EkBass/fiwiki-20250220-pages-articles huggingface dataset:
Knuut Pyhä

Knuut Pyhä (Knud IV den Hellige); (1043–1086) oli Tanskan kuningas vuosina 1080–1086.Kong Knud den Hellige Danmarks Kunger Knuut nousi kuninkaaksi kun hänen veljensä Harald kuoli lapsettomana vuonna 1080. Ennen kuninkaaksi tuloaan Knuut johti Anglosaksien kronikan mukaan viikinkiretkeä Englantiin vuonna 1075. Kuninkaana hän pyrki kasvattamaan valtaansa, ja julisti kaiken käyttämättömän maan ja hylkytavaran kuuluvan kruunulle. Hän sääti myös lakeja köyhien, leskien ja orpojen suojaksi ja pyrki vakiinnuttamaan kirkollisveron eli kymmenysten maksun. Koska Knuut Pyhä oli sukua Knuut Suurelle, hän katsoi olevansa oikeutettu Englannin kruunuun, ja suunnitteli laivastohyökkäystä Vilhelm Valloittajaa vastaan. Ennen kuin laivasto pääsi liikkeelle, Juutinmaan eteläosassa syttyi talonpoikaiskapina. Kuninkaan miehet pakenivat kirkkoon Odensessa, mutta kapinalliset murtautuivat sisään ja tappoivat Knuutin ja koko seurueen. Tämän marttyyrikuoleman ja kirkon hyväksi tekemänsä työn takia Knuut julistettiin pyhimykseksi eli kanonisoitiin vuonna 1101. Knuut on Tanskan suojeluspyhimys.Canute IV Encyclopedia Britannica Avioliitosta vuonna 1080 Adela Flanderilaisen kanssa syntyivät lapset: * Ingegerd Knutsdotter (1081–1086), avioitui ruotsalaisen Folke den Tjocken, Folkunga-suvun esi-isän kanssa. * Kaarle I (1083–1127), Flanderin kreivi * Cecilia Knutsdotter (1085–1131), avioitui Erik-jaarlin kanssa. Roomalaiskatolinen kirkko muistaa Knuut Pyhää tammikuun 19. päivä, Ruotsin ja Suomen kirkot tammikuun 13. päivä Nuutinpäivä, jolloin on kulunut 20 päivää joulupäivästä. == Lähteet == Luokka:Tanskan kuninkaat Luokka:Tanskalaiset pyhimykset Luokka:Vuonna 1043 syntyneet Luokka:Vuonna 1086 kuolleet Luokka:Keskiajan henkilöt hu:II. Knut dán király
Olavi Hunger

Olavi Hunger (Oluf I Hunger , 1050–1095) oli Tanskan kuningas vuosina 1086–1095. Kahden edeltäjänsä tavoin hän oli Sven Estridinpojan avioton poika. Olavin valtakaudelle osui useita katovuosia, mistä hän sai lisänimen Hunger, "nälkä".Kong Oluf Hunger Danmarks Konger == Lähteet == Luokka:Tanskan kuninkaat Luokka:Vuonna 1050 syntyneet Luokka:Vuonna 1095 kuolleet
Kiipijäkäärmeet

Kiipijäkäärmeet (Elaphe) on tarhakäärmeiden heimoon kuuluva myrkyttömien käärmeiden suku. Nykykäsityksen mukaan sukuun kuuluu 17 lajia, joiden levinneisyysalue ulottuu Japanista, Koreasta ja Amurista sekä Malaijien saaristosta Lähi-itään ja Etelä-Eurooppaan.O’Shea 2018, s. 169 Vaikka kiipijäkäärmeitä tavataan pääosin Aasiassa, lajit Elaphe dione, Elaphe sauromates ja Elaphe urartica elävät Euroopassa Aasian lisäksi ja nelijuovakäärme (E. quatuorlineata) elää yksinomaan Euroopassa. (myös suomenkielisen nimen lähde) Kiipijäkäärmeiden sukuun luettiin aiemmin yli 50 lajia, jotka elivät paitsi Euraasiassa, myös Pohjois- ja Keski-Amerikassa. Lajeja yhdistivät löyhästi jotkut ulkonäölliset piirteet, mutta suku ei ollut monofyleettinen, ja lajit kuuluvat tosiasiassa useaan sukuun. Lajeille yhteistä oli se, että ne olivat keski- ja suurikokoisia, usein kiiltäväsuomuisia, olemukseltaan rauhallisia käärmeitä, joista osa myös kiipeili puissa. 2000-luvun ensikymmenellä tehdyt DNA-tutkimukset ovat osoittaneet, että amerikkalaiset lajit ovat läheisempää sukua kuningaskäärmeille kuin varsinaiselle Elaphe-suvulle, ja ne luokitellaan nykyään sukuihin Bogertophis, Pantherophis, Pseudelaphe ja Senticolis. Lisäksi euraasialaisia lajeja on siirretty sukuihin Archelaphe, Coelognathus, Euprepiophis, Gonyosoma, Oocatochus, Oreocryptophis ja Zamenis. Neljä lajia luettiin jonkin aikaa sukuun Orthriophis, mutta ne on nyttemmin palautettu Elaphe-sukuun.O’Shea 2018, s. 170 Kiipijäkäärmeiden sukua on kutsuttu myös suomenkielisillä nimillä pensaskäärmeet ja rottakäärmeet, mutta nykyään ei varsinaista pensaskäärmettä (Zamenis longissimus, aik. Elaphe longissima) eikä rottakäärmettä (Pantherophis obsoletus, aik. Elaphe obsoleta) enää lueta Elaphe-sukuun. Rottakäärmeiksi () kutsutaan edelleen monia suosittuja lemmikkikäärmeitä, joita on nykyään huomattavasti aiempaa useammassa suvussa. Suvulle on ehdotettu myös uutta suomenkielistä nimeä euroopanrottakäärmeet. == Lajit ja alalajit == Kiipijäkäärmeisiin kuuluu 17 lajia: * Elaphe anomala * Elaphe bimaculata * Elaphe cantoris * Elaphe carinata * Elaphe climacophora * Elaphe davidi * Elaphe dione * Elaphe hodgsoni * Elaphe moellendorffi * Elaphe quadrivirgata * Nelijuovakäärme (Elaphe quatuorlineata) * Elaphe sauromates * Elaphe schrenckii * Juovahäntärottakäärme (Elaphe taeniura) * Elaphe urartica * Elaphe xiphodonta * Elaphe zoigeensis == Lähteet == * === Viitteet === Luokka:Tarhakäärmeet
Werner Rathmayr

Werner Rathmayr (s. 26. tammikuuta 1972 Linz, Itävalta) on itävaltalainen, 1990-luvun alkupuolella maailman huippuihin kuulunut mäkihyppääjä. Hän osallistui ensimmäisen kerran maailmancupin osakilpailuun Keski-Euroopan mäkiviikolla 1989–1990 karsiutuen Innsbruckin ja Bischofshofenin kilpailuista. Joulukuussa 1990 Rathmayr selvitti tiensä karsinnasta kilpailuun Sapporon normaalimäessä, mutta ei päässyt toiselle kilpailukierrokselle. Seuraavana päivänä kilpailtiin suurmäessä, jossa hän sijoittui 30:nneksi. Rathmayr voitti ensimmäisen maailmancupin osakilpailunsa Sapporon normaalimäessä joulukuussa 1991, vuosi ensimmäisen kilpailunsa jälkeen. Normaalimäen voiton seuraksi tuli seuraavana päivänä myös suurmäen voitto. Joulukuun lopussa käynnistyi Keski- Euroopan mäkiviikko Saksan Oberstdorfissa, jonka kisan Toni Nieminen voitti ennen Rathmayria. Mäkiviikko jatkui Garmischissa, jossa Rathmayr sijoittui yhdeksänneksi. Innsbruckin kilpailussa sijoitus oli neljäs ja Bischofshofenissa jälleen yhdeksäs. Rathmayr oli mäkiviikon loppupisteissä kolmas Niemisen ja maanmiehensä Martin Höllwarthin jälkeen. Kausi jatkui Rathmayrin kohdalla kahdella osakilpailuvoitolla ja kahdella palkintokorokepaikalla. Vaikka hän johti maailmancupia ennen Albertvillen talviolympialaisia, ei hän päässyt olympialaisissa kilpailemaan. Normaalimäkeen Itävalta valitsi neljä paremmin harjoituksissa hypännyttä miestä, ja kun Rathmayria ei valittu joukkuemäen kilpailuunkaan, lähti hän kesken kisojen kotiin. Olympialaisten jälkeen hän menetti maailmancupin johtonsa olympiavoittaja Toni Niemiselle ja sijoittui cupin loppupisteissä toiseksi. Seuraava maailmancup-kausi 1992-1993 alkoi Ruotsin Falunista, jonka molemmat osakilpailut Rathmayr voitti. Falunin jälkeen hän oli vielä Ruhpoldingissa toinen sekä molemmissa Sapporon kilpailuissa myös toinen, joista suurmäen toinen tila jäi hänen uransa viimeiseksi palkintokorokepaikakseen. Kauden loppupisteissä Rathmayr oli neljäs 171 pisteellään. Viimeisen maailmancupin osakilpailunsa Rathmayr hyppäsi helmikuussa 1997. Urallaan hän voitti 6 osakilpailua ja oli yhteensä 12 kertaa kolmen parhaan joukossa. Hän osallistui kaksiin lentomäen maailmanmestaruuskilpailuihin, joissa sijoitukset olivat 18:s Tšekin Harrachovissa 1992 ja 24:s Slovenian Planicassa 1994. == Lähteet == * === Viitteet === Luokka:Itävaltalaiset mäkihyppääjät Luokka:Vuonna 1972 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
Kate Higgins

