EkBass/fiwiki-20250220-pages-articles huggingface dataset:
Bromihappo

Bromihappo (HBrO3) on epäorgaaninen yhdiste ja eräs bromin happihapoista. Yhdistettä voidaan käyttää hapettimena. Bromihapon suolat ovat bromaatteja. == Ominaisuudet == Bromihappo on suhteellisen pysymätön yhdiste ja tunnetaan ainoastaan vesiliuoksena, jossa on korkeintaan 56 massaprosenttia bromihappoa. Väkevimmissä liuoksissa ja kuumennettaessa se hajoaa bromiksi, hapeksi ja vedeksi. Bromihappo on kuitenkin hieman kloorihappoa stabiilimpi yhdiste. Bromihappo ja sen suolat ovat vahvoja hapettimia ja yhdiste pelkistyy tässä reaktiossa bromidi-ioneiksi. Bromihappo kykenee hapettamaan muun muassa vetykloridin klooriksi, vetybromidin bromiksi ja vetyjodidin jodihapoksi. Bromihappo on vahva happo.R. Frim & S. D. Ukeles: Bromine, Inorganic Compounds, Kirk-Othmer Encyclopedia of Chemical Technology, John Wiley & Sons, New York, 2011. Viitattu 8.3.2016David Yoffe, Ron, Frim, Shmuel D. Ukeles, Michael J. Dagani, Henry J. Barda, Theodore J. Benya & David C. Sanders: Bromine Compounds, Ullmann’s Encyclopedia of Industrial Chemistry, John Wiley & Sons, New York, 2013. Viitattu 8.3.2016 == Valmistus ja käyttö == Bromihappoa voidaan valmistaa käsittelemällä bariumbromaatin vesiliuosta rikkihapolla, jolloin veteen niukkaliukoinen bariumsulfaatti saostuu ja bromihappo jää liuokseen. Toinen tapa valmistaa yhdistettä on hapettaa bromia bromihappoliuoksessa elektrolyyttisesti käyttäen elektrodeina platina- tai lyijydioksidielektrodeja. Kolmas vaihtoehto bromihapon valmistukseen on johtaa bromaattisuolan liuosta happaman ioninvaihtohartsin läpi. Bromihappoa voidaan käyttää hapettimena valmistettaessa muun muassa väriaineita. Bromihappoa käytetään yhtenä reagenssina Belousov–Zhabotinsky-reaktiossa. == Lähteet == == Aiheesta muualla == *PubChem: Bromic acid * Toxin and Toxin Target Database (T3DB): Bromic acid Luokka:Bromiyhdisteet Luokka:Epäorgaaniset hapot
Hilja Heiskanen

Hilja Heiskanen (7. helmikuuta 1866 Joroinen – 15. maaliskuuta 1939 Joutseno) oli suomalainen Suomen Vapaakirkon lähetyssaarnaaja. Joroisissa syntynyt Heiskanen keräsi vuosien 1898 ja 1914 välisenä aikana kokoelman tiibetiläisiä, bhutanilaisia ja intialaisia esineitä, jotka hän myi Valtion historialliselle museolle (nykyisin Kansallismuseo). Heiskasen keräämä aineisto on Kulttuurien museon kokoelman tärkeä osa. Heiskanen matkusti Skandinaavisen Allianssilähetyksen Himalajan-työkentälle vuonna 1898 ja työskenteli sen yhteydessä vuoteen 1914. Lähetyksen määränpääksi aiottuun Tiibetiin ei ollut pääsyä, joten lähetysasemia oli perustettu brittiläiseen Intiaan Himalajan etelärinteille, muun muassa Ghumin kylään lähelle Darjeelingia, Baksa Duariin Bhutanin rajalle sekä Sikkimiin. Seutu on vanhojen Tiibetin, Nepalin, Bhutanin ja Intian välisten kauppareittien risteysalue. Heiskanen tuli Suomeen lomalle vuosiksi 1906−1908 ja toi mukanaan nepalilaissyntyisen kasvattityttärensä Ruthin eli Skeeta Sharman. Samalla hän hankki varoja lähetyksen toimintaan muun muassa esittelemällä seurakunnissa kentältä tuomaansa esineistöä. Ennen paluuta Intiaan hän myi kokoelmansa. Muinaistieteellisen toimikunnan (nykyisin Museovirasto) intendentti Axel Olai Heikel pyysi häntä keräämään täydentävän kokoelman, joka saatiin museolle postitse Heiskasen dokumentoimana 1911. Se sisältää lähinnä tiibetiläisiä esineitä. Ensimmäisen maailmansodan kynnyksellä Heiskanen matkusti Lontooseen, jossa hän suoritti kätilökurssin. Käytyään myös Suomessa hän lähti vuonna 1916 Yhdysvaltoihin, ja matkusti sieltä myöhemmin Japanin ja Kiinan kautta takaisin Intiaan useiksi vuosiksi. Lopullisesti Heiskanen palasi kotimaahan vuonna 1930. Hän kuoli 1939 Rauhan piirisairaalassa. == Lähteet == * Making Museum Collections: Missionary Hilja Heiskanen’s Himalayan artefacts. Pilvi Vainonen. Viitattu 7.11.2021. == Aiheesta muualla == *Hilja Heiskanen. Kulttuurien museo. *Maailman katolle. Viestilehti. Luokka:Suomen Vapaakirkon lähetyssaarnaajat Luokka:Vuonna 1866 syntyneet Luokka:Vuonna 1939 kuolleet
Erna Aaltonen

Erna Kaarina Aaltonen (s. 29. huhtikuuta 1951 Loimaa) on suomalainen keramiikkataiteilija, joka työskentelee Fiskarsissa. == Opiskelu == Aaltonen valmistui keraamikoksi Kuopion Muotoiluakatemiasta vuonna 1987. Vuonna 1986 hän oli harjoittelijana Arabian tehtaiden värilaboratoriossa. == Toiminta taiteilijana == Koulun jälkeen Arabian laboratorioita hoitanut insinööri Hilkka Hiltunen kutsui Aaltosen työskentelemään uuteen tuotekehityslaboratorioon. Siellä hän teki lasituksia muun muassa japanilaiselle taiteilijalle Jun Kanekolle. Hän toimi jäsenenä siinä kolmen keraamikon ryhmässä, joka käynnisti Arabian uuden Pro Arte -tuotannon työskennellen läheisessä yhteistyössä Arabian taiteilijoiden Inkeri Leivon, Heljä Liukko-Sundströmin, Heikki Orvolan ja Kati Tuominen-Niittylän kanssa.Designmuseon muotoilijarekisteri Vuosina 1988–1995 Erna Aaltonen ja Howard Smith valmistivat studio-keramiikkaa Tervakoskella Arteos-nimen alla. Ura uniikin keramiikkataiteen parissa alkoi vuonna 1995, kun hän muutti Fiskarsiin ja sai oman työpajan. Aaltosesta ja Smithistä tuli aviopari. Aaltonen tunnetaan nauhatekniikalla käsirakennetuista pyöreistä ja plastisista ruukuista. Pelkistetyn muodon vastakohtana on rikas pinnan käsittely, joka syntyi aluksi käsin raaputtamalla. Vuonna 2001 Aaltonen kehitti oman engobe- tekniikan, jossa kerroksellinen saviliete yhdessä lasitteen kanssa muodostaa pintastruktuurin. Yksinkertaisen muodon ja epätasaisen pinnan ohella värillä on suuri rooli Aaltosen keramiikkataiteessa. Kuparioksideilla aikaansaadut erilaiset sinisen ja vihreän värit yhdessä muiden metallioksidien kanssa saavat niin valkoiset kuin mustatkin ruukut sädehtimään. Aaltosella on ollut vuodesta 1997 tasaisesti sekä yksityis- että ryhmänäyttelyitä Suomessa ja ulkomailla. Nykyisin hän on Helsinki Fat Clay -ryhmän jäsen, jonka kansainvälinen näyttelytoiminta käynnistyi vuonna 2010. Tuolloin se oli kutsuttuna Museo Internazionale delle Ceramicha -museoon (MIC) Italian Faenzassa. Aaltonen kuuluu myös jäsenenä arvostettuun IAC:hen (International Academy of Ceramics, Geneva). == Palkinnot == * 2014 Valtion muotoilupalkinto * 2015 Premio Faenza 59, kunniamaininta ja kultamitali (International Ceramic Museum in Faenza, Italy) == Lähteet == * CV Erna Aaltonen (arkistoitu versio) * TD TaideDesign, 1/2012 artikkeli Teija Isohauta === Viitteet === == Kirjallisuutta == * * * * * * * * * * * * * * * * * == Aiheesta muualla == *Erna Aaltonen – Puls Contemporary Ceramics, Bryssel, Belgia *Erna Aaltonen – Galerie de l’Ancienne Poste, Toucy, Ranska Luokka:Suomalaiset keramiikkataiteilijat Luokka:Vuonna 1951 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
Sirpa Kyyrönen

