappoihin.James N. BeMiller: Carbohydrates, Kirk-Othmer Encyclopedia of Chemical Technology, John Wiley & Sons, New York, 2004. Viitattu 11.6.2016 == Ominaisuudet == Huoneenlämpötilassa aldonihapot ovat kiinteitä hyvin vesiliukoisia yhdisteitä ja liukenevat hieman myös etanoliin. Hydroksikarboksyylihapoille tavanomaisesti aldonihapot muodostavat helposti rengasrakenteisia estereitä eli laktoneita, koska yhdisteissä on sekä nukleofiilisiä hydroksyyliryhmiä että elektrofiilinen karboksyyliryhmän hiiliatomi. Tyypillisiä ovat 1,4- ja 1,5-laktonit, jotka muodostavat viidestä tai kuudesta atomista koostuvan rengasrakenteen. Vesiliuoksessa tasapaino on vahvasti laktonien puolella ja avoketjuista happoa on vain vähän. Aldonihapot ovat heikkoja happoja. Muiden hiilihydraattien tavoin aldonihapot sisältävät useita asymmetrisiä hiiliatomeja ja ovat kiraalisia ja optisesti aktiivisia.Frieder W. Lichtenthaler: Carbohydrates: Occurrence, Structures and Chemistry, Ullmann's Encyclopedia of Industrial Chemistry, John Wiley & Sons, New York, 2010. Viitattu 11.6.2016 == Synteesi == Aldonihappoja valmistetaan hapettamalla miedoissa olosuhteissa aldooseja. Vahvat hapettimet johtavat aldaarihappoihin. Hapettimena voidaan käyttää esimerkiksi bromin vesiliuosta eli bromivettä tai suorittaa hapetus elektrolyyttisesti. Usiella mikro- organismeilla on glukoosioksidaasientsyymi, joka kykenee hapettamaan aldooseja aldonihapoiksi. Aldonihapot ovat tärkeitä välituotteita valmistettaessa hiilihydraatteja Kiliani–Fischer-synteesillä.Eberhard Steckhan: Electrochemistry, 3. Organic Electrochemistry, Ullmann's Encyclopedia of Industrial Chemistry, John Wiley & Sons, New York, 2011. Viitattu 11.6.2016 == Lähteet == Luokka:Karboksyylihapot Luokka:Sokerijohdannaiset
Jouni Kokora

Jouni Kokora (s. LohjaYhteen hiileen puhaltamalla Lohjalle voitaisiin saada kulttuurin megatapahtuma , Länsi-Uusimaa 13.5.2011. Viitattu 11.6.2016.) on suomalainen ooppera- ja konserttilaulaja, äänialaltaan bassobaritoni. Hän on tehnyt uraa etenkin saksalaisissa oopperataloissa. Kokora valmistui vuonna 2003 musiikin maisteriksi Sibelius-Akatemiasta, jossa hän opiskeli Jorma Elorinteen johdolla. Hän on lisäksi opiskellut Roland Hermannin johdolla Karlsruhen musiikkikorkeakoulussa Saksassa. Hän sai vuosiksi 1999–2001 kiinnityksen Pforzheimin kaupunginoopperaan ja sitten Nürnbergin valtionteatteriin vuosiksi 2001–2004. Tuon kauden rooleja olivat Dulcamara Lemmenjuomassa, nimirooli Figaron häissä, Leporellon rooli Don Giovannissa sekä neljän paholaisen roolit oopperassa Hoffmannin kertomukset. Suomen Kansallisoopperassa Kokora on vieraillut vuodesta 1997 alkaen muun muassa Figaron häiden nimiroolissa, Pizzarrona Beethovenin Fideliossa ja Waldnerina Straussin Arabellassa. Pariisin Bastiljin oopperassa Kokora lauloi vuonna 2006 Tsargon roolin Kaija Saariahon Adriana Materissa, jonka ohjasi Peter Sellars. Nürnbergin oopperan Wagnerin Ring-vierailulla Pekingissä Kokora lauloi Donnerin roolin Reininkullassa. Hän on vieraillut myös muun muassa Viron kansallisoopperassa sekä Savonlinnan oopperajuhlien ja Ilmajoen musiikkijuhlien tuotannoissa. Jouni Kokora on esiintynyt solistina monissa suurissa kirkkomusiikkiteoksissa sekä suomalaisten ja saksalaisten sinfoniaorkestereiden konserteissa. 2010-luvun alkupuolella Kokora opiskeli musiikkipedagogiaa Metropolia-ammattikorkeakoulussa Helsingissä.Jouni Kokora , OperArt Jyrki Anttila Oy -ohjelmatoimiston sivusto. Viitattu 11.6.2016. ==Lähteet== Luokka: Syntymävuosi puuttuu Luokka: Elävät henkilöt Luokka:Suomalaiset bassobaritonit
Greve in Chianti

Greve in Chianti on kunta Italiassa Toscanan alueella olevassa Firenzen metropolikaupungissa. Se sijaitsee Firenzen ja Sienan välisen tien läheisyydessä, ja se on ollut perinteinen kauppapaikka. Keskustassa olevalla kauppatorilla Piazza del Mercatolla on käyty kauppaa jo 1300-luvulla. Nykyään se on nimetty uudelleen italialaisen poliitikon mukaan ja tori tunnetaan nimellä Piazza Giacomo Matteotti. Alueella tuotettu viini on oikeutettu käyttämään Chianti classico tunnusta.Kunnan kotisivut ==Tunnettuja asukkaita== Tutkimusmatkailija Giovanni da Verrazzano on syntynyt Greve in Chiantissa.Giovanni da Verrazzano ==Aiheesta muualla== ==Lähteet== Luokka:Firenzen metropolikaupungin kunnat
Gianni Garko