Catherine Davis Higgins (s. 16. elokuuta 1969 Charlottesville, Virginia) on yhdysvaltalainen pianisti, laulaja ja ääninäyttelijä. == Elämäkerta == Higgins syntyi Charlottesvillessa, Virginiassa, mutta vietti lapsuutensa Alabaman Auburnissa, jossa hän sai kiinnostuksensa musiikkiin ja erityisesti pianoon. Higgins aloitti pianon soittamisen kuusivuotiaana ja harjoitteli soittamista päivittäin. Esiinnyttyään Chicagossa laulamassa hänen äitinsä päätti rohkaista tytärtään entisestään ja high schoolin jälkeen Higgins opiskeli Auburnin yliopistossa jazzmusiikkia muun muassa Bob Richardsonin kanssa. Valmistumisensa jälkeen hän muutti Los Angelesiin, jossa Higgins kuitenkin kohtasi ongelmia musiikin suhteen, koska koki liikaa paineita perheensä hokiessa hänen mahdollisuuksistaan suurmenestykseen. Liikojen paineiden vuoksi Higgins lopulta tyytyi esiintymään yökerhoissa ja ravintoloissa. Hän kuitenkin löysi musiikin nautintonsa uudestaan laulaen hymnejä ja gospelia. Higgins tallensi uudet kappaleensa kopioidakseen ne ystävilleen. Eräs ystävistä soitti kappaleita vankilassa, jossa hän näki eräiden vankien alkaneen itkeä kuunnellessaan Higginsin soittamia hymnejä. Musiikki oli rauhoittavaa ja se sai samalla Higginsin uran nousuun, jonka myötä hän on usein soittanut jazz- ja gospelmusiikkia sekä vaihtoehtoisesti rockia ja popmusiikkia. Tähän mennessä Higgins on julkaissut viisi albumia. Hänen äitinsä oli nuorempana myös laulaja ja näyttelijä, joka esiintyi usein New Yorkissa. === Ääninäyttelijänä === Higgins päätyi musiikin lisäksi tekemään töitä ääninäyttelijänä 2000-luvun alussa. Hän aloitti ääniroolien tekemisen dubbaamalla animesarjoja ja tekemällä myös mainosjuontoja. Higgins tunnetaan parhaiten dubattuaan Sakura Harunoa Narutossa, Karin Kurosakia Bleachissa ja C.C.:tä Code Geassissa. Lisäksi Higgins on tehnyt useita äänirooleja videopeleihin, kuten Naruto: Ultimate Ninja, EverQuest II, Tales of the Abyss ja Project Sylpheed. Alkuperäisiä rooleja animaatioihin hän on tehnyt Animaliaan, sekä Marvel Comicsin animaatiosarjaan Wolverine and the X-Men. Higgins on myös nykyinen Sonic the Hedgehog-pelisarjan Tails-ketun ääni. Super Mario Odyssey -pelissä hän ääninäyttelee Paulinea. == Diskografia== * Bigger Than Love (2007) * The Solid Rock (2007) * A Very Merry Christmas * Jazz Standards == Lähteet == == Aiheesta muualla == * Kotisivut * * Anime News Network * Luokka:Yhdysvaltalaiset laulajat Luokka:Yhdysvaltalaiset pianistit Luokka:Yhdysvaltalaiset ääninäyttelijät Luokka:Videopelien ääninäyttelijät Luokka:Vuonna 1969 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
Anne-Marie Duff

Anne-Marie Duff (s. 8. lokakuuta 1970 Lontoo) on englantilainen näyttelijä, joka on näytellyt teatterissa, televisiosarjoissa ja elokuvissa. Duff syntyi ja kasvoi Lontoossa, mutta hänen molemmat vanhempansa ovat irlantilaisia. Hän oli vuosina 2006–2016 naimisissa näyttelijä James McAvoyn kanssa, ja heillä on vuonna 2010 syntynyt poika. ==Osittainen filmografia== * Peter Pan (1995–1996, teatteri) – Wendy * Sota ja rauha (1996, teatteri) – Natasha * Kuningas Lear (1997–1998, teatteri) – Cordelia * The Aristocrats (1999, minisarja) – Louisa * Nukkekoti (2000, teatteri) – Nora * Magdalena-sisaret (2002, elokuva) – Margaret * Tohtori Zivago (2002, minisarja) – Olja * Hävytöntä (2004–2005, televisiosarja) – Fiona * Neitsytkuningatar (2005, minisarja) – kuningatar Elisabet I * Nowhere Boy (2009, elokuva) – Julia Lennon * Viimeinen asema (2009, elokuva) – Sasha Tolstoi * Suffragette (2015, elokuva) – Violet Miller * Pako pimeydestä (2015, minisarja) – Claire Church * Rannalla (2017, elokuva) – Marjorie Mayhew *Universumien tomu (2019–, televisiosarja) -Ma Costa ==Lähteet== ==Aiheesta muualla== * * Luokka:Englantilaiset näyttelijät Luokka:Vuonna 1970 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
Ilmārs Bricis

Ilmārs Bricis (s. 9. heinäkuuta 1970 Riika) on latvialainen ampumahiihtäjä, kaksinkertainen MM-kisojen pronssimitalisti. Bricis sijoittui nolla-ammunnalla kolmanneksi 20 kilometrin kilpailussa Pokljukan MM-kisoissa 2001. Hän hävisi kilpailun voittaneelle, yhden sakkominuutin ampuneelle Paavo Puuruselle 29,5 sekuntia. Hopeamitalisti Vadim Sashurin voitti Bricisin vain 1,3 sekunnilla. Bricis sai toisen MM-pronssinsa Hochfilzenin MM-kisojen 2005 10 kilometrin kilpailussa. Hän selvisi tälläkin kertaa sakoitta, kun puolestaan kärkikaksikko Ole Einar Bjørndalen ja Sven Fischer kiersivät yhden sakkokierroksen – ero kultamitaliin oli 24 sekuntia. Hanti Mansijskin MM- kilpailuissa 2003 Bricis oli yhteislähtökilpailussa neljäs vajaat kuusi sekuntia pronssista jääneenä. Olympiakisoissa Bricis on ollut parhaimmillaan neljäs Torinon 2006 kisojen takaa-ajokilpailussa; ero pronssimitalisti Sven Fischeriin oli 11,1 sekuntia. Naganon kisoissa 1998 hän oli 20 kilometrillä viides. Maailmancupin osakilpailuissa hän on ollut kolme kertaa toinen ja neljästi kolmas sekä cupin kokonaispisteissä parhaimmillaan yhdestoista kaudella 1997–1998. == Saavutuksia == *MM-kilpailut **Ruhpolding 1996: 10 km:llä kolmastoista **Pokljuka 1998: takaa-ajossa yhdeksäs **Kontiolahti 1999: viestissä viides, takaa-ajossa kuudes, 10 km:llä kahdestoista **Oslo 1999: 20 km:llä kymmenes, yhteislähdössä viidestoista **Oslo 2000: yhteislähdössä neljästoista **Lahti 2000: viestissä kuudes **Pokljuka 2001: 10 km:llä pronssia, yhteislähdössä kahdeksas **Hanti-Mansijsk: yhteislähdössä neljäs, takaa-ajossa kahdestoista **Hochfilzen 2005: 10 km:llä pronssia, yhteislähdössä kolmastoista, takaa-ajossa neljästoista **Östersund 2008: yhteislähdössä kahdestoista, takaa-ajossa kolmastoista, normaalimatkalla viidestoista *Olympialaiset **Nagano 1998: 20 km:llä viides, viestissä kuudes **Torino 2006: takaa-ajossa neljäs, 10 km:llä kahdestoista **Vancouver 2010: 10 km:llä neljästoista == Lähteet == * Luokka:Latvialaiset ampumahiihtäjät Luokka:Vuonna 1970 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
John Ashley

