Who’s Next

Who’s Next on brittiläisen rockyhtyeen The Whon elokuussa 1971 julkaistu viides studioalbumi, jota pidetään yhtenä 1970-luvun hard rockin kulmakivistä sekä usein myös The Whon parhaana albumina. Albumista on olemassa alkuperäisversion lisäksi bonuskappaleita sisältävä remasteroitu CD-versio ja CD-muotoinen Deluxe Edition, jonka tuplapainoksessa toinen levyistä on live- tallenne vuodelta 1971 (Live at the Young Vic). Who’s Nextin tunnettuimpia kappaleita ovat ”Baba O’Riley”, ”Bargain”, ”Behind Blue Eyes” ja ”Won’t Get Fooled Again”. == Taustaa == The Who oli julkaissut vuonna 1969 mestariteokseksi tituuleratun Tommy-rockoopperan, jota myytiin maailmanlaajuisesti yli kolme miljoonaa kappaletta. Yhtyeen manageri Kit Lambert sai Universal Picturesin kiinnostumaan ideasta tehdä yhtyeen Tommysta elokuvaversio, mistä The Whon johtajahahmo Pete Townshend kuitenkin kieltäytyi. Yhtenä Townshendin kieltäytymisen syynä on pidetty sitä, että hänellä oli tekeillä paljon Tommyakin kunnianhimoisempi teos. Lifehouse oli science fiction -tarina tulevaisuuden yhteiskunnasta, jossa rock vapauttaa maailman vallanpitäjien sorrolta. Kyseessä oli eräänlainen muunnelma Aldous Huxleyn teoksesta Uljas uusi maailma, mutta paljon naiivimpi. Lifehousesta oli suunnitelmissa niin kaksoisalbumi, näyttämöversio, kirja kuin elokuvakin. Albumin äänitys oli tarkoitus tehdä quadrofonisessa eli nelikanavaisessa formaatissa, mikä olisi ollut tuolloin aivan uutta. Yhtye aloitti demojen tekemisen julkaistuaan Live at Leeds -konserttitaltioinnin (1970), mutta Townshend ymmärsi tarvitsevansa hankkeessa Yhdysvaltoihin muuttaneen Kit Lambertin apua. Sessiot alkoivat Lambertin uusilla Record Plant -studioilla New Yorkissa, vaikka Lambert ja rumpali Keith Moon olivat alkaneet käyttää kovia huumeita ja Townshend itse käytti runsaasti alkoholia. Kaikki se vaikutti kielteisesti nauhoituksiin. The Who palasi Lontooseen sen jälkeen kun humaltunut Townshend oli delirium tremens -kohtauksessa yrittänyt hypätä kymmenennen kerroksen ikkunasta. Lontooseen palattuaan Townshend otti yhteyttä erityisesti The Rolling Stones -yhtyeen kanssa työskennelleeseen tuottajaan ja äänittäjään Glyn Johnsiin, joka palkattiin Lifehousen nauhoittajaksi ja apulaistuottajaksi. Ensitöikseen Johns kehotti Townshendia tekemään Lifehouse- teeman sijasta tavallisen albumin, vaikka vielä kesäkuussa 1971 kyseisen kaksoisalbumin teko oli suunnitelmissa, tosin eri kappaleilla. Raitistunut Townshend suostui, ja The Who aloitti Who’s Nextin äänitykset. Tulisieluisina tunnettujen Johnsin ja Townshendin yhteistyön kestävyyttä epäiltiin, mutta heidän välilleen syntyi pitkäaikainen työ- ja ystävyyssuhde. == Musiikki == The Who siirtyi Who’s Nextillä monien yllätykseksi kitaravoittoisesta rockista ilmaisuun, jossa syntetisaattorit – erityisesti A.R.P.