Gianni Garko (oikealta nimeltään Giovanni Garkovic, s. 15. heinäkuuta 1935 Zadar, Kroatia) on italialainen näyttelijä. Hänet tunnetaan myös taiteilijanimillä Gary Hudson ja John Garko. Italiaan kuuluneessa Zarassa syntynyt Garko opiskeli teatteritaiteen akatemiassa Roomassa. Hänen näyttämödebyyttinsä tapahtui Luchino Viscontin näytelmässä Veglia la mia casa, angelo vuonna 1958. Samana vuonna hän alkoi esiintyä myös televisiossa ja elokuvissa. Garkon läpimurtoelokuva oli Franco Rossin ohjaama Morte di un amico vuonna 1960. Garko näytteli useissa peplum- ja komediaelokuvissa, mutta saavutti suurimman yleisönsuosionsa ironisissa italowesterneissä. Hänen henkilöhahmoistaan kuuluisin on Zorroa muistuttava pistoolisankari Sartana. Italowesternin taantuessa 1970-luvulla Garko esiintyi giallo- ja rikoselokuvissa ja joutui vähitellen tyytymään yhä heikompitasoisiin viihde- elokuviin. Arvostettu ja ammattitaitoinen näyttelijä on työskennellyt jatkuvasti myös televisiossa ja teatterissa. ==Elokuvia== * Kapo – keskitysleirin vartija, 1960 * Maciste ja manalan valtiatar, 1961 * La leggenda di Enea, 1962 ==Lähteet== ==Aiheesta muualla== * Elonet: Gianni Garko * Internet Movie Database: Gianni Garko Luokka:Italialaiset näyttelijät Luokka:Vuonna 1935 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
Nakhon Sawan

Nakhon Sawan on kaupunki Pohjois-Thaimaassa. Se on samannimisen provinssin pääkaupunki. == Lähteet == Luokka:Thaimaan kaupungit
Vieremä (Hyvinkää)

Vieremä on lähellä Hyvinkään keskustaa sijaitseva lähes 4 000 asukkaan kaupunginosa. Pientalovaltainen kaupunginosa rajoittuu etelässä Hyvinkään keskustaan, idässä Helsinki–Riihimäki-rataan, pohjoisessa Paavolan kaupunginosaan ja lännessä Sveitsin luonnonpuistoon. Vieremän vanhimmat alueet ovat vuonna 1932 pääväyläksi tarkoitettu Asemankatu ja Harjukadun ympäristö 1910- ja 1920-luvun puutaloineen. Vieremän kaupunginosassa sijaitsevat muun muassa Hyvinkään poliisiasema ja käräjäoikeus, ruokakauppa, Promenadigalleria sekä muun muassa Jehovan todistajien ja Rauhanyhdistyksen toimitilat. Vieremän läheisyydessä sijaitsi myös Hyvinkään Sveitsin lukio ja Härkävehmaan koulu. Alueella on lisäksi useita puistoja kuten Hyvinkään ensimmäisen kaupunginjohtajan Rieti Ikosen kunniaksi nimetty Rietinpuisto sekä Vieremänpuisto. Vieremän kaupunginosaa palvelevat Hyvinkään Liikenteen paikallisbussilinjat 3 ja 6. == Lähteet == Luokka:Hyvinkään kaupunginosat
Kajamonvuori

Kajamonvuori on Varsinais-Suomessa Maskussa sijaitseva linnavuori. Muinaislinnaa ei ole tutkittu, mutta se on rauhoitettu. Museovirasto hoitaa linnan ympäristöä. == Vuorilinna == Kajamonvuori sijaitsee Maskun kirkosta neljä kilometriä itäkaakkoon ja Kajamon itäpuolella. Se on laaja kallioalue, joka kohoaa yli 30 metriä ympäristöään korkeammalle. Kallioinen alue on 400×200 metriä laaja, mutta linnavuoreen luetaan 200×80-metrinen alue. Kalliolaen pohjois-, itä- ja länsipuolella sitä reunustavat jyrkänteet, mutta etelän suunnalla vuori on loivarinteistä. Laelle onkin rakennettu suojavarustus, jonka kivivallin jäänne on itä- ja etelälaidalla. Kiveys on 50 metriä pitkä, mutta vain 0,35 metriä korkea. Vallin keskikohdassa on kaksi metriä leveä aukko, jonka jälkeen valli jatkuu pohjoiseen 15 metriä. Vallia seuraa linnapihan puolella kalliossa oleva luontainen syvennys. Rauhoitustaulun lähellä sijaitsee nelikulmainen kivirakenne. == Kohteen hoitaminen == Linnavuori otettiin hoitokohteeksi vuonna 1998. Valintaan vaikuttivat hyvin säilynyt maisema ja maanomistajien myönteinen suhtautuminen. Kohteen jyrkänteiden edestä on kaadettu puita. Myös linnavuoren laelta on karsittu puustoa pois näkyvyyden parantamiseksi. Kivivalli on tarkoitus pitää puuvartisesta kasvillisuudesta vapaana. == Tutkimukset == Torsten Edgren kävi tutkimassa kohteen vuonna 1962, jolloin Museovirasto sai tiedon mahdollisesta muinaislinnasta. Toisen tarkastuksen suoritti Juhani Kostet vuonna 1982. Vuonna 2006 Esa Laukkanen tarkasti kohteen uudelleen alueellisen inventoinnin yhteydessä. Paikalla ei ole suoritettu arkeologisia kaivaustutkimuksia. == Lähteet == Luokka:Maskun historia Luokka:Suomen muinaislinnat
Hannes Þór Halldórsson

Hannes Þór Halldórsson (s. 27. huhtikuuta 1984 Reykjavík, Islanti) on islantilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan maalivahti, joka edustaa Azerbaidžanissa pelaavaa FK Karabahia. Tämän lisäksi hän kuulluu myös Islannin jalkapallomaajoukkueeseen. Hannes aloitti ammattilaisuransa Leiknir Reykjavíkissa vuonna 2002. Tämän jälkeen hän on pelannut useissa seuroissa Islannissa ja Norjassa: Aftureldingissa, Stjarnanissa, Framissa, KR:ssä, Brannissa ja Sandnes Ulfissa. Vuonna 2015 alankomaalainen NEC ilmoitti solmineensa Hannesin kanssa kahden vuoden sopimuksen. Hän kuitenkin siirtyi vuonna 2016 lainalle FK Bodø/Glimtiin. Hannes on pelannut kesäkuuhun 2016 mennessä 33 ottelua Islannin maajoukkueessa. Hän pelasi ensimmäisen ottelunsa maajoukkueessa syyskuussa 2011 Kyprosta vastaan. Hannes valittiin Islannin joukkueeseen EM-kilpailuihin 2016. ==Lähteet== Luokka:Islantilaiset jalkapallomaalivahdit Luokka:Vuonna 1984 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
Huntilan linnavuori