John Ashley (5. maaliskuuta 1930 Galt, Ontario, Kanada – 5. tammikuuta 2008 Kitchener, Ontario, Kanada) oli kanadalainen Hockey Hall of Fameen valittu jääkiekkoerotuomari. Ashley pelasi vielä AHL-tasolla jääkiekkoa, mutta keskittyi tuomarointiin saatuaan ensimmäisen sopimuksensa vuonna 1959. Hän tuomitsi otteluita aluksi farmisarjoissa, mutta nousi nopeasti NHL:ään, jossa hän teki pitkän uran ja oli todella arvostettu tuomarina. Yhteensä Ashley tuomaroi 622 NHL:n runkosarjan ja 58 pudotuspelien ottelua. Vuosina 1964–1972 hän tuomitsi jokaisen pudotuspelisarjan seitsemännen, eli ratkaisevan, ottelun. Ashley vihelsi NHL:ssä 13 kauden ajan ja tämän jälkeen toimi vielä liigan tuomaritarkkailijana ja -neuvojana. Hänet valittiin Hockey Hall of Fameen vuonna 1981 tuomariedustajana. Ashley kuoli sydänvaivoihin 77-vuotiaana tammikuussa 2008. Hän oli naimisissa 56 vuotta June Ashleyn kanssa, ja heillä oli kaksi lasta, tytär ja poika. == Lähteet == * Luokka:Kanadalaiset jääkiekkotuomarit Luokka:Hockey Hall of Fame Luokka:Vuonna 1930 syntyneet Luokka:Vuonna 2008 kuolleet
Rottenführer

Rottenführer oli natsi-Saksan puolisotilaallisisten järjestöjen, kuten SS:n ja Sturmabteilungin, käyttämä arvo. Arvo otettiin käyttöön ensimmäiseksi SA:ssa vuonna 1932. SA oli laajentunut huomattavasti kansallissosialistisen puolueen suosion kasvaessa ja se uudisti arvoasteikkoaan 1930-luvun alussa. Koska SA:lla ja SS:llä oli samanlainen arvojärjestelmä vielä tuolloin, arvo siirtyi samalla myös SS:lle. Suoraan käännettynä Rottenführer voi tarkoittaa pienen ryhmän, taisteluparin tai joukkion johtajaa, ja se oli alin arvo, jonka haltijalla oli komennossaan miehistöä. Rottenführer johti ryhmää, johon kuului korkeintaan 6–7 miestä. Waffen-SS:n Rottenführer johti yleensä pientä 3–4 miehen ryhmää, kuten esimerkiksi tulitukiryhmää, konekivääriryhmää tai tiedusteluryhmää. Rottenführerin lähin esimies oli Unterscharführer ja häntä alempi arvo oli Sturmmann. SS:n uudistaessa arvoasteikkoaan vuonna 1934 Rottenführerin arvo ja tehtävä säilyivät, mutta esimieheksi tuli Unterscharführer. Wehrmacht määritteli vastaaviksi arvoiksi Stabsgefreiterin ja Obergefreiterin. Suomen puolustusvoimiin verrattuna arvo sijoittuu korpraalin ja alikersantin väliin.Stein: s. 347 Suomeksi arvot kääntyvät tavallisimmin muotoihin ylikorpraali ja esikuntakorpraali (Sven Hassel). == Katso myös == * SS-arvot ==Lähteet== * ===Viitteet=== Alempi arvo Sturmmann SS-arvo Rottenführer Ylempi arvo Unterscharführer Luokka:SS:n sotilasarvot Luokka:Sturmabteilungin sotilasarvot
M61 Vulcan

M61 Vulcan -tykki on 20 mm -kaliiperinen Gatling-konekiväärin tyyppinen kiertäväputkinen konetykki, joita käytetään yhdysvaltalaisvalmisteisissa sotilaslentokoneissa. Moniputkisuus vähentää suuritulinopeuksisten konetykkien putkien kuumenemisongelmaa ja mahdollistaa suuremman tulinopeuden. ==Hävittäjälentokoneet== *F-104 *F-105 *F-106 (myöhäisemmät mallit) *F-111 Aardvark *F-4 Phantom II *F-14 Tomcat *F-15 Eagle *F-16 Fighting Falcon *F/A-18 Hornet *F-22 ==Pommikoneet== *B-58 Hustler *B-52 Stratofortress ==Muuta== M61 on mm. Yhdysvaltain laivastoon käyttämän Phalanx CIWS -konetykin ase osana laivan omasuoja-aseistusta. ==Katso myös== * M134 Minigun, amerikkalainen Gatling-tyyppinen konekivääri ==Aiheesta muualla== *FAS Military Analysis Network: GAU-4 20mm Vulcan M61A1/M61A2 20mm Automatic Gun Luokka:Lentokoneiden konetykit Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit Luokka:Konetykit Luokka:Kiertäväputkiset konetykit
Panssarivaunukanuuna

Panssarivaunukanuuna on taistelupanssarivaunun pääase. Ensimmäisten panssarivaunujen kanuunat eivät olleet erikoisvalmisteisia, vaan muusta käyttötarkoituksesta niihin sovitettuja. Myöhemmin panssarivaunukanuunat kehittyivät omaan suuntaansa. Lataamisensa perusteella panssarivaunukanuunat voidaan jakaa käsin ladattaviin ja automaattisesti ladattaviin. Automaattisesti ladattavista kanuunoista yleinen on neuvostoliittolais- venäläinen 2A46M ja käsin ladattavista saksalainen Rheinmetall L44. Automaattilatauksen etuna on se, että taistelupanssarivaunun miehistön lukumäärää voidaan vähentää lataajan tarpeettomuuden vuoksi yhdellä, yleensä kolmeen. == Aiheesta muualla ==
Kanoé

Kanoé eli kanoê (myös amniapé) on tupilaisen kielikunnan monden kieliryhmään kuuluva lähes kuollut kieli . Sillä on enää seitsemän Brasiliassa asuvaa puhujaa, joista lähes jokainen käyttää nykyään portugalia tai jonkin toisen heimon murretta seka-avioliittojen takia. Pricen mielestä (1978) kanoé kuului nambiquaralaisiin kieliin, kun taas Greenberg (1990) yritti yhdistää sen kunsaan. Myöhemmin (1997) hän esitti viitteitä siitä, että kieli saattaa kuulua macro-tucanoalaisiin kieliin. == Lähteet == ==Aiheesta muualla== * Ethnologue * Swadeshin lista Luokka:Brasilian kielet Luokka:Tupi-kielet Luokka:Etelä-Amerikan kuolleet kielet
Pjotr Hohlov