Sirpa Kyyrönen (s. 1978) on suomalainen runoilija ja monipuolinen runousaktiivi. Hän on myös Tekstin talo -kirjallisuusyhteisön puheenjohtaja. Aiemmin Kyyrönen on toiminut Poesian hallituksen puheenjohtajana. Hämeenkyröstä kotoisin oleva Kyyrönen asuu Helsingissä. Hän on toiminut pitkään runoyhdistys Nihil Interitissä, muun muassa puheenjohtajana vuosina 2009–2014. Kyyrönen sai vuonna 2011 Katri Vala -palkinnon esikoisteoksestaan Naispatsaita. Hänen kolmas kokoelmansa Ilmajuuret palkittiin Yleisradion Tanssiva karhu -palkinnolla 2017. Neljäs runoteos Nimesi on Marjatta sai Einari Vuorelan runopalkinnon 2023. Hän oli myös Helsingin Sanomien kirjallisuuspalkinnon ehdokkaana 2010 ja Einari Vuorelan runopalkinnon ehdokkaana 2017. Hän sai vuoden 2024 Eino Leinon Palkinnon.Eino Leinon palkinto runoilija Sirpa Kyyröselle, Yle.fi, uutiset 6.7.2024, viitattu 6.7.2024 ==Teokset== * * * * * ==Palkinnot== * Katri Vala -palkinto 2011 * Tanssiva karhu 2017 * Einari Vuorelan runopalkinto 2023 * Eino Leinon palkinto 2024 == Lähteet == == Aiheesta muualla == * Kaleva.fi * Otavan kirjailijasivu * Mikä on Poesia? * Runo puhuu meille: Sirpa Kyyrösen Ilmajuuret * Kirjailijan tehtävä on olla ihminen, sanoo Tanssivan karhun voittanut Sirpa Kyyrönen * Äitiys on maailman vanhin aihe ja silti Sirpa Kyyrönen kirjoittaa siitä Luokka:Suomalaiset runoilijat Luokka:Vuonna 1978 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
Eva Taimi

Eva Taimi (10. heinäkuuta 1913 Helsinki – 7. elokuuta 1991 Helsinkihttps://www.hs.fi/ihmiset/art-2000003085453.html) oli suomalainen tekstiilisuunnittelija ja suomalaisen painokangassuunnittelun uranuurtajia. Hän valmistui Taideteollisuuskeskuskoulusta tekstiilisuunnittelun osastolta vuonna 1937 ja palkattiin samana vuonna mallisuunnittelijaksi Helsingin Taidevärjäämöön, jossa hän toimi muotoilija Kaj Franckin ohella yrityksen johtavana suunnittelijana. Vuonna 1945 Franck siirtyi työskentelemään Arabian taideosastolle ja Taimi vaihtoi vuonna 1947 Vaasan Puuvilla Osakeyhtiöön. Eva Taimi oli ensimmäinen teollisuuden palvelukseen palkattu taideteollisen koulutuksen saanut tekstiilisuunnittelija aloittaessaan Helsingin Taidevärjäämössä vuonna 1937. Ominaista hänen suunnittelulleen oli, että hän teki kuosit painovalmiiksi alusta loppuun painoseulojen lakkaamista myöten. Erityisesti sota-aikana työskentelyä rajoitti materiaalipula: painettiin kankaan sijaan paperille tai kuitukankaalle, ja kuvioista oli luotava runsaan näköisiä mahdollisimman vähin painovärein (Niittykukkia, Lapinraita, 1943). Vuodesta 1958 Taimi toimi vapaana suunnittelijana toimeksiantajinaan muun muassa Finlayson ja Tampella. Erityisen suosittuja olivat hänen painetut pellavapyyheliinansa. Aiheiltaan ne olivat usein kansatieteellisiä, kuten kansallispukuaiheiset Lappfjärd, Häme ja Keski-Pohjanmaa. Eva Taimin elämäntyötä on kartoitettu Taideteollisen korkeakoulun tekstiilitaiteen tutkimusprojekteissa ja siitä järjestettiin näyttely Tekstiilitaiteen kukkivat unelmat. Eva Taimi 1913−1991 vuonna 2004 Designmuseossa. ==Lähteet== Luokka:Suomalaiset tekstiilitaiteilijat Luokka:Vuonna 1913 syntyneet Luokka:Vuonna 1991 kuolleet
Nelli Palomäki

Nelli Palomäki (s. 1981 Forssa) on suomalainen valokuvataiteilija. Hänet tunnetaan erityisesti suurikokoisista, usein mustavalkoisista muotokuvistaan. ==Elämä ja ura== Palomäki opiskeli valokuvausta Turun taideakatemiassa, josta hän valmistui medianomiksi vuonna 2008. Hän valmistui vuonna 2011 maisteriksi (MA) London College of Communications -oppilaitoksesta, missä hän opiskeli Hasselblad-säätiön Victor Fellowship -apurahalla. Vuonna 2013 Palomäki valmistui taiteen maisteriksi Aalto-yliopiston taiteiden ja suunnittelun korkeakoulun valokuvataiteen osastolta. Palomäen kuvissa esiintyy usein lapsia ja nuoria. Kuvat käsittelevät ”kasvua, muistia ja sitä kuinka vaikeaa itsensä itsensä näkeminen on.” Yksi Palomäen keskeisiä teemoja on ”kuolevaisuus, josta valokuvat ovat kiistämätön todiste”Nelli Palomäki Biography. Palomäen töitä on ollut esillä useissa näyttelyissä, muun muassa Helsingin kaupungin taidemuseossa, Hasselblad Foundation -museossa Göteborgissa, Bruce Silverstein Galleryssa New Yorkissa, Daegun valokuva-biennalessa Etelä-Koreassa, Tanskan kansallisessa valokuvamuseossa Kööpenhaminassa, Galleria Vasli Souzassa Malmössä, Wapping Project Banksidessahttps://vimeo.com/53931574 ja Purdy Hicks Galleryssa Lontossa ja Aperture Galleryssa New Yorkissa. Palomäen kuvia julkaisseet myös lehdet: TIME, Bristish Journal of Photography, Independent Magazine, New Yorki Magazine, Zoom ja Exit. Palomäen kuvista on julkaistu myös useita kirjoja. Palomäen töitä kuuluu muun muassa Moderna Museetin kokoelmiin Tukholmassa, Haagin valokuvataiteen museon kokoelmiin Alankomaissa, Hasselblad Foundationin kokoelmaan Göteborgissa sekä Suomen valokuvataiteen museon ja Helsingin kaupungin taidemuseon kokoelmaan. Keväällä 2010 Palomäki saavutti toisen sijan Sony World Photography Awardsin muotokuvien sarjassa. 2010 hän sai myös Hasselblad Foundationin myöntämän apurahan maisteriopintojen suorittamiseen London College of Communicationissa. Kesällä 2010 Palomäki oli ehdolla Discovery Awardsia varten Recontres d’Arlesissa Ranskassa. Palomäen puoliso on kuvataiteilija Juhana Moisander. Perhe asuu Karkkilassa. == Lähteet == Luokka:Suomalaiset valokuvaajat Luokka:Vuonna 1981 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
Raija-Sinikka Rantala