Huntilan linnavuori on Pirkanmaalla Pälkäneen puolella Kangasalan rajalla Huntilassa sijaitseva linnavuori. Linnaa ei ole tutkittu eikä sitä ole ajoitettu tarkemmin, vaikka sitä pidetään rautakautisena. == Muinaislinna == Linnamäki sijaitsee Pälkänevedellä Hyrttilänlahden ja Huntilanlahden yhtymäkohdassa. Se on kalliopohjainen soramäki, jonka huippu kohoaa 25 metriä Pälkäneveden pinnan yläpuolelle. Linnamäen kaakkoisen jyrkänteen alapuolella sijaitsee kannas, joka yhdistää Parinsalon saaren mantereeseen. Ennen vuotta 1604 tilanne oli kuitenkin toinen. Linnamäen eteläpuolella lainehti Pälkänevesi, joka tuona vuonna mursi itselleen uuden lasku-uoman Kostianvirran kohdalta. Kun vielä vuonna 1830 Längelmävesi mursi Kaivannon kanavan kohdalta uuden uoman, laski Längelmävesi pari metriä ja Iharinkoski jäi kuivaksi. Linnamäen ympäristö ei siten vastaa enää rakentamisajankohtaa. Linnan muut ilmansuunnat olivat jyrkkien kallioseinämien vuoksi luontaisesti suojaisat, mutta luoteisrinne oli loivaa. Mäen koillisreunaa seuraa noin 50 metriä pitkä kivinen vallinjäänne. Se on rakennettu suurista kivistä, joista suurimmat ovat kuutiometrin kokoisia. Mäen laki on tasaista ja siellä kasvaa metsää. == Suojelu == Kiinteän muinaisjäännöksen ja sen suoja-alueen rajat on vahvistettu 6.3.1995 allekirjoitetulla sopimuksella. Mäen jyrkkä lounaisseinämä aluslehtoineen on luonnonsuojelulain perusteella rauhoitettu. Linnan kaakkoispuolen jyrkänteen alla kulkee tie ja sen länsipuolella sijaitsee vapaa-ajan asunto. == Tutkimukset == Paikalla kävi Aarni Erä-Esko vuonna 1947 suorittaessaan seudulla inventointia. Vuonna 1990 Jussi-Pekka Taavitsainen tarkasti kohteen ja vuonna 1995 Jouko Pukkila ja Ville Laakso kävivät paikalla seudun inventoinnin yhteydessä. Kohdetta ei ole tutkittu arkeologisesti. == Lähteet == Luokka:Pälkäneen rakennukset ja rakennelmat Luokka:Suomen muinaislinnat Luokka:Pirkanmaan historia
Nuutajärven linnavuori

Nuutajärven linnavuori on Pirkanmaalla Urjalan Väkkärän kylässä sijaitseva muinaislinna. == Linnavuori == Linnavuori sijaitsee Urjalan kirkosta noin 7 kilometriä lounaaseen Nuutajärven etelärannalla olevalla kallioisella vuorella, joka kohoaa yli 40 metriä järven vedenpintaa korkeammalle. Järven puoleisilla rinteillä sijaitsee kolme jyrkännettä ja siellä ovat rinteet jyrkimmät. Mäen laella on tasainen terassi, jonka loivilla lounaisilla rinteillä on osittain litteistä kivistä ladottu valli. Kaakkois- ja itärinteillä kulkee toinen valli, joka jatkuu järven rantaan asti. Se on rakennettu pyöreämmistä kivistä. Kaakkoisrinteessä vallin ulkopuolella sijaitsee pitkänomainen noin 2,0×0,5 metrinen kiviröykkiö ja sen vieressä toinen pienempi kiviröykkiö. Ihmisen toiminnasta kertovat muut löydetyt rakenteet. Kaakkoon johtavan polun varrella sijaitsee 1×2 metrinen ja 0,5 metriä syvä kuoppa, halkaisijaltaan kolmemetrinen pyöreä matala kumpare, jossa on keskellä syvennys ja siitä kaakkoon toinen samanlainen kaksimetrinen kumpu. Luoteiseen vievän polun eteläpuolella sijaitsee nelikulmion muotoinen ja 2×2 metriä suuri kiviröykkiö. == Tutkimukset == Kohteessa ei ole suoritettu muita tutkimuksia kuin tarkastuksia vuosina 1954 (Anna-Liisa Hirviluoto) ja 1983 (Lauri Pohjakallio). == Muuta == Linnavuori sijaitsee Nuutajärven etelärannalla valtatieltä 9 jonkin matkaa länteen ja sen vieressä sijaitsee Urjalan seurakunnan leirikeskus. == Lähteet == == Kirjallisuutta == * * Luokka:Urjala Luokka:Suomen muinaislinnat Luokka:Pirkanmaan historia
Villampi

Villampi on Päijät-Hämeessä Heinolan Hujansalossa sijaitseva linnavuori. == Linnavuori == Varsin vähän tutkittu mahdollinen linnavuori sijaitsee Heinolan kirkosta 9 kilometriä koilliseen 200 metriä Konniveden itärannasta. Linnavuori on kallioisella mäellä joka kohoaa 25 metriä Konniveden vedenpintaa korkeammalle. Jos puusto ei näkemistä estäisi, olisi mäen laelta hyvä näkyvyys yli Konniselän. Mäen ja Konneveden välistä kulkee kantatie 46. Kalliorinteen puolivälissä sijaitsee kolme kivivallia, joista kaksi ovat selvästi ihmisen sinne kasaamia. Suurin on 22 metriä pitkä muurimainen itä-länsi-suuntainen kivivalli, joka sijaitsee etelärinteellä. Valli on noin kaksi metriä leveä ja 0,5 metriä korkea. Vallin kivet ovat noin ihmisen pään kokoisia ja sammaleiden peittämiä. Kivivallin länsipää on muuta vallia korkeampi ja leveämpi ja se loppuu jyrkänteen viereisen maakiveen, jossa muuri on myös sortunut. Vallin ja jyrkänteen väliin jää pari metriä tilaa. Toinen ihmisen rakaentama rakenne sijaitsee kallion kaakoispuolella ja se on luode-kaakko-suuntainen kiveys. Kivivalli kuusi metriä pitkä, 0,5--1,0 metriä leveä ja puoli metriä korkea. Kiveys alkaa kalliosta ja loppuu kaakossa epämääräisesti. Tässä osassa mäen rinne viettää jyrkästi. Kolmas kiveys voi olla ihmisen rakentama tai se voi olla luontainen. Se sijaitsee kallion itäpuolella loivahkolla rinteen osalla ja se kulkee pohjois-etelä-suuntaisena rinteen keskivaiheilla. Jos maakivien välissä olevat kivet ovat ihmisen sinne tuomia, on valli käytön jälkeen sortunut. == Tutkimuksia == Kohdetta ei ole tutkittu arkeologisin kaivauksin. Vuonna 2003 Hannu Poutiainen tutki kohdetta pintapuolisesti inventoinnin yhteydessä. == Lähteet == Luokka:Heinola Luokka:Suomen muinaislinnat Luokka:Päijät-Hämeen historia
Riddarkilin viikinkivallit