Pjotr Iljitš Hohlov (; 12. tammikuuta 1910 Jesipovo Moskovan alue, Venäjän keisarikunta − 7. maaliskuuta 1990 Moskova, Neuvostoliitto) oli Neuvostoliiton ilmavoimien kenraaliluutnantti ja Neuvostoliiton sankari. Hohlov kävi seitsemän luokkaa keskikoulua ja työskenteli viilaajana moskovalaisessa tehtaassa. Hän siirtyi palvelukseen Neuvostoliiton laivastoon vuonna 1932. Seuraavana vuonna hän valmistui Volgan lentoteknillisestä koulusta ja vuonna 1936 Jeiskin laivastoilmailuopistosta. Toisen maailmansodan alettua hän osallistui vuosina 1939–1940 talvisotaan. Kesäkuusta 1941 alkaen Hohlov lensi miinoitus- ja tiedustelulentoja Itämerellä. Hän osallistui Neuvostoliiton suuren isänmaallisen sodan ensimmäiseen Berliiniin kohdistettuun ilmapommitukseen 8. elokuuta 1941 ja tuli nimetyksi Neuvostoliiton sankariksi. Hohlovin epäillään olleen sen SB-2-lentokoneen päällikkö, joka välirauhan aikana kesällä 1940 pudotti suomalaisen matkustajakone Kalevan Suomenlahteen.. == Kunnianosoitukset == * Kultainen tähti n:o 524 * Hauta == Aiheesta muualla == * Geroi strany Хохлов Пётр Ильич 12.1.1910–7.3.1990 Герой Советского Союза * Hohlov, Pjotr: Nad tremia moriami (”kolmen meren yllä”; muistelmat), Moskova 1982 ja Leningrad: Lenizdat, 1988. == Lähteet == Luokka:Neuvostoliiton sankarit Luokka:Neuvostoliittolaiset kenraalit Luokka:Vuonna 1910 syntyneet Luokka:Vuonna 1990 kuolleet
Suomen joukkue lentopallon Euroopan-mestaruuskilpailuissa 2007

Suomen lentopallomaajoukkue sijoittui Moskovassa käydyissä EM-kisoissa 2007 neljänneksi, mitä pidetään Suomen kaikkien aikojen parhaimpana saavutuksena lentopalloilussa. == Joukkue == Numero Nimi Syntymäaika Seura 1 Tapio Kangasniemi 07.03.1979 Isernia 3 Mikko Esko 03.09.1978 Sempre Volley Padova 5 Antti Siltala 14.03.1984 Noliko Maaseik 6 Tuomas Sammelvuo 16.02.1976 Dynamo- Yantar 7 Matti Hietanen 03.01.1983 Mantona 8 Simo-Pekka Olli 13.11.1985 Sempre Volley Padova 11 Janne Heikkinen 11.04.1976 Belchatow 12 Olli Kunnari 02.02.1982 AS Cannes 13 Mikko Oivanen 26.05.1986 Bozkurt Belediyes 14 Konstantin Shumov 15.02.1985 Taranto 15 Matti Oivanen 26.05.1986 Pielaveden Sampo 16 Urpo Sivula 15.03.1988 Pielaveden Sampo == Valmennusryhmä == * Päävalmentaja: Mauro Berruto * Kakkosvalmentaja: Andrea Pozzi * Tilastoijat: Fabio Gabban , Tuomas Mikkola * Fysioterapeutti: Marko Panu * Tiedottaja: Toni Flink * Lääkäri: Tiina Nylander * Managerit: Jaana Tulla , Tero Viitanen == Muuta == Suomen joukkueen vakituinen kakkosvalmentaja Pertti Honkanen joutui jättämään kilpailut väliin sairastelun vuoksi. Hänen tilalleen Mauro Berruton avuksi tuli Andrea Pozzi, joka toimi muuten fysiikkavalmentajana joukkueessa. Euroopan-mestaruuskilpailuissa 2007
Walther GSP

Walther GSP on tarkkuuspistooli, joka on suosittu kilpa- ja harjoitteluase monissa eri ampumaurheilulajeissa, kuten esimerkiksi isopistooliammunnassa, olympiapistooliammunnassa, vakiopistooliammunnassa ja urheilupistooliammunnassa. Ase on puukahvainen, massasulkuinen, alumiinirunkoinen ja sen lipaskuilu sijaitsee liipasinkaaren etupuolella. Aseessa on täysin säädettävät tähtäimet. Liipasimen vastus on säädettävissä. Asetta valmistaa Walther. Ase toimitetaan laukussa kahdella lippaalla varustettuna. ==Eri versiot== Ase on ns. vaihtokaliiperiase, joka Waltherin tapauksessa tarkoittaa sitä että osia vaihtamalla aseen kaliiperi on joko .22 LR tai .32 S&W; Long. Aseen voi ostaa myös joko pelkällä .22 LR-sarjalla tai pelkällä .32 S&W-sarjalla; varustettuna. Aseesta on saatavilla myös tarkempi GSP Expert-versio, jossa on mm. pidempi piippu, säädettävä rekyylinvaimennin ja aseen piipun heilahtelua ja tärähtelyä vähentävä piippurakenne suuremman tarkkuuden saavuttamiseksi. Pidemmästä piipusta johtuen GSP Expert on myös hieman painavampi kuin perusversio. Expert-versiossa on myös nitrokarbonoitu lukko. Valmistajan mukaan tämä vähentää kitkaa ja lisää kestävyyttä. Vaihtokaliiperiaseen merkittävin etu kahteen erilliseen aseeseen verrattuna on kahvan ja laukaisukoneiston asetusten säilyminen täysin samanlaisena ammuttaessa eri pistoolilajeja. Nykyiset Suomen Ampumaurheiluliiton säännöt mahdollistavat tämän. Aseen voi tilata useilla erityyppisillä ja kokoisilla kahvoilla. Myös vasenkätisiä ja nuorille ampujille ja naisille sopivia pienempiä kahvoja valmistetaan. ==Muuta== Suomalaisten aseen hallussapitolupaehtojen mukaisesti Walther GSP:hen täytyy olla omat hallussapitolupansa sekä perusaseelle että mahdolliselle vaihtosarjalle. Perusase vaatii aseen hallussapitoluvan ja vaihtosarja aseen osan hallussapitoluvan. Tämä johtuu siitä, että vaihtosarjan kaliiperi on toinen kuin perusaseessa. Aseeseen saa myös vaihtosarjan .22 Short-patruunoille, jolloin aseen mallimerkintä on Walther OSP. ==Eri versioiden teknisiä tietoja== GSP (vanhat versiot) GSP GSP Expert OSP Kaliiperi .22 LR .22 LR .32 S&W; .22 LR .32 S&W; .22 Short Kokonaispituus 300 mm 292 mm 292 mm 295 mm 295 mm 298 mm Leveys 50 mm 50 mm 50 mm 50 mm 50 mm 50 mm Korkeus 150 mm 150 mm 150 mm 142 mm 142 mm 142 mm Paino 1.270 g 1.180 g 1.280 g 1.200 g 1.280 g 1.160 g Tähtäinväli 220 mm 220 mm 220 mm 220 mm 220 mm 274 mm Piipun pituus 115 mm 107 mm 107 mm 115 mm 107 mm 85 mm Laukaisuvastus 1.000 g / 1.360 g 1.000 g / 1.360 g 1.360 g 1.000g / 1.360 g 1.360 g 100–200 g Lippaan kapasiteetti 5 5 5 5 / 10 5 5 ==Aiheesta muualla== *Maahantuojan Walther-sivu *Valmistajan Walther GSP-sivut Luokka:Pistoolit
Suomen joukkue lentopallon Maailmanliigassa 2007

Suomen lentopallomaajoukkue sijoittui vuoden 2007 maailmanliigassa historiallisesti seitsemänneksi. Lentopallomaajoukkue haki paikkaa Puolassa pelattuun lopputurnaukseen villillä kortilla, mutta kortin sai lopulta edellisvuoden hopeamaa Ranska. == Joukkue == Numero Nimi Syntymäaika Seura 1 Tapio Kangasniemi 07.03.1979 Isernia 3 Mikko Esko 03.09.1978 Sempre Volley Padova 4 Antti Esko 30.07.1982 Salon Piivolley 5 Antti Siltala 14.03.1984 Noliko Maaseik 6 Tuomas Sammelvuo 16.02.1976 Dynamo-Yantar 7 Matti Hietanen 03.01.1983 Mantona 8 Teppo Heikkilä 13.11.1985 Kempeleen Lentopallo 11 Janne Heikkinen 11.04.1976 Belchatow 12 Olli Kunnari 02.02.1982 AS Cannes 13 Mikko Oivanen 26.05.1986 Bozkurt Belediyes 14 Konstantin Shumov 15.02.1985 Taranto 15 Matti Oivanen 26.05.1986 Pielaveden Sampo 16 Urpo Sivula 15.03.1988 Pielaveden Sampo 17 Tuukka Anttila 13.01.1980 Möers 18 Jukka Lehtonen 22.02.1982 Rovaniemen Santasport 19 Jarmo Kaaretkoski 12.12.1982 Rovaniemen Santasport == Valmennusryhmä == * Päävalmentaja: Mauro Berruto * Kakkosvalmentaja: Pertti Honkanen, * Fysiikkavalmentaja: Andrea Pozzi * Tilastoijat: Fabio Gabban , Tuomas Mikkola * Fysioterapeutti Kari Vatjalainen * Tiedottaja Toni Flink * Lääkäri Tiina Nylander , Kyösti Latvala , * Managerit: Tero Viitanen == Muuta == Suomen joukkueesta jäi pois paljon huippunimiä loukkaantumisten vuoksi. Joukkueen runkopelaajat Janne Heikkinen ja Simo-Pekka Olli eivät osallistuneet maailmanliigaan ollenkaan. Heikkinen lepäsi raskaan kauden jälkeen, ja Olli kuntoutti leikattua polveaan. Lisäksi Teppo Heikkilä joutui jättämään pelit kesken liigan, kipeän olkapään vuoksi. Joukkueessa pelasivat myös kaksi veljesparia, kun Oivasen kaksoisveljekset ja Eskon veljekset olivat joukkueessa mukana. Maailmanliigassa 2007
William Allen