Raija-Sinikka Rantala (s. 1. kesäkuuta 1947 Kotka) on suomalainen kirjailija ja teatteriohjaaja. Hän on ollut teatterinjohtaja Lahden (1985–1990) ja Helsingin (1991–1997) kaupunginteattereissa ja koulutuskeskuksen johtaja Teatterikorkeakoulussa (1979–1983), Kansainvälisen teatteri-Instituutin taiteellinen johtaja (2006–2008) sekä hallituksen jäsen monissa teatterialan kansainvälisissä järjestöissä. Hän suoritti ohjaaja- ja dramaturgitutkinnon 1971, filoso­fian kandidaatin tutkinnon 1979 ja teat­teritaiteen lisensiaattitutkinnon 1991. Rantala on toiminut ohjaajana useissa kaupunginteattereissa, Lilla teaternissa, Svenska Teaternissa, Koko- teatterissa, ja lahtelaisessa Teatteri Vanhassa Jukossa sekä ulkomailla muun muassa Tabakov-teatterissa ja Moskovan taiteellisessa teatterissa, Luxemburgin Théâtre des Capucins- ja Théâtre du Centaure- teattereissa, Puolassa, Perussa ja teatterialan kouluttajana Burkina Fasossa ja Norsunluurannikolla. Kirjailijana Rantala on tehnyt kymmenittäin dramatisointeja ja julkaissut useita näytelmiä, Stanislavskin metodia esittelevän kirjan Näyttelijä – auteur (1988), työttömäksi jäävästä näyttelijästä kertovan tosipohjaisen romaanin Optimisti (2005) sekä epäonnisesta teatteriprojektista kertovan teoksen Klovni (2009).Raija-Sinikka Rantala, Like. Viitattu 8.3.2016. Vuonna 2012 Rantalalta ilmestyi trillerimäinen rakkaustarina MiekkatanssiMäkelä, Outi: Raija-Sinikka Rantala, Näytelmät.fi. Viitattu 8.3.2016. ja vuonna 2015 romaani Poliisin pojat, joka sijoittuu Rantalan lapsuusmaisemiin 1950-luvun Kotkaan.Palmu, Outi: Raija-Sinikka Rantala julkistaa uuden kirjansa Kotkassa, Kymen Sanomat 13.3.2015. Viitattu 8.3.2016. ==Näytelmiä== *Peltovalta (1971) *Aimo sankari (1998) *Supan Tomppa *Optimisti (2008) *Ravit eli tanssi henkesi edestä (2011) ==Ohjauksia== *Reviisori, Helsingin Kaupunginteatteri 1992 *Niagaran ylitys, Helsingin Kaupunginteatteri 1992 *Pohjanmaan kautta, Helsingin Kaupunginteatteri 1993 *Huvipuisto, Helsingin Kaupunginteatteri 1993 *Iso Vaalee, Helsingin Kaupunginteatteri 1995 *West Side Story, Helsingin Kaupunginteatteri 1996 *Aimo Sankari, Kotkan kaupunginteatterin 1998 *Tyttö ja kuolema, Teatteri Jurkka 1999 *Hello, Dolly! Joensuun Kaupunginteatteri 1999 *Supan Tomppa, Kotkan kaupunginteatteri 2003 *Neekeri vai koirat, KokoTeatteri 2004 *Zorbas, Lahden kaupunginteatteri 2004 *Rakkauden lähde, Tampereen Työväen Teatteri 2006 *Kunnia – erotaan ystävinä? Lahden kaupunginteatteri 2006 *Höstsonaten, Svenska Teatern 2007 *Optimisti, Teatteri Vanha Juko 2008 *Suruttomat, Kotkan kaupunginteatteri 2010 *Ampuuhan ne hevosiakin, Teatteri Vanha Juko 2011 ==Kirjoja== *Elämän viulut (novelleja, 1980) *Nimetön (romaani 1983) *Näyttelijä – auteur (tietokirja, 1988) *Optimisti (romaani, 2005) *Klovni (romaani, 2009) *Miekkatanssi (romaani, 2012) *Poliisin pojat (romaani, 2015) ==Lähteet== == Aiheesta muualla == * Luokka:Suomalaiset näytelmäkirjailijat Luokka:Suomalaiset teatteriohjaajat Luokka:Vuonna 1947 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
Elisabeth Koch

Elisabeth Koch (9. heinäkuuta 1891 – 4. heinäkuuta 1982 Helsinki) oli suomenruotsalainen puutarha- ja pihasuunnittelija ja yksi tärkeimmistä suomalaisen puutarhakulttuurin vaikuttajista. Hän suunnitteli uransa aikana pien- ja kerrostalopihoja sekä kaupungin viheralueita sekä seitsemän siirtolapuutarhaa osallistuen siirtolapuutarhaliikkeen tuomiseen Suomeen. Elisabeth Koch syntyi esikoisena keskiluokkaiseen ruotsinkieliseen perheeseen Helsingissä. Hänen vanhempansa olivat Konstantin Koch, joka oli koulutukseltaan insinööri, ja Aurora Lindgren. Hän opiskeli puutarhuriksi vuosina 1911–1912 naisille suunnatussa ruotsinkielisessä Högvallan kotitalous- ja puutarhakoulussa (Hushålls- och trädgårdskolan) Karjaalla, ja puutarhasuunnittelun ammattilaiseksi Jenny Elfvingin perustamassa Järvenlinnan puutarhakoulussa Antreassa. ==== Ura ==== Koch aloitti 1920-luvulla työskentelyn puutarhaneuvojana Marttaliitossa ja puutarhaopettajana entisessä oppilaitoksessaan. Hänellä oli myös oma suunnittelutoimisto. Vuodesta 1924 aina 1950-luvulle hän toimi Helsingin kaupungin puutarhaneuvojana ja opasti kaupunki- ja palstaviljelijöitä käytännönläheisesti. Koch teki Helsingin kaupungille puutarhasuunnitelmat muun muassa Herttoniemen, Vallilan, Kumpulan ja Talin siirtolapuutarhoihin ja suunnitteli sodan jälkeen istutuksia ja pihoja, joista kansainvälistä huomiota ovat saaneet Puu-Käpylän työväenkortteli, Kallion Torkkelinmäki, Kone ja Silta -osakeyhtiön korttelipiha Vallilassa sekä Olympiakylän puutarha-alue. Koch oli myös perustamassa vuonna 1946 puutarha- ja puistosuunnittelijoiden ammatillista yhdistystä, Suomen puutarha-arkkitehdit ry:tä, jonka nimeksi muutettiin vuonna 1979 Suomen maisema-arkkitehdit – Finlands Landskapsarkitekter. ==== Kochin opit ja julkaisut ==== Lähtökohtana Kochin suunnittelutyölle oli puutarhan tarkoituksenmukaisuus; luonnonmukainen ja kaunis puutarha ilahduttaisi kaikkina vuodenaikoina. Ihminen tarvitsi hänen mukaansa kukkia vastapainoksi myös synkkinä lama- ja sota-aikoina. Koch kirjoitti työnsä ohessa käytännönläheisiä puutarhakirjoja, joiden välityksellä hänen suunnittelemansa mallipihat levisivät puutarhaharrastajien parissa ympäri Suomen.Karisto, M., Koivunen, T. & Karisto, A. 2015: Kysykää Essiltä! Elisabeth Kochin puutarhat. Maahenki, Helsinki. ==Julkaisuja== * Hemträdgården, Finlands svenska Marthaförbund, 1919 * Kotipuutarhan perustamis- ja hoito-ohjeita, 1929 * Oma puutarha, WSOY, 1942 * Suomen siirtolapuutarhaliike, 1945 * Min hemträdgård 1954 (suomenkielinen painos Oma puutarhani 1955) * Brunakärr Koloniträdgård 1918- 1968, E. Koch, 1968 == Katso myös == * Jenny Elfving * Kumpulan siirtolapuutarha == Lähteet == Luokka:Suomalaiset puutarhurit Luokka:Vuonna 1891 syntyneet Luokka:Vuonna 1982 kuolleet Luokka:Suomalaiset maisema- arkkitehdit
Anna Estarriola