Riddarkilin viikinkivallit on Uudellamaalla Inkoossa sijaitseva muinaislinna. == Viikinkivallit == Vallit sijaitsevat Inkoon kirkosta noin 11 kilometriä länsilounaaseen peltojen ympäröivällä metsäisellä niemekkeellä. Valleja on kolme sisäkkäin, joista sisimmän vallit ovat neljä metriä leveät ja hevosenkengän muotoiset. Sen sisään jää noin 40 m² laaja linnapiha. Seuraavat vallit sijaitsevat 15 metrin ja 35 metrin päässä sisimmästä vallista. Kaksi ulointa vallia ovat huonommin säilyneitä ja vallista puuttuu kokonaan yksi osa. Meri sijaitsee nykyään 600 metrin päässä Kuggvikenin lahdella, mutta muinoin merenpinnan korkeus oli korkeammalla. Lahti ulottui keskiajalla muinaislinnalle asti, mutta vallitukset saattavat silti olla esihistorialliset. == Tutkimukset == Kohdetta ei ole tutkittu arkeologisilla kaivauksilla. Sen sijaan sitä on tutkittu pintapuolisesti vuosina 1984 ja 1985 (Helena Edgren), jolloin tehtiin myös koekaivaus, sekä vuonna 2002 (Henrik Jansson ja Jaakko Latikka). == Lähteet == Luokka:Inkoon historia Luokka:Suomen muinaislinnat
Sutarkullan linnavuori

Sutarkullan linnavuori on Uudellamaalla Raaseporin Karjaalla sijaitseva muinaislinna. == Linnavuori == Linnavuori sijaitsee Karjaan kirkolta 6 kilometriä lounaaseen Lepinjärven () eteläpuolella. Mäki sijaitsee Sutarkullan talon eteläpuolisen pellon keskellä olevassa peltosaarekkeessa, jossa se kohoaa yli 15 metriä ympäristöään korkeammalle. Mäki on 160 × 100 metrin kokoinen ja sen pohjois- ja luoteisrinteet ovat jyrkimmät. Muissa suunnissa rinteet ovat loivia. Mäen eteläreunaa kiertää maavalli, joka on rakennettu kivistä ja maa-aineksesta. Sen eteläpuolella sijaitsee terassi, joka on tulkittu esilinnaksi. Muitakin kiveyksiä tunnetaan, mutta niiden yhteydestä linnavuoreen on epävarmaa. Länsirinteen suuntainen kivrakennelma on luultavasti kiviaita, joka on rakennettu paljon myöhemmin kuin linna. Vuoden 1981 inventoinnissa löydettiin pellolta rautakautinen saviastianpala ja kvartsia. == Tutkimukset == Kohde on todettu vuonna 1931, jolloin Nils Cleve kävi inventoinnin yhteydessä tutkimassa sitä. Paikkaa ei ole tutkittu kaivauksin, mutta sitä on arvioitu pintapuolisesti vuosina 1983 (Hirviluoto ja Suominen) ja 1996 (Seppälä). Viimeksi mainittu löysi itäpuolella kulkevan tien itäpuolelta kallion, jossa saattaa myös olla kivivalleja. Linnavuori on ajoitettu rakenteensa puolesta varhaiselle keskiajalle. == Hoitaminen ja suojelu == Alueen hoitaminen aloitettiin vuosina 1991–1992 tehdyllä perusraivauksella. Tämän jälkeen on niitetty heinää ja poistettu veskoita tarpeen sitä vaatiessa (hoitajana Moisanen). Erityisesti vallitukset pyritään pitämään puustosta vapaana. Mäki on luonnonsuojelualuetta. == Katso myös == * Bocklintin linnavuori, Grabbacka ja Haveråkersberget sijaitsevat myös Leppijärven ympäristössä == Lähteet == == Kirjallisuutta == * Olof af Hällström: Karis Socken. Från forntiden till våra dagar, s. 65–67, 1948 * Forsén, Björn & Moisanen, Jukka: Svartån och den tidiga bebyggelsen runt denna, FM 1993, s. 38, 1995 Luokka:Raaseporin historia Luokka:Suomen muinaislinnat
Juhani Tervala

Juhani Tervala (s. 1951) on suomalainen virkamies. Hän on työskennellyt liikenneministeriössä vuodesta 1992 lähtien. Hän toimi Liikenneviraston pääjohtajana vuosina 2010–2012. Tervala on koulutukseltaan diplomi-insinööri. Liikenne- ja viestintäministeriössä hän on työskennellyt vuodesta 1992 ja sitä ennen Tielaitoksessa. Syyskuussa 2006 hän aloitti liikenne- ja viestintäministeriön yleisen osaston päällikön virassa. Tervala aloitti Liikenneviraston pääjohtajana vuoden 2010 alussa. Hänen toimikautensa piti kestää vuoden 2014 loppuun, mutta hän joutui eroamaan viraston pääjohtajan paikalta vuonna 2012 menetettyään liikenneministeri Merja Kyllösen luottamuksen. Tuolloin liikennehankkeiden kustannuslaskelmissa oli sekaannusta. Eron jälkeen hän palasi rakennusneuvoksen virkaan liikenne- ja viestintäministeriöön. Tervala palasi Liikenneviraston palvelukseen vuonna 2014. Hän on Suomen edustaja yleiseurooppalaisiin TEN-liikenneverkostoon liittyvissä asioissa. == Lähteet == Luokka:Suomalaiset virkamiehet Luokka:Suomalaiset insinöörit Luokka:Vuonna 1951 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
Aulangonlinna