William Allen (joulukuu 1803 Edenton – 11. heinäkuuta 1879 Ohiossa lähellä Chillicothea) oli yhdysvaltalainen demokraattipoliitikko, joka toimi uransa aikana senaattorina ja Ohion kuvernöörinä. Allen edusti Ohiota Yhdysvaltain edustajainhuoneessa vuosina 1832–1834 ja senaatissa 1837–1849, häviten valinnan kolmannelle kaudelle vuonna 1848. Hän toimi Ohion kuvernöörinä vuosina 1874–1876 pyrkien vielä toiselle kaudelle, jolle ei kuitenkaan tullut valituksi. Kuvernöörikauden päättymisen jälkeen Allen vetäytyi kotitilalleen lähelle Ohion Chillicothea, jossa hän kuoli 1879. == Lähteet == == Aiheesta muualla == *William Allen Biographical Directory of the United States Congressin sivuilla Luokka:Ohion kuvernöörit Luokka:Yhdysvaltain edustajainhuoneen jäsenet Luokka:Yhdysvaltain senaatin jäsenet Luokka:Yhdysvaltalaiset demokraattipoliitikot Luokka:Vuonna 1803 syntyneet Luokka:Vuonna 1879 kuolleet
Pääskyvuoren kasarmi

Pääskyvuoren kasarmi on Pääskyvuoressa, Turussa sijaitseva kasarmialue. Kasarmialue on rakentunut toisen maailmansodan aikana Pääskyvuoren rinteeseen ammustuotantoa varten louhittujen luolien ympärille. Vuonna 1945 alueelle rakennettiin kasarmirakennus Turun Ilmatorjuntapatteristolle (TurItPsto). Patteristo toimi kasarmilla vuoteen 1963 kunnes se siirtyi suurempiin tiloihin Heikkilän kasarmille. Samana vuonna tiloihin siirtyi 2. Erillinen Viestikomppania (2.ErVK). Viestikomppania yhdistettiin Heikkilässä sijaitsevien ilmatorjuntapatteriston ja Toisen Erillisen Autokomppanian kanssa Varsinais-Suomen Ilmatorjuntarykmentiksi vuonna 1989. Vuonna 1994 viestikomppania siirtyi Riihimäen Viestirykmenttiin. Alueella toimi vielä vuosina 1996–1997 Turun rannikkorykmentin esikuntapatteri. Esikuntapatterin poistuttua Pansioon ei alueella ole enää koulutettu varusmiehiä. Kasarmialueella toimii Pääesikunnan alainen Etelä-Suomen Johtamisjärjestelmäkeskus. Kasarmialueelle rakennettiin vuonna 1964 Pääskyvuoren linkkitorni, joka on Turun korkein rakennus. Vuonna 2006 toteutuneella maanvaihtosopimuksella Turun kaupunki sai haltuunsa suurimman osan kasarmialueesta valtiolta. Alueelle kaavoitetaan muun muassa pienkerrostaloasutusta. Suojellun kasarmirakennuksen kaupunki vuokrasi taiteilijoille työtiloiksi. Taiteilijat muuttivat kasarmiin loppukeväästä 2009 ja kasarmirakennus kulkee nyt nimellä Taiteilijatalo Fimbul. == Kuvia vuodelta 2012 == Tiedosto:Pääskyvuoren kasarmi - päärakennuksen pesuhuone.JPG|Päärakennuksessa sijaitseva pesuhuone Tiedosto:Pääskyvuoren kasarmi - pieni puurakennus.JPG|Sotilaskoti. Tiedosto:Pääskyvuoren kasarmi - huoltorakennus.JPG|Kasarmilla oleva huoltorakennus Tiedosto:Pääskyvuoren kasarmi - luolaston suuaukko.JPG|Luolan suuaukko ==Lähteet== * Turun Sanomat 19.6.2005, Suljettu alue avautumassa * Turun Sanomat 26.8.2006, Turku pääsee myymään tontteja Hirvensalossa * Turun Sanomat 24.11.2006, Pääskyvuoren tilat osittain sopivat taideväelle * Fimbul Luokka:Suomen varuskunnat Luokka:Turun rakennukset ja rakennelmat
65 Degrees North

65 Degrees North oli oululainen vuonna 2004 perustettu englanninkielinen verkkolehti, jonka toimituskunta koostui vapaaehtoisista englantia puhuvista, useita eri kansallisuuksia edustavista henkilöistä. Lehti oli yksi Suomen harvoista englanninkielisistä lehdistä, ja se käsitteli oululaista arkipäivää, kulttuuria ja tapahtumia. Päätoimittajana toimi Oulun kaupungin keskushallinnon Innovaatiot ja markkinointi -ryhmässä toimiva hollantilaissyntyinen Ata Bos. Lehti perustettiin Ata Bosin johdolla vuonna 2004 tuottamaan englanninkielistä informaatiota oululaisesta kulttuurista ja tapahtumista Oulun seudulla asuville maahanmuuttajille. Ensimmäisen kerran lehti julkaistiin lokakuussa 2005. Lehden toimittajakunta oli monikansallinen, ja se työllisti kolme osa-aikaista toimittajaa. ==Lähteet== Luokka:Oulun media Luokka:Suomalaiset verkkolehdet
Georg Strömberg

Georg Adolf (G. A.) Strömberg (6. syyskuuta 1823 Helsinki – 31. tammikuuta 1906 Helsinki) oli suomalainen upseeri ja insinööri, joka toimi Suomen valtion rautateiden ensimmäisenä pääjohtajana vuosina 1862–1903. Tuona aikana rakennettiin lähes koko Suomen rataverkko. == Nuoruus == Strömbergin vanhemmat olivat tunnettuun kauppiassukuun kuulunut Helsingin oikeuspormestari ja laamanni Johan Adolf Strömberg sekä Antoinette Agricola. Hän kävi Haminan kadettikoulun vuosina 1838–1844 ja palveli sitten ensin vänrikkinä 6. kevyessä tykistöpatteristossa 1844–1847 ja vuodesta 1847 lähtien luutnanttina sotilaallisesti järjestetyssä tie- ja vesikulkulaitosten insinöörikunnassa (joka oli osa Tie- ja vesikulkulaitosten johtokuntaa). Strömberg ylennettiin 1857 kapteeniksi ja 1861 everstiluutnantiksi. == Ura Rautatiehallituksessa == Vuonna 1849 Strömberg sai määräyksen tutkia mahdollisuutta rakentaa rautatie Helsingistä eteläiseen Hämeeseen. Kun päätös Helsingin ja Hämeenlinnan välisen radan rakentamisesta tehtiin, hänet nimitettiin 1858 rakennustyötä johtaneen Knut Stjernvallin apulaiseksi. Tämän Suomen ensimmäisen rautatien valmistuttua maaliskuussa 1862 Strömberg nimettiin sen vt. päälliköksi. Hänen virkansa vakinaistettiin vuonna 1871. Tie- ja vesikulkulaitosten ylihallituksen alaisena rautatiepäällikkönä hän sai johdettavakseen myös Suomen muut ratayhteydet sitä mukaa kun ne valmistuivat, tosin viraston johtosääntö ei jättänyt rautatiepäällikölle paljoakaan itsenäistä toimivaltaa. Strömberg oli myös Riihimäen-Pietarin ratarakennuksen piiri-insinöörinä 1868–1870. Rautatiepäällikön kansliasta muodostettiin vuonna 1877 itsenäinen virasto, Rautatiehallitus, ja Strömberg nimitettiin sen ensimmäiseksi pääjohtajaksi. Hän oli tiettävästi pidetty valtion rautateiden henkilökunnan keskuudessa. Strömbergin koko nelikymmenvuotisen johtajakauden aikana Suomeen rakennettiin 3 000 kilometriä rautateitä ja kalusto modernisoitui suuresti. Hän jäi eläkkeelle vasta 80-vuotiaana, minkä jälkeen rautatiehallituksen johto venäläistettiin osana sortovuosien yhtenäistämispolitiikkaa. Strömberg sai 1872 valtioneuvoksen ja 1886 todellisen valtioneuvoksen arvonimen. Hän oli vuodesta 1874 Helsingin kaupunginvaltuuston jäsenenä. Strömberg osallistui vuonna 1873 Rautatievirkamiesliiton perustavaan kokoukseen.Toimintaa vuodesta 1873 Rautatievirkamiesliitto. Viitattu 5.8.2012. == Lähteet == Luokka:Helsingin kaupunginvaltuutetut Luokka:Suomalaiset virkamiehet Luokka:Suomalaiset upseerit Luokka:Sotilasinsinöörit Luokka:Vuonna 1823 syntyneet Luokka:Vuonna 1906 kuolleet Luokka:Rautatiehallituksen pääjohtajat
Atia Balba Caesonia