Anna Estarriola (s. 14. marraskuuta 1980 Banyoles, Katalonia, Espanja) on katalonialaissyntyinen taiteilija, joka asuu ja työskentelee Helsingissä. Hän on opiskellut Kuvataideakatemiassa vuosina 2004–2009. Finna Tätä ennen hän opiskeli tanssia ja kuvanveistoa Barcelonassa. Estarriolan teokset yhdistävät videotaidetta, kuvanveistoa, tanssia ja performanssia. Ne käsittelevät usein yleismaailmallisia kysymyksiä, kuten elämän tarkoitusta. Estarriola sai vuonna 2015 Audiovisuaalisen kulttuurin edistämiskeskuksen AVEK-palkinnon. Vuosien 2015–2016 aikana Anna Estarriolan töitä on ollut esillä useaan otteeseen Helsingissä. Estarriolan performanssiesitys, SHOW esitettiin Galleria Sinnessä lokakuussa 2015. Mad Housessa aiemmin ensiesityksensä saanut Ventriloquized- performanssi esitettiin puolestaan vuoden 2015 AAVE-festivaaleilla. Estarriolan Related to Glory -teossarjan päätösnäyttely oli Huuto-galleriassa 2015. Estarriolan teoksia oli esillä myös Kuvataideakatemian Praxis- maisteriohjelman kuratoimassa Cinematic Senses -yhteisnäyttelyssä Exhibition Laboratoryssä syksyllä 2015. Talvella 2016 Estarriolan teokset olivat osana Phenomenal-näyttelyä Forum Boxissa. Tämän lisäksi Estarriolan töitä on ollut nähtävissä esimerkiksi Purnun kesänäyttelyssä sekä Galleria Pleikussa Berliinissä. == Lähteet == == Aiheesta muualla == * Luokka:Espanjalaiset taidemaalarit Luokka:Katalonialaiset henkilöt Luokka:Vuonna 1980 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
Omar Cisneros

Omar Cisneros Bonora (s. 19. marraskuuta 1989 Nuevitas) on kuubalainen juoksija, joka kilpailee pääosin 400 metrin aitajuoksussa. Cisneros on 180 senttimetriä pitkä ja painaa 67 kilogrammaa.http://www.sports- reference.com/olympics/athletes/ci/omar-cisneros-1.html Cisneros on osallistunut kaksiin kesäolympialaisiin, vuosina 2008 ja 2012. Vuonna 2012 Lontoossa hän selviytyi semifinaaliin 400 metrin aidoissa. MM-kilpailuihin Cisneros on osallistunut kolmesti, vuosina 2009, 2011 ja 2013. Vuonna 2013 Moskovassa Cisneros sijoittui 400 metrin aitojen finaalin neljänneksi. Pan- Amerikan kisoista Cisnerosilla on kaksi kultaa. Keski-Amerikan ja Karibian mestaruuskilpailuista hänellä on kaksi kultaa ja yksi pronssia ja Keski- Amerikan ja Karibian kisoista yksi kulta. == Henkilökohtaiset ennätykset == Laji Tulos Paikka Päivä 400 metrin aitajuoksu 47,93 Moskova 13. elokuuta 2013 400 metrin juoksu 45,47 Padova 2. syyskuuta 2012 == Lähteet == Luokka:Kuubalaiset 400 metrin aitajuoksijat Luokka:Kuubalaiset pikajuoksijat Luokka:Vuonna 1989 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
Berit Paatsi

Berit Linnea Paatsi, ent. Björkell, (18. lokakuuta 1909 Ruokolahti - 4. helmikuuta 2000, Kuopio) oli suomalainen maanmittausinsinööri. Paatsi syntyi Ruokolahdella 1909 ja oli kuollessaan 91 vuoden ikäinen.Vähäpesola, Johanna, Pro gradu -tutkielma, Uhka Miehisyydelle ja ammatille - Naiset tekniikan opiskelijoina ja asiantuntijoina Suomessa 1879–1939. Tampereen yliopisto, 2009. Teoksen verkkoversio. Paatsi valmistui ylioppilaaksi 1929 yksityisluokilta Helsingissä 1929 ja suoritti diplomi-insinöörin tutkinnon Teknillisen korkeakoulun maanmittausosastolla vuosina 1931–1936.Savola, Elijas, In Memoriam, Maankäyttö 1/2000, sivu 48. Valmistuessaan Paatsi oli Suomen toinen naispuolinen maanmittari Sirkka Liakan jälkeen. Paatsi työskenteli maanmittausharjoittelijana kesäisin ennen opintojensa alkua. Harjoittelun Paatsi suoritti Nurmeksen korpimaastossa, ja auskultanttiaikanaan Paatsi toimi Kaavilla ja Juankoskella. Auskultantin tehtäviin kuuluivat usein ne hankalimmat työtehtävät ja vaikeasti saavutettavat kohteet. Sotien jälkeen Paatsin työllisti siirtoväen asuttaminen. Hän työskenteli Kuopion ja Uudenmaan läänien maanlunastuslautakunnissa 1946–1950. Elämäntyönsä Paatsi teki toimitusmaanmittarina Leppävirran ja Vehmersalmen kunnissa Kuopion läänissä vuosina 1950–1972. Siirtyessään eläkkeelle vuonna 1972 Paatsi oli ainoa naismaanmittari, joka oli työskennellyt toimitusinsinöörinä kentällä koko virka-aikansa.Saatsi, Niko, Ihmeellinen nainen, Karttasalista salolle – naisia maanmittauksen maailmassa, Viisari 5/2012, s. 2–3. Lehden verkkoversio. Paatsi muistetaan tarmokkaana ja voimakastahtoisena virkanaisena, joka pyrki työssään tarkkuuteen, oikeudenmukaisuuteen ja päätösten huolelliseen harkintaan. Paatsi oli mukana perustamassa Suomen Akateemisen Urheiluliiton naisjaostoa. Lotta- Svärd -järjestöön Paatsi liittyi Kuopiossa vuonna 1936. Talvisodassa hän palveli ilmavalvonnassa Laatokan Karjalassa ja jatkosodassa kirjurin työtehtävissä Itä-Karjalan sotilassairaaloissa. Talvisodassa toimi 15.1.40 alkaen myös Rakennuspataljooan 4:ssä, joka tuolloin linnoitti Jänisjokilinjaa, pataljoonan postikonttorinhoitajaksi määrättynä. == Lähteet == Luokka:Suomalaiset maanmittarit Luokka:Vuonna 1909 syntyneet Luokka:Vuonna 2000 kuolleet
Charly Musonda

Charles ”Charly” Musonda Junior (s. 15. lokakuuta 1996 Bryssel) on sambialaisia sukujuuria omaava belgialainen jalkapalloilija, joka edusti viimeksi Englannin Valioliigassa pelaavaa Chelseaa. Oikeajalkainen Musonda on pelipaikaltaan hyökkäävä keskikenttäpelaaja. Musonda siirtyi vuonna 2012 kasvattajaseurastaan Anderlechtistä englantilaisen Chelsean juniorijoukkueeseen. Hän voitti seuran nuorten joukkueen paidassa kaudella 2014–2015 UEFA Youth Leaguen.http://us.soccerway.com/players/charly-junior- musonda/193638/ Tammikuussa 2016 Musonda siirtyi loppukauden kattavalla lainasopimuksella Espanjan Primera Divisiónin Real Betisiin. Hän teki pääsarjadebyyttinsä seuraavassa kuussa Valenciaa vastaan ja avausmaalinsa seuraavalla kierroksella Deportivo La Coruñan verkkoon. Tammikuussa 2018 Musonda siirtyi lainalle Skotlannin Valioliigaan Celticin riveihin toukokuuhun 2018 ulottuvalla sopimuksella. Seuraavat kaksi kautta hän oli lainalla Eredivisien Vitessessä, mutta pystyi polvivamman vuoksi pelaamaan vain neljä liigaottelua. Kyseinen vamma piti hänet sivussa kentiltä yli kaksi vuotta. Hän pelasi Chelsean ykkösjoukkueessa vain seitsemän ottelua, kaikki kaudella 2017–2018. Hänen sopimuksensa seuran kanssa päättyi kesällä 2022. Musonda on pelannut Belgian nuorten maajoukkueissa. Hän voisi edustaa aikuisten maajoukkuetasolla Belgian sijasta myös Sambiaa, jossa hänellä on sukujuuria. Musondan isä Charly Musonda pelasi suurimman osan urastaan Anderlechtissä kuuluen myös Sambian jalkapallomaajoukkueeseen. Myös Musondan veljet Tika ja Lamisha ovat pelanneet Chelsean juniorijoukkueessa. == Lähteet == Luokka:Belgialaiset jalkapalloilijat Luokka:Vuonna 1996 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
Hilkka Rahikainen