Aulangonlinna on Kanta-Hämeessä Hämeenlinnassa Aulangolla sijaitseva muinaislinna. Linnan lähettyviltä tunnetaan myös rautakautinen asuinpaikka ja polttokenttäkalmisto. Aulangolle on kehittynyt monipuolinen ja kansallisesti merkittävä kulttuuriympäristö, jota täydentää vielä harjualueelle perustettu luonnonsuojelualue. == Muinaislinna == Muinaislinna on rakennettu harjualueen korkeimmalle kohdalle Aulangonvuorelle, missä on suojaava jyrkänne ja hyvä näkyvyys pienelle Aulangonjärvelle. Jyrkkä rinne toimi muinaislinnalle luontaisesti suojaavana suuntana, mutta muissa ilmansuunnissa piti rakentaa suojavarustukset. Lännessä olevalla loivalla rinteellä löytyykin valli, joka on rakennettu maasta ja kivistä. Se on matala ja erottuu nykyään maastosta heikosti. Koska alueella on rakennettu käytäviä ja rakennuksia, osa vallista on tuhoutunut niiden tieltä. Linnapiha sijaitsi mäen laella ja se jäi vallin ja jyrkänteen väliin. Piha-alueen läpimitta oli noin 100 metriä. Linnoituksen ikää ei varmuudella tiedetä. Linnoituksesta on maininta, että se olisi ollut olemassa ajanlaskumme alusta alkaen. Arvellaan, että linnoitus hävitettiin 1200-luvun puolivälin jälkeen samalla, kun lähelle alettiin rakentaa suurempaa Hämeen linnaa. Hävitys oli todennäköisesti seurausta ruotsalaisvalloituksesta, joka tunnetaan toisen ristiretken nimellä. Muinaislinna oli kuitenkin merkittynä Ruotsin kuninkaan karttoihin vielä vuonna 1780. Linnoitusalueen historia on edelleen hämärän peitossa, sillä laelta on löydetty vain nuotiopaikkoja ja rakennuksen pohjia. Niiden alkuperästä ja ajoituksista ei ole tietoa. Linnoitusta ei kuitenkaan olisi olemassa ilman paikallista asutusta. Linnoituksen ajoitus voidaankin epäsuorasti päätellä arkeologisesta tiedoista, jota kerätään läheisiltä asuinpaikoilta. == Tutkimuksia == Kohdetta on tutkittu arkeologisin kaivauksin vuosina 1949 ja 1950 (Jouko Voionmaa). Sitä on tutkittu pintapuolisesti vuosina 1886 (Hjalmar Appelgren), 1897 (Axel Olai Heikel), 1921 (Julius Ailio), 1935 (Jouko Voionmaa), 1939 (Esko Sarasmo), 1951 (Jorma Leppäaho), 1984 (Jyri Saukkonen), 1998 (Tuula Heikkurinen- Montell), 1999 (Sirkka-Liisa Seppälä) ja 2000 (Nina Strandberg). ==Aulangon kesäteatteri== thumb|Eversti Hugo Standertskjöldin 1887 rakennuttama linnajäljitelmä. Vuonna 1887 rakennettu Graniittilinna,Aulanko, Eversti Hugo Standertskjöldin matkassa Visit Häme. viitattu 17.2.2023 jossa toimii Aulangon kesäteatteri, on saanut innoituksensa muinaisesta Aulangonlinnasta. Kesäteatteri yli kilometrin päässä muinaislinnasta. == Lähteet == Luokka:Hämeenlinnan rakennukset ja rakennelmat Luokka:Suomen muinaislinnat Luokka:Hämeenlinnan historia Luokka:Aulanko
Bonäsholmenin linnavuori

Bonäsholmenin linnavuori on Uudellamaalla Raaseporin Tenholassa sijaitseva muinaislinna. Vaikka paikka sopisi linnavuoreksi, on se vielä epävarmaa ja vaatii jatkotutkimuksia asian varmistamiseksi. == Kalliomäki == Kallio sijaitsee Bonäsbåsetin entisessä saressa, jonne johtaa nykyään maakannas. Maankohoamisen seurauksena Bonäsbåset on kuroutunut järveksi Gennarbyvikeistä ja nykyään sinne virtaa ainoastaan Bonäsån oja. Aikaisemmin on paikalta löytynyt 27 metriä pitkä ja 2,5 metriä leveä kivinen valli, jossa oli kapea aukko. Vallissa oli mukulakiviä ja se ulottui kahden kohouman välissä olevan painauman tai solan poikki. Vuosina 1993 ja 1994 vallin jäännökset eivät olleet selvästi näkyvillä ja antoi aihetta epäilyyn, ettei kyseessä olisikaan ollut muinaislinna. Vuonna 2002 löytyi mäen eteläosasta kiveyksen pohja, jota ei kuitenkaan olla vielä tutkittu. == Tutkimukset == Hackman ja Nordman tutkivat kohdetta yhdessä. He löysivät linnan kaakkoispuolelta 27 metriä pitkän vallin. Vuonna 1993 suoritti Jussi-Pekka Taavitsainen vallien kuntoisuustarkastuksen. Kivivalli löytyi, mutta Taavitsainen piti sitä vaatimattomana. Mukana ollut professori Matti Saarniston mukaan vallille ei kuitenkaan löydy geologista selitystä. Tarkastuksen aiheena olivat nimenomaan vallin jäännökset. Osana seudun inventointia kävivät Juha Laurén vuonna 1994 ja Henrik Jansson ja Jaakko Latikka vuonna 2002 kohteella. == Lähteet == Luokka:Tenhola Luokka:Raaseporin historia Luokka:Raaseporin rakennukset ja rakennelmat Luokka:Suomen muinaislinnat
Skällbergetin muinaislinna