Atia Balba Caesonia (85 eaa., Rooma – 43 eaa., Rooma) oli keisari Augustuksen äiti ja Julius Caesarin siskontytär. Atian isä oli preettori Marcus Atius Balbus ja hänen äitinsä Julia oli toiseksi vanhin Julius Caesarin siskoista. Perheeseen kuului myös kaksi muuta tytärtä, joiden nimet olivat Atia Balba Prima ja Atia Balba Tertia. Atia meni naimisiin preettori Gaius Octaviuksen kanssa. Octavius eteni urallaan aina Makedonian kuvernööriksi asti. Atian perhe asui lähellä Octaviuksen suvun kotia Velletrissä. Atia ja Octavius saivat kaksi lasta: Octavia Minorin vuonna 69 eaa. ja Augustuksen vuonna 63 eaa. Atian on kerrottu olleen poikkeuksellisen uskonnollinen ja moraalinen sekä yksi Rooman ihailluimmista äideistä. Hänen läheisyydessään ei saanut lausua yhtään alatyylistä sanaa tai tehdä minkäänlaista väärää tekoa. Atian on myös sanottu nähneen jumalallisia ennusmerkkejä lapsensa Augustuksen syntymään liittyen. Näiden jumalallisten merkkien vuoksi Augustusta pidettiin Apollon poikana. Kun Octavius vuonna 59 eaa. kuoli, Atia meni uusiin naimisiin Lucius Marcius Philippuksen kanssa. Philippus oli vuoden 56 eaa. konsuli. Atia ja Philippus eivät saaneet yhteisiä lapsia, mutta Philippus otti Atian edellisen liiton lapset suojelukseensa. Kun Caesar murhattiin vuonna 44 eaa. Atia ja Philippus pelkäsivät Augustuksen puolesta ja pyysivät tätä olemaan ottamasta vastaan Caesarin perintöä. Atia kuoli Augustuksen ollessa konsulina ensimmäistä kertaa vuonna 43 eaa. Hänet on haudattu Augustuksen mausoleumiin, joka sijaitsee Roomassa. == Atia populaarikulttuurissa == Polly Walker esittää kuvitteellista Atiaa televisiosarjassa Rooma. Sarjassa hänet kuvataan ovelaksi, manipuloivaksi ja seksuaalisesti estottomaksi naiseksi, joka pitää erityistä huolta perheensä edusta ja menestyksestä. == Lähteet == Caesonia, Atia Balba Luokka:Vuonna 85 eaa. syntyneet Luokka:Vuonna 43 eaa. kuolleet
Röytän ratapiha

Röytän ratapiha on rautatieliikennepaikka Suomen rataverkkoon kuuluvalla rataosalla ja se on samalla rataosan eteläinen pääteliikennepaikka. Liikennepaikka on otettu käyttöön vuonna 1928 rataosan valmistuessa. Liikennepaikka palvelee pääasiassa Outokummun terästehtaan tavarakuljetuksia. Ratapihalta on raideyhteys tehtaan ratapihalle. Liikennepaikka on miehittämätön, ja kaikki liikenne tapahtuu vaihtotyönä. Liikkumisluvat annetaan radiolla Torniosta käsin, paitsi silloin, kun Tornion liikennepaikka on kaukokäytössä, jolloin luvat annetaan Oulusta. Röytän asemarakennus on rakennettu vuonna 1928 rautatiehallituksen arkkitehti Thure Hellströmin laatimien laituri-tyyppisten liikennepaikkojen asemarakennuspiirustusten mukaan, kuitenkin peilikuvana. ==Lähteet== Luokka:Tornion rautatieliikennepaikat
Vientirauha

Vientirauha Oy oli vuonna 1920 perustettu suomalainen lakonmurtajakaarti, johon kuului enimmillään 34 000 jäsentä. Suomalaiset kommunistit ja sosiaalidemokraatit kävivät 1920-luvun alussa valtataistelua Suomen Ammattijärjestön ja ammattiliittojen johdosta. Työnantajat eivät kuitenkaan tunnustaneet ammattijärjestöjä neuvottelukumppaneiksi ja perustivat Vientirauha Oy:n vuonna 1920 murtamaan lakkoja. Vientirauha Oy:n työntekijät pitivät lakkoilijoiden toimintaa Neuvostoliiton tukemana työmaaterrorina, kun taas lakkoilijat pitivät Vientirauha Oy:n työntekijöitä elinehtojensa polkijoina. == Historia == Keskeisiä henkilöitä Vientirauha Oy:n perustamisessa vuonna 1920 olivat Kymin Oy:n johtaja Einar Ahlman ja G. A. Serlachius Oy:n johtaja Gösta Serlachius. Vuorineuvos Serlachius oli käynyt opintomatkalla Yhdysvalloissa ja saanut ajatuksen lakonmurtajajärjestön perustamisesta. Perustamisen valmistelivat toimitusjohtaja, kenraali Rudolf Waldén, toimitusjohtaja Jacob von Julin, Gösta Serlachius ja toimitusjohtaja Carl Rosenlew. Perustava kokous pidettiin 28.2.1920 STK:n toimistossa, missä syntyi Valtakunnan Lentävien Työjoukkojen järjestö. Nimi muutettiin pian Yhtymä Vientirauhaksi. Toiminta käynnistyi nopeasti ja ilman sääntöjä; siitä kuitenkin pidettiin huoli, että kaikki palkattavat työntekijät olivat lakkoilun vastustajia. Vientirauha Oy:ta johti aktivisti ja jääkärivärväri Martti Pihkala, jonka mukaan järjestöä kutsuttiin myös Pihkalan kaartiksi. Aluksi Vientirauhan toimintaa rahoitti paperiteollisuus, mutta 1920-luvun kuluessa mukaan liittyivät kaikki keskeiset työnantajaliitot. Lakon murtaminen oli mahdollista niillä aloilla, joilla työssä ei tarvittu erityistä ammattitaitoa. Erikoisosaamista vaativien alojen lakkojen murtamista varten perustettiin rinnakkaisjärjestö Teknisen Työn Turva, mutta tämä järjestö jäi lyhytikäiseksi.Suomalaiset fasistit, kirjoittajat Aapo Roselius, Oula Silvennoinen, Marko Tikka, WSOY 2016, Vientirauhasta luvussa Lakkorikollisuutta vastaan (Google kirjat linkki) Lakonmurtajat Vientirauha hankki joko suojeluskuntajärjestön kautta tai värvärien verkoston avulla. Lakonmurtajat olivat usein maalaistalojen poikia tai varakkaampia mökkiläisiä ja Etelä-Pohjanmaa oli keskeinen värväysalue. Mukana oli useita jääkäriliikkeessä toimineita sekä Suomen sisällissotaan valkoisten puolella osallistuneita. Yksi järjestön tunnetuimmista asiamiehistä oli Etelä- Pohjanmaalla Vihtori Kosola. 1920-luvun lakot olivat usein erittäin pitkiä, esimerkiksi maanlaajuinen satamalakko 1928–1929 kesti kymmenen kuukautta, ja näiden lakkojen murtamista työnantajat koettivat toteuttaa Vientirauha Oy:n avulla. Vientirauhan toiminta päättyi lopullisesti vuonna 1940 talvisodan aikana työnantaja- ja työntekijäjärjestöjen välillä solmittuun tammikuun kihlaukseen. == Lähteet == * ===Viitteet=== ==Aiheesta muualla== *YLE: Sata vuotta sitten valkoinen Suomi kävi lakkoja vastaan salaperäisen mahtijärjestön avulla 10.3.2024 Luokka:Puolisotilaalliset järjestöt Luokka:Ammattiyhdistysliike Luokka:Suomen politiikka 1920-luvulla‎
Martti Kadenius