Hilkka Rahikainen (oik. Hilkka Rahikainen-Haapman, s. 1935) on designyhtiö Marimekossa työskennellyt yhtiön visuaalisesta ilmeestä vastannut taiteellinen johtaja. Rahikainen kuuluu designtalon historiassa vähemmälle huomiolle jääneisiin, vaikka hänen vaikutuksensa yhtiöön oli merkittävä. Marimekon perustaja Armi Ratia palkkasi Hilkka Rahikaisen vuonna 1961.Koivuranta, Pehkonen, Sorjonen, Vainio, s. 58 Ratian pojan Ristomatti Ratian mukaan Rahikainen loi Marimekon visuaalisen ilmeen ja vastasi siitä. Koivuranta, Pehkonen, Sorjonen, Vainio, s. 59 Lisäksi hän suunnitteli yritykselle kankaita ja pikkutavaroita.Marimekkoilmiö, s. 140 Eri yhteyksissä Rahikaista on tituleerattu niin taiteelliseksi johtajaksi kuin suunnittelujohtajaksi. Rahikaisesta sanottiin, että hän oli "yksi niistä harvoista, jonka tyylitajuun Ratia täysin luotti. Se on erityisansio, jonka muut muistavat edelleen mainita". Rahikaista kuvaillaan myös Ratian "luottonaiseksi". Koivuranta, Pehkonen, Sorjonen, Vainio, s. 98 Armi Ratian jälkeen Marimekon johdossa ehti olla useampi lyhytaikainen toimitusjohtaja, kunnes vuonna 1991 rahoitusvaikeuksiin ajautuneen yhtiön osti Kirsti Paakkanen. Hänkin arvosti Rahikaista paljon Marimekko – suuria kuvioita -kirjan mukaan Koivuranta, Pehkonen, Sorjonen, Vainio, s. 284 Paakkanen antoi Rahikaiselle kunnian Marimekon klassikkokankaiden uudelleenkeksimisestä 1990-luvun lopulla. Julkisuudessa Hilkka Rahikainen on ollut omasta halustaan esillä vain vähän. Esimerkiksi vuonna 2015 ilmestyneeseen Into-kustannuksen Marimekko – suuria kuvioita -teokseen Rahikainen ei antanut haastattelua. Suomen Kuvalehteen Rahikainen antoi haastattelun vuonna 1991. Siinä hän luonnehti työtään Marimekossa kertomalla, että "se oli intuitiivista päivän ja tilanteen mukaan liikkuvaa tietoa. Se oli kuin nahkojen sisällä olevaa tietoa samalla tavalla kun ihminen on minä itse, mutta kasvaessaan, vanhetessaan, ympäristön muuttuessa täytyy sen minä itsen kulkea mukana kaikessa hukkaamatta sitä itseään". Vuonna 1986 Rahikainen oli mukana toimittamassa Marimekon siihenastista taivalta käsitellyttä teosta Marimekkoilmiö. == Lähteet == *Koivuranta Esa, Pehkonen Kati, Sorjonen Tuija ja Vainio Anniina: Marimekko - suuria kuvoita. Into-kustannus. *Marimekko - tarinan naisesta, yrityksestä ja kuolemasta. Suomen Kuvalehti 28/1991. *Rahikainen-Haapman Hilkka, Kaarakka Eeva ja Vuorimaa Marja-Terttu: Marimekkoilmiö. Amer-yhtymä. ===Viitteet=== Luokka:Suomalaiset tekstiilitaiteilijat Luokka:Vuonna 1935 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
Pirkko-Liisa Kalliomäki

Pirkko-Liisa Kalliomäki, o.s. Salonen, (18. maaliskuuta 1942 – 17. maaliskuuta 2002Tekniikan akateemiset ja arkkitehdit 2011 M–Ö, s. 959. Tekniikan Akateemisten liitto TEK ym., Helsinki 2012.) oli suomalainen lääketieteen ja kirurgian tohtori (1977), tekniikan lisensiaatti (1968) ja professori. Kalliomäki työskenteli yli kymmenen vuotta Työterveyslaitoksella. Vuonna 1977 hän väitteli tohtoriksi lääketieteen alalta otsikkonaan Measurement of magnetic lung contamination in vivo: Evaluation of the method and its application to arc welders. Kalliomäki kirjoitti yhdessä aviopuolisonsa (vuodesta 1964) mittaustekniikan professori Kalevi Kalliomäen kanssa useita julkaisuja, jotka käsittelivät teollisuuden metallipölyn vaikutusta ja mittaamista keuhkoissa. Pirkko-Liisa Kalliomäellä on ollut kolme nyttemmin jo rauennutta patenttia, jotka liittyivät verianalysaattoriin. == Lähteet == Luokka:Suomalaiset professorit Luokka:Suomalaiset keksijät Luokka:Vuonna 1942 syntyneet Luokka:Vuonna 2002 kuolleet
Kirsi Kaulanen

Kirsi Elina Kaulanen (s. 1969 Helsinki) on suomalainen kuvanveistäjä, joka asuu ja työskentelee Porvoossa. Kaulasen materiaalina on usein laserleikattu, kiillotettu ruostumaton teräs. Hän on kuvannut teoksissaan muun muassa suomalaisia uhanalaisia kasveja. Kaulaselle myönnettiin Suomi-palkinto 2022. Kaulanen on syntynyt Helsingissä, mutta asunut lapsuutensa ja nuoruutensa Äkäslompolossa, Ylläksellä. Kaulanen on opiskellut Lapin taidekoulussa (1988–1989), Kankaanpään taidekoulussa (1989–1993) sekä Tallinnan taidekorkeakoulussa (1993–1994). Hän on valmistunut taiteen maisteriksi Taideteollisen korkeakoulun Pallas-ohjelmasta vuonna 2004. Kaulanen on ollut myös kuvanveistäjä Tapio Junnon (1940–2006) assistenttina. Kaulanen on osallistunut näyttelyihin sekä Suomessa että ulkomailla vuodesta 1988. Kaulasen teosten kiiltävä ja heijastava pinta luo aineettomuutta kontrastina materiaalin kovuudelle ja painavuudelle. Kasviaiheiden muodot tuovat mieleen kasvioihin kuivatut kasvit. Helsingin Musiikkitalon veistokseen Gaia, 2011 Kaulanen on luonut ornamentiikkaa 28:sta Suomen uhanalaisen kasvin silhueteista. Kaulasen julkisia teoksia ovat myös vuonna 2013 Kotkassa julkistettu Pylväspyhimykset ja Porvoossa sijaitseva Valtiopäivätriptyykki vuodelta 2009. Kaulanen voitti presidentti Mauno Koiviston muistomerkin suunnittelukilpailun ehdotuksellaan Välittäjä. Muistomerkkikilpailuun tuli 110 ehdotusta. Teos paljastettiin Pikkuparlamentin puistossa Helsingissä.25. marraskuuta 2023, jolloin tuli kuluneeksi sata vuotta presidentti Koiviston syntymästä. Teoksen materiaali on kiillotettu ruostumaton teräs. === Kuvia julkisista veistoksista === Ylva Holländer ja Kirsi Kaulanen Valtiopäivätriptyykki 2009.jpg|Valtiopäivätriptyykki, yhdessä Ylva Holländerin kanssa, 2009, Porvoo. Kirsi Kaulanen Kaiku 2011 2.jpg|Gaia, 2011, Helsinki. Pylväspyhimykset 1.jpg|Pylväspyhimykset, 2013, Kotka. Aistikas by Kirsi Kaulanen – Aaron Heino 2015 Porvoo.JPG|Aistikas, yhdessä Aaron Heinon kanssa, 2015, Porvoo. Kirsi Kaulanen - Taika-aika (2017) - Kangaslammin koulu, Petter Kumpulaisentie 30 - Kangaslampi - Iisalmi - 1.jpg|Taika-aika (Kangaslammin koulun julkisivuteos), 2017, Iisalmi. Tiedosto:De Geer by Kirsi Kaulanen 2021 Vaasa päivänvalossa.jpg|De Geer, 2021, Vaasa. De Geer,valaistu, 2021, Kirsi Kaulanen.jpg|De Geer valaistuna. Pikkuapollo2022.jpg|Pikkuapollo, 2022, Kankaanpää. Tiedosto:Kirsi Kaulanen Mare mare 2022.jpg|Mare mare, 2022, Helsinki. Kirsi Kaulanen Välittäjä 2023.jpg|Välittäjä, Mauno Koiviston muistomerkki, 2023, Helsinki. == Lähteet == Luokka:Suomalaiset kuvanveistäjät Luokka:Vuonna 1969 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
Helsingin Urheilijat -41