Skällbergetin muinaislinna on Uudellamaalla Siuntion Tyyskylän () kylässä sijaitseva linnavuori. == Skällberget == Linnavuoren laki sijaitsee vuoren alla olevasta Siuntion kirkosta noin 150 metriä länteen ja sijaitsee aivan Tyyskylän kartanon vieressä. Lohjalle vievä seututie 116 kulkee linnavuoren ja kirkon välistä. Kirkon itäpuolelta virtaa Kirkkojoki ja muinainen Suuri rantatie ohittaa linnan. Kalliohuippuinen mäki kuuluu osana Tjusterbybergetin kohoumaan ja se kohoaa yli 35 metriä ympäröiviä peltoja korkeammalle. Lakialue erottuu kohoamalla noin 15 metriä ylemmäksi Tjusterbybergetin itäisestä osasta. Mäen pohjois- ja itäreunan jyrkänteen ympäristö on jyrkkää rinnettä, jonka suojavaikutusta on tehostettu rakentamalla kaksi itä-länsisuuntaista kivivallia mäen länsipuolen kapeimpaan kohtaan. Vallit olivat vuoden 1935 mittauksissa 10–11 metriä pitkät, 1,5–2,0 metriä korkeat ja 2–3 metriä leveät. Vallit koostuvat maa-aineksesta ja mahdollisesti kivistä. Vallit jatkuvat mahdollisesti matalampana seuraten länsirinteen yläpuolella. Pohjoisen vallin keskellä on katkos, jota pidetään linnanporttina. == Tutkimuksia == Varhaisin kirjallinen maininta linnavuoresta on Siuntion pastori Joh. Fr. Cajanin pitäjänkertomuksen käsikirjoituksessa vuodelta 1847. Siinä hän mainitsee sen nimityksellä "vallitukset" (). Hjalmar Appelgren ei käsitellyt muinaislinnaa väitöskirjassaan vuodelta 1891. Kohdetta ei ole tutkittu arkeologisilla kaivauksilla, mutta sitä on tarkasteltu pintapuolisesti vuosina 1935 (Ella Kivikoski), 1984 (Helena Edgren) ja 2014 (Vesa Laulumaa). Vuorilinnan rautakautinen ajoitus on vain arkeologinen arvio ja se voi yhtä hyvin olla varhaiselta keskiajalta. == Hoitaminen ja opastus == Linnavuoren hoito aloitettiin 1990-luvun alussa (Jukka Moisanen) ja se on ollut hoidettuna muinaisjäännöskohteena 1990-luvulta lopulta lähtien, mutta resurssien puuttumisen vuoksi hoito on ollut 2000-luvun alussa vähäistä. == Kuvia == Tiedosto:Skällberget_hill_fort_2.jpg Tiedosto:Skällberget_hill_fort_3.jpg Tiedosto:Skällberget_hill_fort_4.jpg == Lähteet == == Kirjallisuutta == * Hamari, Pirjo & Ranta, Helena (toim.): Maiseman muisti. Valtakunnallisesti merkittävät muinaisjäännökset, s. 33–34, 2001, Vammala Luokka:Siuntion historia Luokka:Suomen muinaislinnat Luokka:Siuntion mäet
Vaimaron linnavuoret

Vaimaron linnavuoret ovat Varsinais-Suomessa Laitilan Vaimaron kylässä sijaitsevat kaksi vierekkäistä linnavuorta. == Linnavuoret == Linnavuoret sijaitsevat Laitilan kirkosta 11,6 kilometriä pohjoiseen ja Vaimaron kyläkeskuksesta 2,5 kilometriä koilliseen. Kallioiset mäet sijaitsevat Matinmaan pellon kummallakin puolella Mustajärvelle johtavan Holmankalliontien luoteispuolella. Mäkien välimatka on 300 metriä ja niissä molemmissa on kivivalleja. Lounaassa sijaitsevalla mäellä kaksi kaakko-koillis-suuntaiset jyrkänteet sulkevat väliinsä mäen lakikohdan. Mäellä on itä-länsisuuntainen kivivalli, joka jakaa kallion kahteen alueeseen. Vallissa esiintyy pullistumia, jotka on tulkittu tornin jäännökseksi. Mäen pohjoisreunalla on kaksi terassimaista aluetta, joista toisella on vallin jäännöksiä. Koillispuolella sijaitsee toinen mäki, jolla on suojanaan myös jyrkänteitä ja jonka pohjoispäässä on linnavuoren jäännökset. Niitä ovat itä-länsisuuntainen kivivalli, jonka itäosassa sijaitsee portiksi tulkittu katkos. Linnapihan sisäpuolelle on jäänyt pari röykkiötä ja niiden länsipuolella on kivivallin suuntainen kivilatonus, jonka mitat ovat 15×3 metriä. == Tutkimuksia == Linnavuorta on tutkittu vain pintapuolisesti vuosina 1955 (Anna-Liisa Hirviluoto) ja 1994 (Sirkku Pihlman). == Lähteet == Luokka:Laitila Luokka:Suomen muinaislinnat Luokka:Varsinais-Suomen historia
Kaskalan Linnanmäki

Kaskalan Linnanmäki on Varsinais-Suomessa Liedon Kaskalan ja Rähälän kylien rajamailla sijaitseva linnavuori. == Linnanmäki == Linnanmäki sijaitsee Liedon kirkosta 3 kilometriä koilliseen. Mäki on Aurajoen jokilaaksossa 1,2 kilometriä joesta itään. Kaskalan ja Rähälän kylien historiallinen raja kulkee mäen poikki lounaan ja koillisen suuntaisesti suurimman osan mäestä sijaitessa Kaskalan kylässä. Mäen pohjoisempi kallioinen laki kohoaa noin 20 metriä ympäristöään korkeammalle. Pohjoinen mäki on suhteellisen loivarinteinen jokaisessa ilmansuunnassa. Mäen lakialueen poikki kulkee pohjois-etelä- suunnassa kivinen valli ja vallissa on pohjoispäässä jyrkkä mutka. Kivivalli on rakennettu suurista kivistä ja se on noin metrin levyinen. Kallion eteläisessä rinteessä on paljon irtonaisia kiviä. Mäellä on sanottu sijainneen myös Kalevanpoikain kivikoksi kutsutun "muutaman kapanalan suuruisen" kiviroukkion, jota mäellä käynyt Hjalmar Appelgren ei kuitenkaan enää vuonna 1886 löytänyt. == Tutkimuksia == Kohteessa ei ole suoritettu arkeologisia kaivauksia, mutta sitä on tarkasteltu pintapuolisesti vuosina 1886 (Hjalmar Appelgren) 1954 (Matti Huurre) ja 2001 (Lea Degerholm ja Juha Ruohonen). == Lähteet == Luokka:Lieto Luokka:Suomen muinaislinnat Luokka:Varsinais-Suomen historia
Otl Aicher