Martti Kadenius (s. 11. elokuuta 1955 Tornio) on suomalainen teatterinäyttelijä ja -ohjaaja. Hänellä oli Velho-oopperatrilogian Käärme- oopperassa miespäärooli Iso-Venne, sekä muita pienempiä rooleja. Ohjaajana mm. Maa on syntinen laulu, Velhotar, Selekosen Ihimisiä, Rosvo-Perttunen, Läkkisepän Onni, Piaf-Pariisin Pikku Varpunen, Ruoka Hissi, Keisarin Narri,Över Älven, Mestari, Minä Kirjailijatar, Elämäni Kronikka, Benjamin, Mukka - olen toinen kuin tiedät. Kadenius on näytellyt lukuisissa näytelmissä niin Suomessa kuin Ruotsissa. Kadenius on toiminut myös teatterikriitikkona, sekä kirjoittanut lukuisia kulttuuripoliittisia artikkeleita eri lehtiin. == Lähteet == Luokka:Suomalaiset teatterinäyttelijät Luokka:Suomalaiset teatteriohjaajat Luokka:Vuonna 1955 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
Jari Vesa

Jari Vesa (14. tammikuuta 1961 Rovaniemi – 26. marraskuuta 2020 Torniohttps://www.hs.fi/muistot/art-2000007711129.html) oli suomalainen radiotoimittaja ja viihdetaiteilija, joka työskenteli Yle Radio Suomen maakuntaradiossa Yle Kemissä. Vesa kuului Jope Ruonansuun ja Tommi Reposen muodostamaan Elvis-osasto-viihderyhmään, jossa hän esitti muun muassa Oula Mälkättäjä -nimistä lappalaismiestä. Vuonna 1992 ryhmä julkaisi albumit Elvis- osasto ja Täällä Washington. Lisäksi Vesa näytteli Yleisradion 1990-luvulla esitetyn KesäQ-ohjelman Riehuvaa reportteria Kärkkäriä. Tuossa yhteydessä Kärkkäri oli sukunimeen liittyvä väännös Kärkkäisestä. Vuosina 2002–2018 hän teki Reposen kanssa Anonyymit kotikiusatut -nimistä huumoriohjelmaa Yle Radio Suomelle. Viikoittain vaihtuvissa radio-ohjelman aiheissa kaverukset Pauli ja Veijo kertasivat tuoreita ajankohtaistapahtumia kahden miehen pienoismuotoisen vertaistukiryhmän kautta. Ohjelman roolihahmoilla oli kummallakin Martta- niminen vaimo asuinkumppaninaan, joka oli niin sanottu dominoiva kotikiusaaja. Vesa esiintyi myös erilaisissa tapahtumissa kuten Ranuan Hillamarkkinoilla. Hän oli myös vuorotteva juontaja lauantain Entisten Nuorten Sävellahjassa. Vesa myös näytteli ja oli mukana TV-ohjelmassa Lauantaivekkari ja toimi myös radio-ohjelmien tuottajana. Hän kuoli 59-vuotiaana. == Lähteet == == Aiheesta muualla == * Jari Vesa muistoissamme – Näin edesmennyttä radioääntä muisteltiin Yle Lapin lähetyksessä Yle Areena Luokka:Suomalaiset radiotoimittajat Luokka:Suomalaiset imitaattorit Luokka:Ylen toimittajat Luokka:Vuonna 1961 syntyneet Luokka:Vuonna 2020 kuolleet
Adlerschild des Deutschen Reiches

Adlerschild des Deutschen Reiches oli Saksan valtakunnanpresidentti Friedrich Ebertin 15. marraskuuta 1922 perustama kunniamerkki. Se oli Weimarin tasavallan aikana korkein kunnianosoitus, jota myönnettiin vielä natsi- Saksankin aikana. Yhteensä kunnianosoitusta myönnettiin 57 henkilölle. ==Weimarin tasavallan aikana myönnetyt== # Gerhart Hauptmann (15. marraskuuta 1922) # Paul Wagner (7. maaliskuuta 1923) # Emil Warburg (9. maaliskuuta 1926) # Adolf von Harnack (7. toukokuuta 1926) # Max Liebermann (20. heinäkuuta 1927) # Max Planck (23. huhtikuuta 1928) # Hans Delbrück (11. marraskuuta 1928) # Ulrich von Wilamowitz-Moellendorff (22. joulukuuta 1928) # Wilhelm Kahl (17. kesäkuuta 1929) # Lujo Brentano (18. joulukuuta 1929) # Oskar von Miller (7. toukokuuta 1930) # Friedrich Schmidt-Ott (4. kesäkuuta 1930) # Theodor Lewald (18. elokuuta 1930) # Georg Dehio (22. marraskuuta 1930) # Robert Bosch (23. syyskuuta 1931) # Walter Simons (24. syyskuuta 1931) # Carl Duisberg (25. syyskuuta 1931) # Max Sering (18. tammikuuta 1932) # Ernst Brandes (11. maaliskuuta 1932) ==Natsi-Saksan aikana myönnetyt== # Eduard Schwartz (22. elokuuta 1933) # Friedrich von Müller (17. syyskuuta 1933) # Werner Körte (21. lokakuuta 1933) # Wilhelm Dörpfeld (26. joulukuuta 1933) # Hermann Stehr (16. helmikuuta 1934) # Hugo Hergesell (29. toukokuuta 1934) # Richard Strauss (11. kesäkuuta 1934) # Adolf Schmidt (23. heinäkuuta 1934) # Julius Friedrich Lehmann (28. marraskuuta 1934) # Heinrich Finke (13. kesäkuuta 1935) # Ludwig Aschoff (10. tammikuuta 1936) # Gustav Tammann (20. huhtikuuta 1936) # Ludolf von Krehl (25. kesäkuuta 1936) # Erich Marcks (17. marraskuuta 1936) # August Bier (24. marraskuuta 1936) # Wladimir Peter Köppen (28. maaliskuuta 1937) # Emil Kirdorf (8. huhtikuuta 1937) # Adolf Bartels (1. toukokuuta 1937) # Bernhard Nocht (4. marraskuuta 1937) # Alexander Koenig (20. helmikuuta 1938) # Adalbert Czerny (25. maaliskuuta 1938) # Henry Ford (heinäkuussa 1938) # Robert von Ostertag (20. huhtikuuta 1939) # Friedrich Karl Kleine (14. toukokuuta 1939) # Albert Pietzsch (28. kesäkuuta 1939) # Heinrich Sohnrey (19. kesäkuuta 1939) # Julius Dorpmüller (24. heinäkuuta 1939) # Arthur Kampf (28. syyskuuta 1939) # Karl Muck (22. lokakuuta 1939) # Gustav Krupp von Bohlen und Halbach (7. elokuuta 1940) # Paul Kehr (28. joulukuuta 1940) # Heinrich Schnee (4. helmikuuta 1941) # Albert Brackmann (24. kesäkuuta 1941) # Ernst Poensgen (17. lokakuuta 1941) # Gustav Bauer (1. lokakuuta 1944) # Hermann Röchling (12. marraskuuta 1942) # Alfred Hugenberg (3. maaliskuuta 1943) # Ernst Rüdin (19. huhtikuuta 1944) # Paul Schultze- Naumburg (10. kesäkuuta 1944) ==Lähteet== * Wolfgang Steguweit, Der "Adlerschild des Deutschen Reiches" artikkeli Berlinische Monatsschrift nro 6/2000 ==Aiheesta muualla== Luokka:Saksan sotilasansiomitalit
Kosti Elo