Helsingin Urheilijat -41 oli helsinkiläinen koripalloseura. Se pelasi miesten SM-sarjassa vuosina 1954–1959 yltäen parhaimmillaan neljänneksi kaudella 1955.http://www.basket.fi/sarjat/historia/?league_id=4#mbt:2-550$t&0=5 Joukkueen valmentajina SM-sarjassa toimivat kausilla 1955–1956 sekä 1959 Jaakko Pesonen ja kausilla 1957–1958 Tapio Pöyhönen. Vuonna 1954 ei merkittyä valmentajaa ollut.http://www.basket.fi/sarjat/joukkueet/joukkue/?team_id=42033&season;_id=14213&league;_id=4#stf HU -41:stä edustivat SM-sarjapelaajina muun muassa Suomen maajoukkuepelaajat Kalevi Heinänen, Pauli Hill, Matti Köli ja Taisto Ravantti.http://www.baskethotel.com/fba/fi/mens-league/helsingin-urheilijat-41 == Lähteet == Luokka:Entiset suomalaiset koripalloseurat Luokka:Entiset helsinkiläiset urheiluseurat Luokka:Suomen Työväen Urheiluliiton jäsenseurat Luokka:Vuonna 1941 perustetut urheiluseurat
Kati Juurus

Kati Juurus on suomalainen toimittaja, käsikirjoittaja ja dokumenttielokuvaohjaaja. Hän on toiminut vuosina 1995–1996 Unicefin Etelä- Aasian jaoston tietovirkailijana, vuosina 1996–2003 Helsingin Sanomien toimittajana ja vuodesta 2003 alkaen Yleisradiossa dokumenttituotantojen parissa. == Käsikirjoitus- ja ohjaustyöt == Juurus käsittelee ajankohtaisia ja vaikeita aiheita laajalla skaalalla pienipalkkaisten asemasta (Siivouspäivä 2012) kehitysavun vaikutuksiin (Kibera! 2015). Tutkivaan journalismiin keskittynyt Juurus on dokumentaristiuransa aikana ohjannut ja käsikirjoittanut etenkin televisiotuotantoja. Kibera! on nähty myös kotimaisilla ja kansainvälisillä elokuvafestivaaleilla, kuten International Documentary Festival Amsterdamissa ja Helsingissä järjestettävällä Rakkautta ja anarkiaa -festivaalilla. Vuonna 2006 Juurus sai viikoittaisen asiaohjelman KOURA- palkinnon tv-dokumenteista Ensimmäisen valtakunnan vieraana ja Tie Guantanamosta. Seuraavana vuonna Juurus voitti kustannusyhtiö Bonnierin Suuren journalistipalkinnon ”laadukkaasta, oivaltavasta ja jopa ainutlaatuisesta” tutkivasta journalismistaan. == Filmografia == * Ensimmäisen valtakunnan vieraana ja jatko-osa Tie Guantanamosta (2006): Viisi uiguurimiestä joutuvat Guantanamon vankileirillä suurvaltapolitiikan pelinappuloiksi Suomen ja EU:n katsoessa vierestä. * Ihmissalakuljettajan matkassa (2009): Luvattomien maahantulijoiden matka EU:hun. * Sormenjäljet (2009) käsittelee EU:n turvapaikkapolitiikan ongelmia. Dokumentti esitettiin Helsingissä DocPoint -festivaalilla 2010. * Kyllä homotkin siivoaa (2011): Millaista on kasvaa homona tai lesbona nykypäivän Suomessa? * Yhden miehen rauha (2012) kertoo espoolaisesta kauppiaasta Abdullahi Farahista, joka yhdessä suomalaisten poliitikkojen kanssa yrittää sovitella YK:n ja Somalian kapinallisryhmien välejä. Suomen ulkoministeriö on tukenut elokuvan tekemistä. * Kaksi miestä Kiinasta (2012). * Siivouspäivä (2012) kuvaa hotellisiivouksen arkea globalisoituvassa Suomessa. * Luokkakokous (2013) on Juuruksen henkilökohtainen tarina omien yläastekavereiden kohtaamisesta yli kolmenkymmenen vuoden jälkeen. Juurus käsittelee muistamisen ja unohduksen teemoja koulukiusaamiseen liittyen. * Päästökauppiaat (2014). * Naisen osa (2015) on haikea kuvaus suomalais-venäläisistä avioliitoista ja naisten unelmista Suomen pikkupaikkakunnilla. * Kibera! (2015) selvittää nairobilaisen radio-dj:n Boy Dallasin avulla, mikä suomalaisenkin kehitysavun lempilapsen, Kiberan slummialueen kehitysprojekteissa mättää. * Muodonmuutoksia (2017) dokumentissa käsitellään itsekuria, tiukkaa dieettiä ja kovaa treenaamista vaativaa bikini fitness -ilmiötä. * Cinema Dadaab (2018) on kertomus telttakinosta ja sen vetäjästä Abdikafi Mohamedista maailman suurimmalla pakolaisleirillä Kenissa. * Pian hän tulee (2019) dokumentti kertoo tapauksesta jossa äiti kaappasi lapsen Irakiin eikä sen jälkeen sallinut isän olla yhteydessä lapseen. Lähteet: == Lähteet == == Aiheesta muualla == * * * Katsottavissa toistaiseksi. * * Luokka:Suomalaiset dokumenttiohjaajat Luokka:Syntymävuosi puuttuu Luokka:Elävät henkilöt
Sylvi Sääski