Otto ”Otl” Aicher (13. toukokuuta 1922 Ulm – 1. syyskuuta 1991 Leutkirch im Allgäu) oli saksalainen graafinen suunnittelija ja typografi. Hänen tunnetuin työnsä on kokonaisvastuu Münchenin 1972 kesäolympialaisten graafisesta suunnittelusta, kuten eri urheilulajeja kuvaavista piktogrammeista muodostuvasta opastejärjestelmästä. Hänen tunnetuin kirjaintyyppinsä on Rotis. Aicher oli myös yksi Ulmin muotoilukoulun (1953–1968) perustajista. == Varhainen elämä ja ura == Aicher syntyi Ulmissa, Saksan lounaisessa Baden- Württembergin osavaltiossa vuonna 1922. Aicher oli Werner Schollin luokkatoveri ja ystävä ja tunsi myös tämän sisaren ja veljen, Sophie ja Hans Schollin, jotka molemmat teloitettiin myöhemmin vuonna 1943 Valkoinen Ruusu -vastarintaliikkeen jäsenyydestä Natsi-Saksassa. Myös Aicher oli voimakkaasti natsivastainen. Hänet pidätettiin vuonna 1937, kun hän kieltäytyi liittymästä Hitler-Jugendiin. Hänet pakotettiin sotapalvelukseen, josta hän karkasi vuonna 1945 ja piiloutui Schollien taloon Wutachiin. Sodan jälkeen vuonna 1946 Aicher alkoi opiskella kuvanveistoa Münchenin taideakatemiassa. Vuonna 1947 hän perusti oman studion Ulmiin. Vuonna 1952 Aicher meni naimisiin Inge Schollin kanssa, joka oli Werner, Hans ja Sophie Schollin vanhempi sisar. == Ulmin muotoilukoulu == Vuonna 1953 Aicher perusti yhdessä Inge Schollin ja Max Billin kanssa Ulmin muotoilukoulun (), joka toimi vuoteen 1968 asti. Aicher erikoistui työssään yritysgrafiikkaan ja suunnitteli muun muassa lentoyhtiö Lufthansan yhä käyttämän lintutunnuksen vuonna 1969. Aicher suunnitteli tunnuksia myös muun muassa Konstanzin yliopistolle ja Münchenin lentoasemalle. Vuonna 1980 Otl Aicher ryhtyi keittiökalustevalmistaja Bulthaupin graafiseksi konsultiksi, ja yhteistyön tuloksena syntyi muun muassa groteski- ja antiikvakirjainten muotoja yhdistelevä kirjainperhe Rotis. Aicher kuoli syyskuussa 1991 liikenneonnettomuudessa. Münchenin kaupunginvaltuusto nimesi vuonna 2010 kaupungin Schwabingin alueella sijaitsevan kadun Otl-Aicher- Straßeksi. ==Kirjallisia teoksia== *Zeichensysteme (yhdessä Martin Krampenin kanssa), München 1980 *Wilhelm von Ockham (Wilhelm Vossenkuhlin ja Gabriele Greindlin kanssa), München 1986 *Griffe und Greifen (Robert Kuhnin kanssa), Köln 1987 *Typographie, Lüdenscheidt 1988 *Analog und Digital, Berliini 1991 *Die Welt als Entwurf, Berliini 1991 *Schreiben und Widersprechen, Berliini 1993. ==Kirjallisuutta== * Foster, Norman: ”Otl Aicher 1991.” Teoksessa David Jenkins (toim.): Foster ... Foster On, Prestel, 2000, s. 20; 592–595. ISBN 3-7913-2405-5. * Konopacki, Markus: Otl Aicher. Phaidon Press, 2006. ISBN 0714843962. == Aiheesta muualla == * Elämäkerta Linotype-yhtiön sivustolla * Aicher New Yorkin MoMA:n sivustolla * Otl Aicherin virallinen sivusto * Aicherin grafiikkaa vuoden 1972 olympialaisiin Luokka:Vuonna 1922 syntyneet Luokka:Vuonna 1991 kuolleet Luokka:Saksalaiset muotoilijat Luokka:Saksalaiset kirjainmuotoilijat Luokka:Saksalaiset graafiset suunnittelijat
Mynämäen linnavuori

Mynämäen linnavuori on Varsinais-Suomessa Mynämäellä sijaitseva mahdollinen linnavuori. == Linnavuori == Linnavuori sijaitsee noin 4 kilometriä lounaaseen Mynämäen kirkosta ja kilometrin länteen Asemanseudun taajamasta. Mynäjoki virtaa etelään noin 800 metrin päässä linnavuoresta. Mäki kohoaa yli 25 metriä ympäristöään korkeamalle ja se erottuu Mynäjoen peltoaukella selvästi. Vuori on 150×80 metrin suuruinen, ja se on jyrkkärinteinen ja louhikkoinen kalliomäki, jonka lounaisrinteessä on jyrkänne. Muissa ilmansuunnissa se on jyrkkä lukuun ottamatta itä- ja koillispuolelta, josta sille on helpompi nousta. Kivivalleja ei ole löydetty, mutta loivilla rinteillä sijaitsee lakialueen juurella luontaista kivikkoa, jota on voitu järjestellä. Vaikika kivivalleja ei löydy, on vuoren juurelta löydetty rautakautinen tai myöhäisempi asuinpaikka ja muut työskentelypaikka. Pieneltä 20×20 metrin alueelta löytyi kulttuurimaata, saviastian sirpaleita ja rautakuonaa. == Tutkimukset == Kohdetta ei ole tutkittu arkeologisesti. Paikkaa on sen sijaan tutkittu pintapuolisesti vuosina 1999 (Heljä Brusila) ja 2014 (Janne Rantanen ja Kaisa Lehtonen). Viimeisellä kerralla tutkittiin tuulenkaatoja, jotka avasivat maanpintaa turpeiden alta. Löydöt on selostettu yllä. == Lähteet == Luokka:Mynämäki Luokka:Suomen muinaislinnat Luokka:Varsinais-Suomen historia
Nousiaisten linnavuori