-syntetisaattori – olivat keskeisiä. Sen ansiosta albumille tuli omaleimainen äänimaailma, ja se oli muutenkin ajalle radikaali veto. Levyn kaikki kappaleet äänitettiin Olympic-studiolla maalis–toukokuussa 1971.Vuonna 1995 julkaistun CD-version kansilehti, Polydor 527 760-2 Kirjoittanut John Atkins. Myös työnteko yhtyeen sisällä muuttui, eikä Pete Townshend enää johtanut yhtyettä ”valistuneena itsevaltiaana". Uudesta albumista tuli The Whon neljän jäsenen kollektiivinen aikaansaannos. Solisti Roger Daltreyn kehutut laulusuoritukset ulottuvat ”Won't Get Fooled Againin” raa’asta energiasta ja karjumisesta ”Behind Blue Eyesin” hienostuneisuuteen. Hänen ääntään on pidetty onnistuneena myös vaativissa kappaleissa ”Getting in Tune” ja ”The Song Is Over”. Basisti John Entwistle puolestaan tehosti kappaleita omalla runsasfillisellä soitollaan. Hän myös kirjoitti Who’s Nextille hienoimpana pidetyn laulunsa ”My Wife”. Keith Moon soitti rumpuja aiempaa tarkemmin. Rumpuraitojen äänitykseen panostettiin nyt enemmän, jotta soundista saataisiin edellislevyjä syvempi, selvempi ja voimakkaampi. Townshendin soitto kasvatti hänen arvostustaan kitaristina. Lisäksi hänen pehmeä lauluäänensä loi jyrkän kontrastin Roger Daltreyn lauluun sellaisissa kappaleissa kuin ”Baba O’Riley”, ”Bargain” ja ”The Song Is Over”. Joitakin Lifehouseen suunniteltuja kappaleita julkaistiin myöhemmillä singleillä sekä kokoelma-albumilla Odds & Sods (1974). Niitä ovat ”Join Together”, ”Let's See Action”, ”Relay” ja ”Put the Money Down”. Sen sijaan julkaisemattomien kappaleiden ”Time Is Passing” ja ”Mary” masternauhat ovat joko kadonneet tai ne ovat liian huonokuntoisia. Näistäkin kappaleista on kuitenkin versioita julkaistu Townshendin demo-kokoelmilla. === Yleistä kappaleista === Levyn aloituskappale on ”Baba O’Riley”. Se muotoutui Pete Townshendin 9-minuuttisesta A.R.P.-syntetisaattoridemosta, joka yhtyeen kanssa uudistettiin lopulliseen muotoonsa. Kappaleesta tuli livesuosikki, ja siinä soittaa viulua Dave Arbus. ”Baba O'Rileyta” seuraavassa ”Bargainissa” Townshend käyttää Gretsch-kitaraa, jonka hän oli saanut lahjaksi Joe Walshilta. Levylle päätyi kappaleen sähköisin versio, ja ”Bargain” säilyi pitkään yhtyeen settilistassa. ”Love Ain’t for Keeping” nauhoitettiin alun perin hard rock -kappaleena, mutta siitä tehtiin uudelleen akustinen versio, jollaisena se myös levylle päätyi. Who’s Nextin julkaisun aikoihin se oli yhtyeen konserttien avauskappale. ”My Wife” on albumilla ainoa basisti John Entwistlen sävellys. Se ei todennäköisesti kuulunut Lifehouse-projektiin. A-puolen päättävässä ”The Song Is Over” -kappaleessa soittaa koskettimia Nicky Hopkins. The Who ei ole koskaan esittänyt sävellystä konserteissa. B-puolen aloittavassa ”Getting in Tunessa” Nicky Hopkins soittaa pianoa edellisraidan tapaan. ”Going Mobile” kuului Lifehouse-projektiin ja oli sen kevyimpiä kappaleita. The Who ei esittänyt sitä koskaan konsertissa. Sen sijaan ”Behind Blue Eyes” pysyi konserttilistassa useita vuosia, ja kappale julkaistiin Yhdysvalloissa myös singlenä. Who’s Nextille päätyi kappaleen toisena äänitetty versio (ensimmäinen versio on bonuskappaleena albumin vuonna 1995 julkaistulta remasteroidulta painokselta). Kyseisessä varhaisessa versiossa koskettimia soittaa Al Kooper. Levyn päättävä ”Won't Get Fooled Again” oli ensimmäinen kappale, jonka tekemisessä Glyn Johns oli mukana. Siitä tuli menestys: se nousi Britanniassa singlelistan sijalle 9 ja Yhdysvalloissa sijalle 15. Kappale on soitettu vuodesta 1971 lähtien jokaisessa The Whon konsertissa. Pete Townshendin soittama syntetisaattori editoitiin kappaleeseen hänen erillisestä demostaan. == Julkaisu ja vastaanotto == Who’s Next nousi 18. syyskuuta 1971 viikoksi brittilistan kärkeen, ja Yhdysvalloissa sitä myytiin neljä miljoonaa kappaletta. Myös kriitikot ottivat albumin hyvin vastaan, ja levy lunasti paikkansa 1970-luvun rockin kiistattomana klassikkona. Pete Townshend sen sijaan oli tyytymätön, sillä hän piti lopputulosta vain kompromissialbumina, joka työstettiin suuremman ja kunnianhimoisemman projektin kaaduttua. Myöhemmin Townshend on suhtautunut albumiin myönteisemmin, ja hän pääsi kaipaamiensa rockoopperoiden pariin jo kahden vuoden kuluttua, kun mod-kultin ympärille rakennettu konseptialbumi Quadrophenia (1973) ilmestyi. Rolling Stone -lehti on valinnut Who’s Nextin kaikkien aikojen 28. parhaaksi albumiksi. VH1 puolestaan valitsi sen kansikuvan kaikkien aikojen toiseksi parhaaksi kanneksi ja itse albumin historian 13. parhaaksi. === Listasijoitukset === Valtio Korkein sijoitus Listaviikot Nousu listalle Lähde 1\. 18 (Top 50) 11.9.1971 2\. 8 (Top 10) 7.10.1971 4\. 1971 4\. 20 (Top 20) 30.10.1971 4\. 12 (Top 20) 11.9.1971 5\. 21.8.1971 6\. 14 (Top 20) viikko 18/1971 8\. 10\. == Kansikuva == Who’s Nextin Ethan A. Russellin ottamassa kansikuvassa yhtyeen jäsenet ovat virtsanneet Sheffieldissä sijaitsevan betonijärkäleen päälle. Kuvaa on pidetty The Rolling Stones -tyylisenä iskuna yhteiskunnan moraalisäännöille, ja siinä on vaikutteita elokuvasta 2001: Avaruusseikkailu. Kantta on myös pidetty jatkumona vuoden 1969 Woodstock-festivaalin tapahtumille. Pete Townshend oli siellä ajanut aktivisti Abbie Hoffmanin pois lavalta tämän yritettyä pitää yleisölle poliittista puhetta kesken The Whon esityksen. Alun perin kansikuvaksi ajateltiin kuvaa, jossa peruukkiin ja mustaan korsettiin sonnustautunut rumpali Keith Moon poseerasi ruoska kädessään. Idea kuitenkin hylättiin. == Kappaleet == *Kaikki kappaleet säveltänyt ja sanoittanut Pete Townshend ellei toisin mainita. === Vuoden 1995 remasteroitu CD-versio === Vuoden 1995 remasteroitu versio sisältää alkuperäisen levyn yhdeksän kappaletta sekä seitsemän bonuskappaletta. Levyn aloittava ”Baba O’Riley” on tällä versiolla kymmenen sekuntia pidempi kuin alkuperäisellä levyllä tai vuoden 2003 deluxe-versiossa. # # # # # # # # # # # # # # # # === Vuoden 2003 deluxe-versio === Ensimmäinen levy sisältää alkuperäisen levyn yhdeksän raitaa sekä kuusi New Yorkissa 1971 levytettyä bonuskappaletta, joista kappaleita ”Gettin' in Tune” ja ”Won’t Get Fooled Again” ei ole julkaistu aiemmin. ====CD 1==== # # # # # # # # # # # # # # # ====CD 2==== Toinen levy sisältää live- konsertin Young Vic -teatterissa Lontoossa 26. huhtikuuta 1971. Kappaleista vain ”Water” ja ”Naked Eye” on julkaistu aiemmin. #Love Ain’t for Keepin’ #Pure and Easy #Young Man Blues #Time is Passing #Behind Blue Eyes #I Don’t Even Know Myself #Too Much of Anything #Gettin’ in Tune #Bargain #Water #My Generation #(I’m a) Roadrunner #Naked Eye #Won’t Get Fooled Again ==Kokoonpano== *Roger Daltrey – laulu *John Entwistle – bassokitara, vaskipuhaltimet, laulu, piano kappaleessa ”My Wife” *Keith Moon – rummut, lyömäsoittimet *Pete Townshend – kitara, VCS3-urut, A.R.P.-syntetisaattori, laulu, piano kappaleessa ”Baba O’Riley” ==Lähteet== Luokka:78.84 Pop, rock Luokka:The Whon albumit Luokka:Vuoden 1971 albumit