Sylvi Ellen Sääski (8. helmikuuta 1912 Joroinen – 10. toukokuuta 1990 Helsinki)Sylvi Sääsken kuolinilmoitus (maksullinen artikkeli) Helsingin Sanomat 22.5.1990, HS Aikakone. Viitattu 17.5.2018. oli alavutelainen opettaja ja suomalainen kansanperinteen suurkerääjä. Hänen keräämäänsä perinnettä on tallennettuna Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran arkistoon yhteensä 8 283 yksikköä. SKS:n lisäksi Sääsken keräämää aineistoa on Kansallismuseossa, Kuopion museossa ja Turun yliopiston kansatieteen laitoksella. Sääski teki useita keruumatkoja vuosien 1937 ja 1956 välillä muun muassa Etelä-Savoon ja Itä-Karjalaan. == Elämä == Lapsuus- ja kouluvuotensa Sylvi Sääski vietti Savonlinnan Laitaatsillassa Enso Gutzeitin laivastoasemalla. Hänen isänsä Olli Sääski työskenteli Enso Gutzeitilla ja äiti Hilda Maria (o.s. Huupponen) oli kotiäiti. Sylvillä oli neljä sisarusta: Alma, Elsa, Kerttu ja Otto. Sylvi Sääski kirjoitti ylioppilaaksi Savonlinnan lyseosta 1931 ja samana syksynä hän pääsi opiskelemaan Helsingin yliopistoon suomen kieltä. Vuonna 1937 Sääski suoritti filosofian kandidaatin tutkinnon. Myöhemmin filosofian maisterin arvon saatuaan hän korotti kansanrunoudentutkimuksen arvosanansa laudaturiksi. Vuosina 1938–1948 Sääski teki opettajan sijaisuuksia eri puolella Suomea. Tämän jälkeen 24 vuoden ajan Sääski toimi suomen kielen lehtorina Alavuden Yhteiskoulussa, mistä hän jäi eläkkeelle vuonna 1973. Eläkepäiviään Sääski vietti ensiksi Alavudella, mutta viimeisiksi vuosikseen hän muutti Helsinkiin. == Keruumatkat == Ennen toista maailmansotaa Sylvi Sääski keräsi perinnettä kolmena kesänä Heinävedellä, Leppävirralla, Kangaslammilla, Rantasalmella ja Sulkavalla. Näiltä matkoiltaan Sääski sai runsaasti aineistoa. Savolaislähtöisenä kerääminen Savossa olikin hänelle erityisen helppoa. Ollessaan lottakomennuksella Itä-Karjalassa Sääski tutustui Karjalan vepsäläisalueeseen ja vuonna 1943 hän palasi äänisvepsäläisten keskuuteen Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran keruustipendin turvin. Tältä matkaltaan hän sai saaliikseen lähinnä loitsuja ja uskomustarinoita. Sylvi Sääski läksi kaikille keruumatkoilleen yksin kulkuneuvonaan polkupyörä ja yleensä hän yöpyi jossakin kylän taloista. Vuonna 1944 Sääski matkusti Porin lähelle Pihlavaan ja Reposaareen haastattelemaan Inkerin pakolaisia. Epävarma aika ei ollut paras mahdollinen keruulle, mutta Sääski sai kerättyä kuitenkin jonkin verran Inkerin ortodoksien häätapoja. Viimeisellä keruumatkallaan vuonna 1956 Sääski keräsi karjalaisen siirtoväen perinnettä Alavudella, Konnevedellä ja Rautalammilla. Sodan loputtua loppuivat Sääsken varsinaiset keruumatkat, mutta perinnettä Sääski merkitsi muistiin vielä eläkepäivilläänkin ja osallistui ahkerasti eri organisaatioiden mitä moninaisimmista aiheista järjestämiin kyselyihin. == Lähteet == * Mettomäki, Sirkka-Liisa: Perinteenkerääjä. Alavuden joulu 1996 * Mettomäki, Sirkka-Liisa: Sylvi Sääski perinteenkerääjänä. Esitelmä prof. Leea Virtasen johtamassa suomalaisen ja vertailevan kansanrunoudentutkimuksen proseminaarissa 18.1.1982 === Viitteet === Luokka:Vuonna 1912 syntyneet Luokka:Vuonna 1990 kuolleet Luokka:Suomalaiset opettajat
Juppi (sukunimi)

Juppi on karjalankielinen sukunimi. Sukunimikirjan mukaan Juppi (ja Juppo) olisivat Johanneksen puhuttelunimiä ja harvinaisia Suomen asutusnimistössä. Perimätiedon mukaan vegaruslainen mies olisi saanut nimen tanssittuaan praasniekoissa huomiota herättävällä tavalla, ”jupittamalla”. Samaan viittaa ”jupittoa” verbin merkitys nopeasta tai kuuluvasta tekemisestä tai liikkumisestaJupittoa. Juppeja asui aikanaan Suojärven Vaaksauksessa, Lietteellä ja Vuontaleessa. Lietteen ja Vaaksauksen Jupit ovat varmasti sukulaisia, mutta luultavasti myös Vuontaleessa asuneet kuuluivat samaan sukuun. Lukumäärä eri vuosina: v. 1970 henkilöitä 135, v. 1985 henkilöitä 145, v. 2014 henkilöitä 178 (sisältää myös ulkomailla asuvia). == Lähteet == Luokka:Sukunimet
Ildikó Lehtinen

Ildikó Lehtinen (s. 1948 Budapest) on suomalais-ugrilaisen kansatieteen dosentti Helsingin ja Turun yliopistoissa. Koulutukseltaan hän on filosofian tohtori. Hän on toiminut Suomen kansallismuseon Kulttuurien museon intendenttinä ja tutkijana. Hänen erikoisalaansa ovat suomalais-ugrilaiset historialliset korut ja kansanpuvut. Lehtinen on syntynyt Unkarissa, mutta hänellä on Suomen kansalaisuus. Lehtinen aloitti työt Suomen kansallismuseossa vuonna 1971. Siellä hän siirtyi kuva-arkiston kautta kansatieteelliselle osastolle. Lehtinen pääsi mukaan rakentamaan museon pysyvää suomalais- ugrilaista näyttelyä, ja se sai Lehtisen kiinnostumaan kansanpuvuista sekä suomalais-ugrilaisesta kulttuurista. Aluksi hän tutki aihetta museokokoelmien kautta, mutta vuodesta 1981 lähtien hän on tehnyt myös kenttätöitä erityisesti marien, mutta myös muiden sukukansojen, kuten hantien, mordvalaisten ja udmurttien parissa. Myös naisten elämä on ollut Lehtistä kiinnostava aihe. Hän väitteli tohtoriksi Helsingin yliopistosta vuonna 1994 ja hänen väitöskirjansa Tscheremissicher Schmuck. Ethnographische Untersuchung käsitteli marien koruja naisten näkökulmista sekä naisen aseman kautta. Lehtinen on julkaissut ja toimittanut runsaasti artikkeleita sekä teoksia esimerkiksi suomalais- ugrilaisia kieliä puhuvien kansojen kulttuurihistoriasta, marilaisista rakennuksista ja puvuista. Vuosina 2001–2012 Lehtinen on ollut järjestämässä eri pohjoisten kansojen kulttuuriperintöä käsitteleviä näyttelyitä Kulttuurien museossa. Lisäksi hän on vetänyt erilaisia verkkonäyttelyhankkeita Venäjän suomalais-ugrilaisten museoiden kanssa. Lehtinen toimi pitkään M. A. Castrénin seuran puheenjohtajana. Seuran lukuisat hankkeet ovat edistäneet Venäjän suomalais-ugrilaisten kansojen kulttuuriperintöä sekä niiden nykyistä asemaa. Näiden toimien ansiosta Lehtinen on valittu muun muassa Marin tasavallan ja Hanti-Mansian kunniakansalaiseksi. Hän on myös ollut Suomalais-Ugrilaisen Seuran johtokunnan jäsen sekä mukana kansatieteilijöiden Ethnos ry:ssä. Vuonna 2015 Lehtinen nimitettiin Kalevalaisten Naisten Liiton puheenjohtajaksi. == Lähteet == Luokka:Suomalaiset etnologit Luokka:Vuonna 1948 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
Greta Brotherus

Greta Brotherus (27. maaliskuuta 1915 – 11. joulukuuta 1999 Helsinki) oli suomalainen journalisti ja teatterikriitikko sekä filosofian kandidaatti (1939). Hän aloitti laulajana ja lausujana vuonna 1938, kävi Svenska Teaternin oppilaskoulun vuosina 1938–1940 ja toimi sitten näyttelijänä Svenska Teaternissa ja Åbo Svenska Teaterissa. Toimittajana Brotherus aloitti elokuvakriitikkona Nya Pressenissä ja kirjoitti lehteen 1950–1968. Vuosina 1968–1980 hän toimi teatteri-, elokuva- ja radiokriitikkona Hufvudstadsbladetissa. == Lähteet == Luokka:Suomalaiset teatterikriitikot Luokka:Suomalaiset toimittajat Luokka:Vuonna 1915 syntyneet Luokka:Vuonna 1999 kuolleet
Pirkko Muikku-Werner

Pirkko Muikku-Werner (s. 28. elokuuta 1947) on suomalainen kielentutkija ja emeritaprofessori. Hän toimi Itä-Suomen yliopiston suomen kielen professorina vuosina 2005–2015. Muikku-Werner on tutkinut jokapäiväisten vuorovaikutustilanteiden kielenkäyttöä, ironiaa ja pragmatiikkaa. Hän on tutkinut muun muassa kohteliaisuutta, ilkeilyä ja suomen kielen fraaseja. Tutkimusaineistona on ollut syntymäilmoituksia ja kuolinuutisia – eli ”kielen käyttöä kattavasti elämän varrelta syntymästä kuolemaan". == Teoksia == * Kielenhuollosta tieteelliseen kirjoittamiseen. Katsaus korkeakoulujen kirjallisen viestinnän opetukseen. Minna-Riitta Luukka, Pirkko Muikku-Werner. Korkeakoulujen kielikeskus 1992. * Mämmin ja makkaran maa: kulttuuritietoa meille ja muille. Hannele Dufva, Pirkko Muikku-Werner, Eija Aalto. Korkeakoulujen kielikeskus 1993. * Impositiivisuus ja kielellinen variaatio. Julkisten keskustelujen käskyt ja kysymykset kielenopetuksen näkökulmasta. Väitöskirja. Joensuun yliopisto 1993. * ”Jättä minut rauhaan, hävi heti”. Suomalaisten ja suomenoppijoiden pyynnöt ja anteeksipyynnöt. Jyväskylän yliopisto 1997. * Kielipoliisin käsikirja. Pirkko Muikku-Werner (toim.) Tammi 2005. * Sillä tavalla! Pirkko Muikku-Werner (toim.). Tammi 2006. * Suurella sydämellä ihan sikana. Suomen kielen kuvaileva fraasisanakirja. Pirkko Muikku- Werner, Jarmo Harri Jantunen, Ossi Kokko. Gummerus 2008. * Tositarkoituksella. Näkökulmia kontakti-ilmoituksiin. SKS 2009. * Ilkeilyn kahdet kasvot. Vastapaino 2012. == Lähteet == == Aiheesta muualla == * Syntymäpäiväsankari: Pirkko Muikku-Werner. Yle Areena 31.8.2012. Luokka:Suomalaiset kielitieteilijät Luokka:Suomalaiset professorit Luokka:Itä-Suomen yliopiston professorit Luokka:Vuonna 1947 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
Hilja Raviniemi

Lahja Hilja (Hili) Raviniemi (o.s. Sievänen, vuoteen 1946 Nieminen, 19. tammikuuta 1915 Lahti – 14. toukokuuta 1973 Helsinki) oli suomalainen valokuvauksen harrastaja ja kemisti. Hän oli keskeinen vaikuttaja suomalaisen harrastajavalokuvauksen kentällä 1940–1950-luvulla. Raviniemi oli aloittanut valokuvausharrastuksen 1930-luvulla. Vuonna 1943 hän liittyi Helsingin Kameraseuraan Maria Virtanen: Seikkaileva Toivo ja moderni Hili. Blogikirjoitus Hilja Raviniemestä 11.11.2010, viitattu 8.3.2016. jossa toimi aktiivisesti kuolemaansa saakka. Raviniemi oli yksi harvoja naispuolisia valokuvayhdistysaktiiveja omana aikanaan. Hän kannusti aktiivisesti myös muita naisvalokuvaajia ja perusti vuonna 1963 Kameraseuran ”tyttöjen kerhon” tukemaan naisten valokuvausharrastusta. Helsingin Kameraseuran lisäksi Raviniemi toimi myös valokuvauksen harrastajayhdistysten valtakunnallisessa kattojärjestössä Suomen Kameraseurojen Liitossa. Hän toimi, ensimmäisenä naisena, liiton puheenjohtajana vuosina 1959–1960 http://www.sksl.fi/?page_id=961 Suomen Kameraseurojen liiton puheenjohtajat Liiton verkkosivuilla, viitattu 8.3.2016 ja varapuheenjohtajana 1961 alkaen. Hän vastasi muun muassa liiton ulkomaanasioista sekä käynnisti liiton kurssitoiminnan. Lisäksi Raviniemi toimi Kamera-lehden toimitussihteerinä 1951–1955, Suomen Kameraseurojen Liiton näyttelysihteerinä 1953 ja Suomen Valokuvaajan toimitussihteerinä 1956–1960 sekä Kameraseuran Uutisten päätoimittajana 1963–1965. Raviniemi opiskeli Helsingin yliopistossa kemiaa ja valmistui filosofian maisteriksi pääaineenaan fysikaalinen kemia. Hän oli työssä Helsingin yliopiston kuvalaitoksen laboratoriossa ja saattoi työnsä ansiosta ottaa muun muassa röntgenkuvia kasveista.Kysy museolta 1.3.2011 : Kuka on ottanut näyttelyssä näkemäni röntgenkuvat kasveista? Hilja Raviniemi oli naimisissa Kamera-lehden ensimmäisen päätoimittajan Eero Raviniemen kanssa. == Lähteet == Luokka:Suomalaiset valokuvaajat Luokka:Suomalaiset kemistit Luokka:Vuonna 1915 syntyneet Luokka:Vuonna 1973 kuolleet
Raakel Kuukka

Raakel Anne Kuukka (3. lokakuuta 1955 Anjala – 19. kesäkuuta 2022 Helsinki) oli suomalainen kuvataiteilija. Hän teki valokuva- ja videoteoksia 1980-luvun alusta lähtien. __NOTOC__ ==Ura== Kuukka syntyi Muhniemen kylässä Anjalassa.Kuukka, Raakel: Mistä tulen, minne menen?, s. 110. Kouvolan taidemuseon julkaisuja 25. Lahti 2014. Hän valmistui Taideteollisesta korkeakoulusta kuvataideopettajaksi 1979 ja valokuvaajaksi vuonna 1988,http://www.valokuvataiteenmuseo.fi/exhibitions/past/event/135---raakel- kuukka ja hänellä oli useita näyttelyitä Suomessa ja ulkomailla. Kuukan taiteen keskeisiä aiheita ovat koti ja perheenjäsenet. Hän kuvasi sisaruksiaan, vanhempiaan ja lapsuudenkodin pihapiiriä Anjalankoskella. Kuvissa esiintyvät myös kodin tutut esineet, kankaat ja peitteet. Myöhemmin Kuukan tärkeäksi kuvauskohteeksi tuli hänen suomalais-ghanalainen tyttärensä Amare Kuukka (s. 1996),Kuukka (2014), s. 112. joka tunnetaan nykyään rap- artisti Yeboyahina. Läheisten ja kotiympäristön kuvaaminen kasvaa Raakel Kuukan aiheena yksityisestä yleiseen. Teemoja ovat naisten elämänkaari ja identiteetti, siirtolaisuus, monikulttuurisuus ja läheisen kuolema.http://www.raakelkuukka.fi/about.html Eikä kysymys ole vain menneisyyden muistoista, kuten Raakel Kuukka itse huomautti, vaan nykyhetkestä: > ”Olen ensimmäisen polven kaupunkilainen. Sielunmaisemani on maaseutu. > Keskeinen kuvasto syntyy kotipihalla Muhniemellä, Anjalankoskella. Kysymys > ei mielestäni ole pelkästään muistoista. Muisti ja se mikä olen ja mistä > tulen ovat tässä hetkessä. Ihminen on muistinsa muodostama kokonaisuus.” == Teoksia kokoelmissa == * Suomen valokuvataiteen museo, Helsinki * Kiasma, Helsinki * HAM, Helsingin taidemuseo, Helsinki * Ranskan kansalliskirjasto, Pariisi, Ranska * Jenny ja Antti Wihurin rahaston taidekokoelma, Rovaniemi == Julkaisuja == * 1997 Äidin kirja – Mother’s Book. Musta Taide, Helsinki. * 2011 Kirjeitä tyttärelle – Letters to a Daughter. Musta taide, Helsinki. * 2014 Mistä tulen, minne menen? Kouvolan taidemuseon julkaisuja 25, Lahti. == Palkintoja == * 1987 Finnfoto-palkinto * 1988 Taideteollinen korkeakoulu, Helsinki * 2004 Schakleton Fine Arts stipendi, Suomen Taiteilijaseuran ateljeesäätiö * 2005 Suomen taiteilijaseuran Palokärki-palkinto * 2013 Valokuvataiteen valtionpalkinto * 2018 taiteilijaeläke == Lähteet == * Kuukka, Raakel: Kirjeitä tyttärelle – Letters to a Daughter. Musta taide, Helsinki 2011. * Raaken Kuukan verkkosivu. * Retrospektiivinäyttely Suomen valokuvataiteen museossa. * Valokuvataiteen valtionpalkinto 2013. Taiteen edistämiskeskus. === Viitteet === Luokka:Suomalaiset valokuvaajat Luokka:Vuonna 1955 syntyneet Luokka:Vuonna 2022 kuolleet