Nousiaisten linnavuori eli Repolan linnavuori on Varsinais-Suomessa Nousiaisten Repolassa sijaitseva linnavuori. == Linnamäki == Linnavuori sijaitsee Nousiaisten kirkosta noin 3,2 kilometriäm länsiluoteeseen. Vuoren pohjoispuolella juoksee pieni oja, joka yhtyy 200 metrin päästä Fatiojaan, joka yhtyy vuorostaan Hirvijokeen. Mäki kohoaa yli 25 metriä ympäristöään korkeammalle peltoaukean keskellä olevassa metsäsaarekkeessa. Mäki on muualla jyrkänteiden tai rinteen muodon takia jyrkkä, mutta etelärinteessä se on niin loivaa, että muinaislinnaan on tehty sinne suojavarustus. Siitä on jäljellä metrin korkuiset, 1,5–2,0 metriä leveät ja 30 metriä pitkät itä- länsisuuntaiset kivivallit. Ne on rakennettu melko suurikokoisista kivistä kahteen kerrokseen latomalla. Vallin keskellä on porttiaukoksi tulkittu katkos. Eteläpuolella sijaitsevasta Linnamäen talosta on saatu talteen rautakautiset löydöt, jotka on luetteloitu Kansallismuseon kokoelmissa tunnuksilla KM 2500:1–3. == Alueen hoitaminen ja opastus == Kohdetta on aiemmin hoidettu, mutta se on keskeytetty linnan ympäristössä tapahtuneiden muutosten takia. Varsinais-Suomen Maakuntaliitto ja Museovirasto on pystyttänyt paikalle opastaulun, joka liittyy Raukkaan kulttuurimatkailureittiin. Taulun teksti on osa reitin opasvihkosessa olevaa tekstiä. Kohteeseen johtaa kivivallin portin läpi polku, johon pääsee kääntymällä yhdystielle 12420 valtatieltä 8 noin 3 kilometriä Nousiaisten ristyksestä pohjoiseen. == Tutkimuksia == Jo vuonna 1886 suoritti Hjalmar Appelgren portin luonna arkeologiset kaivaukset. Portin luota löydettiin hiiltä, palamatonta luuta sekä soikealehtinen rautainen nuolenkärki, jonka hän ajoitti rautakauden lopulle. Tämän jälkeen on paikalle tehty vain tarkastuksia, kuten on laita vuosina 1958 (Torsten Edgren) ja 2003 (Esa Laukkanen). == Lähteet == == Kirjallisuutta == * Hjalmar Appelgren: Suomen muinaislinnat, 1891, s. 50–52. * A.M. Tallgren: Varsinais-Suomen esihistoria, 1931, s. 163–164. * Aulis Oja: Nousiaisten historia I, 1977, s. 23–24. Luokka:Nousiaisten historia Luokka:Suomen muinaislinnat
Yltjärven linnavuori

Yltjärven linnavuori eli Muurlan Linnamäki on Varsinais-Suomessa Salon Muurlassa Lakianummella sijaitseva linnavuori. == Linnavuori == Linnavuoren mäki sijaitsee Muurlan kirkosta 4,2 kilometriä pohjoisluoteeseen. Se sijaitsee vanhan Helsinkiin johtavan seututien 110 ja uuden valtatien 1 välissä, suunnilleen Salon taajaman ja Muurlan moottoritieliittymän puolivälissä. Kallioinen mäki kohoaa Yltjärven peltoaukean länsipuolella noin 60 metriä ympäristöään korkeammalle. Mäki on erittäin jyrkkärinteinen kaikkiin ilmansuuntiin ja sen jyrkkyyttä lisää lähes yhtenäinen mäkeä kiertävä jyrkänne. Mäen lakialue on soikean muotoinen ja se on 250 × 150 metrin kokoinen. Kallion keskikohdan notkelmassa on rakennuksen suorakaiteen muotoisen peruskivien jäännökset (kooltaan 5 × 6 metriä). Vaikka mäen puolustettavuus on hyvä, on sitä vahvistettu varustuksilla, joiden jäännöksiä löytyy edelleen kivivallien tai -latomuksien muodossa. Mäelle johtaa etelälounaasta sola, johon on rakennettu suorajavarustus. Siitä jäänyt kivivalli on kymmenen metriä pitkä. Se nousee mäenrinnettä kaakkoon kivilatomuksena, joka on rakennettu pienistä kivistä. Pohjoisrinteessä on myös sola, jonka tukkii isoista kivistä rakennettu kivivalli. Siitä länteen sijaitsee toinen sola, jossa on kivivalli. Kallioalueen luoteis- ja eteläreunalla on useita pienistä pyöreistä kivistä sasattuja raunioita. == Tutkimuksia == Kohteessa ei ole suoritettu arkeologisia kaivauksia. Sitä on tutkittu pintapuolisesti vuosina 1885 (Hjalmar Appelgren), 1961 (Anna-Liisa Hirviluoto) ja 1963 (Matti Huurre). Muinaislinna on todennäköisesti toiminut puolustuspaikkana tai pakolinnana esi- tai varhaishistoriallisena aikana. == Hoitaminen ja opastus == Linnavuori on otettu hoitokohteeksi vuonna 1995. Hoidon ensisijainen tavoite on ollut selkeyttää alueen maisemaa. Hoidolla paljastetaan linnavuoren jyrkät seinät ja kivivallit niitä peittävästä kasvillisuudesta ja sitä kehitetään nähtävyydeksi. Linnavuoren lakialueen kasvillisuus pidetään matalana niin, että siellä olevan rakennuksen kiviperusta erottuu varpukasvustosta. Linnavuoren koillislaidan kivivallin kivessä on pronssinen rauhoituskilpi. Vuorelle johtaa puupaaluin merkitty polku. == Lähteet == == Kirjallisuutta == * Hjalmar Appelgren 1891: Suomen muinaislinnat, s. 71–72. SMYA XII. Luokka:Muurla Luokka:Salon rakennukset ja rakennelmat Luokka:Suomen muinaislinnat Luokka:Salon historia