Konstantin (Kosti) Elo (sukunimi vuoteen 1897 Eklund; 1. huhtikuuta 1873 Ruovesi – 3. elokuuta 1940 Tampere) oli suomalainen näyttelijä ja Tampereen Työväen Teatterin pitkäaikainen johtaja.Kuka kukin oli (Wikiaineisto) Elon vanhemmat olivat räätälimestari Emanuel Eklund ja Maria Kristiina Ylirantala. Hän työskenteli räätälinä vuoteen 1897 saakka jolloin hän sai kiinnityksen näyttelijäksi Aapo Pihlajamäen Uuteen suomalaiseen teatteriin vuosiksi 1897–1899. Elo toimi sitten näyttelijänä Suomalaisessa maaseututeatterissa 1899–1903 ja 1904–1917 sekä Kasimir Leinon Suomen näyttämö -teatterissa 1903–1904. Hän oli myös mukana Ida Aalbergin Unkarin-kiertueella 1907. Elo ohjasi Viipurissa ulkoilmaesityksiä 1914-1917 ja oli uranuurtaja sillä alalla.Otavan Iso tietosanakirja, Otava 1968, osa 2, palsta 829 Tampereen Työväen Teatterin johtajana Elo toimi vuosina 1919–1940. Elon johtajakauden merkittävimpiin esityksiin kuului Ernst Tollerin Koneittenmurskaajat vuonna 1923. Tämä näytelmä aloitti teatterin ekspressionistisen kauden. Tampereen Työväen Teatterissa Elo ohjasi kolme kertaa Hamletin ja näytteli itse nimiroolin. Elolla oli rooli Roland af Hällströmin ohjaamassa elokuvassa Paimen, piika ja emäntä (1938), jossa hän esitti Vaakerluntia. Kosti Elon kasvattitytär oli näyttelijä Vappu Elo.Kalevi Koukkusen elämäkerta Vappu Elosta EloNetissä == Lähteet == ==Kirjallisuutta== *T. I. Wuorenrinne: Kosti Elo (1933) Luokka:Suomalaiset teatterinäyttelijät Luokka:Vuonna 1873 syntyneet Luokka:Vuonna 1940 kuolleet Luokka:Suomalaiset teatterinjohtajat
Kisapirtti

Kisapirtti on hirsirakennus Kangasalan Liutussa, Pitkäjärven eteläpuolisella harjulla, 12 kilometrin päässä Tampereen keskustasta. == Historia == ===Kisapirtti julkisuuteen=== Tampereen Hiihtoseura järjesti ennen talvisotaa Pitkäjärven harjulle retkeilymajan. Kisapirttiä alettiin rakentaa kevättalvella vuonna 1938 ja syyskuun lopulla pidettiin yleisölle avajaiset. Samoihin aikoihin tehtiin myös Kisapirtillä hyppyrimäki Pitkäjärven jyrkälle Eteläharjulle. Nykyään mäki on ollut jo kauan poissa käytössä. Hiihtomajan vihkiäiskilpailut järjestettiin sunnuntaina 22.1.1939. Tällöin lehdet mm. Aamulehti kirjoitti paljon Kisapirtistä. Esimerkiksi Kisapirtin avajaisista, kilpailuista ja hyppyrimäen ennätyksistä. Kausi jäi kuitenkin merkittävien kilpailujen osalta ainoaiksi. Tampereen Hiihtoseuran toiminta hiipui sotavuosien jälkeen ja tavoite loppui tehdä Kisapirtistä Tampereen hiihtomajan urheilukeskus. ===Kunnostamisen hiipuvuus=== Kisapirtti myytiin Tampereen Kotkille vuonna 1950. Kotkilla maja oli muutaman vuosikymmenen ja toimintaa siellä oli niin harvoin, että maja joutui paljon ilkivallan kohteeksi. Kisapirttiä päästiin tuhoamaan pahin seurauksin. Vehmaisten Urheilijat osti Kotkilta pirtin vuonna 1959. Pirtti oli tällöin hirveässä kunnossa. Ikkunat ja kaikki irtain oltiin rikottu ja kirkkokamiina kaadettu. Pirttiä alettiin kunnostaa ahkeralla työllä. Pirtti oli niin huonossa kunnossa, että esimerkiksi kattokin piti korjata ja savupiippu muurata uudestaan. Silloin Kisapirttiä alettiin kunnostaa. ===Kisapirtin aika=== Maja kunnostettiin ja seuraväki teki majalle johtavan tien, Kisapirtintien. Vuonna 1960 vappuaattona Vehmaisten urheilijat järjesti ensimmäisen yleisötilaisuuden juuri remontoimassa majassa. Alkoi Kisapirtin aika. Kisapirttiä alettiin käyttää monin tavoin. Pirtillä esimerkiksi esiinnyttiin, tanssittiin, harjoiteltiin, kilpailtiin ja pirttiä vuokrattiin myös muille seuroille ja järjestöille. Vehmaisten urheilijat myivät Kisapirtin vuonna 1972 Tampereen kaupungille, koska seuraväki alkoi uupua pirtin suururakasta ja jatkuvasta huolenpidosta ja kunnostamisesta. Myöhemmin kuitenkin Vehmaisten urheilijat vuokrasivat Tampereelta Kisapirtin vuonna 2001. Seuran tehtävänä on elvyttää pirttiä monin tavoin. Nykyään Kisapirtillä voi järjestää esimerkiksi häitä, perhejuhlia, retkiä tai pikkujouluja. Kisapirtillä myydään myös lämmintä mehua ja pullaa talvisin lähinnä hiihtäjille. Pirtiltä lähtee myös hiihtolatu 5 kilometriä Tamperetta kohti. ==Sisä- ja ulkotilat== Pirtti on kaksikerroksinen. Istumapaikkoja on Kisapirtillä sadalle hengelle. Sisällä on sali, jossa on suuret pirttipöydät. Pirtillä on myös sähkölämmitys, takka, kylmä- ja lämminvesi, viileää säilytystilaa, parvi, orkesterikoroke ja kaksi sähköliettä. Pihalla on vapaasti parkkipaikkoja. ==Sijainti== Kisapirtti sijaitsee suunnilleen yhden kilometrin pituisella Kisapirtintiellä, Pitkäjärven eteläharjun päädyllä, 12 kilometrin päässä Tampereen keskustasta. Pirtin luota lähtee myös jyrkästi alaspäin menevä vanha hyppyrimäki ja talvisin hiihtolatu. ==Lähteet== *http://www.vehu.fi/kisapirtti/kisapirtti.htm Luokka:Kangasalan rakennukset ja rakennelmat Luokka:Liuttu
Dennis Satin

Dennis Satin (s. 18. helmikuuta 1968) on saksalainen elokuvaohjaaja. Hänen työnsä tulosta on muun muassa Kuuma keikka Berliiniin (Nur aus Liebe, 1996), jossa pääosien esittäjinä ovat Katja Riemann ja Hannes Jaenicke. Satin syntyi Bulgarian pääkaupungissa Sofiassa ja kasvoi Kasselissa. == Aiheesta muualla == * Luokka:Saksalaiset elokuvaohjaajat Luokka:Vuonna 1968 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
Maria Schrader

Maria Schrader (s. 27. syyskuuta 1965 Hannover) on saksalainen näyttelijä ja elokuvakäsikirjoittaja. Hänet tunnetaan muun muassa elokuvista Paahtava elämä (1994), Meschugge (1998), Aimée & Jaguar (1999) ja Ruusujen katu (2003). Hän oli tuomariston jäsenenä vuoden 2000 Berliinin elokuvajuhlilla. == Aiheesta muualla == * Luokka:Saksalaiset näyttelijät Luokka:Saksalaiset elokuvakäsikirjoittajat Luokka:Vuonna 1965 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
Max Färberböck

thumb|Max Färberböck (2016) Max Färberböck (s. 22. syyskuuta 1950) on saksalainen elokuvaohjaaja. Hän opiskeli Münchenin Hochschule für Fernsehen und Filmissä ja on työskennellyt myös Buenos Airesissa ja Italiassa. Färberböckin kansainvälisesti tunnetuimpia töitä on Aimée & Jaguar (1999), jonka tähtiroolin esitti Maria Schrader. Vuonna 2008 valmistui elokuva Anonyma – Eine Frau in Berlin, jonka pääosassa on Nina Hoss. Elokuva perustuu anonyymin kirjoittajan teokseen Eine Frau in Berlin, joka ilmestyi ensin vuonna 1954 englanniksi, vasta myöhemmin saksaksi. == Aiheesta muualla == * Luokka:Saksalaiset elokuvaohjaajat Luokka:Vuonna 1950 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt