EkBass/fiwiki-20250220-pages-articles huggingface dataset:
Japanin sotarikokset

Japanin sotarikoksilla tarkoitetaan keisarillisen Japanin armeijan tekemiä rikoksia ajanjaksolla, joka ulottuu 1800-luvun loppupuolelta toisen maailmansodan päättymiseen. Japanilaisia sotilashenkilöitä on tuomittu siviilien ja sotavankien ihmisoikeuksien loukkaamisista etenkin vuosien 1937–1945 Kiinan–Japanin sodan aikana sekä toisen maailmansodan taisteluissa Aasiassa ja Tyynellämerellä vuosina 1941–1945. Kiinan–Japanin sodan verisin yksittäinen tapahtuma oli Nanjingin verilöyly, jossa surmattiin arviolta 300 000 ihmistä. 1940-luvun alussa sotilaallinen tutkimusryhmä nimeltä yksikkö 731 aloitti kiinalaisväestöllä tehdyt kokeet, joissa selvitettiin muun muassa erilaisten aseiden, bakteerien ja äärilämpötilojen vaikutuksia ihmisiin. Nanjingiin levitettiin sekä vuonna 1941 että 1942 tappavia bakteereja, ja julmuuksista tuli osa japanilaisten joukkojen arkipäiväistä toimintaa. Koreassa sotarikosten lasketaan alkaneen vuoden 1910 tapahtumista, kun Japani valloitti niemimaan. Rikoksiin kuului ihmiskokeita sotavangeilla, kemiallisten ja biologisten aseiden käyttöä, raiskauksia ja valloitettujen alueiden naisten pakottamista prostituutioon, niin sanotuiksi lohtunaisiksi. Manilan verilöylyssä helmikuussa 1945 japanilaiset surmasivat yli satatuhatta filippiiniläistä. Japani ei ollut allekirjoittanut Geneven sopimuksia vuodelta 1864, mutta monet toisen maailmansodan tapahtumat olivat rikoksia muidenkin säännösten mukaan. Sodan päätyttyä Tokiossa toimi Tokion kansainvälinen sotarikostuomioistuin vuosina 1946–1948. Syytettyinä oli 20 000 entistä sotilas- ja siviilijohtajaa. B- ja C-luokan rikoksista eli tavallisista sotarikoksista ja rikoksista ihmisyyttä vastaan syytettiin yli 5 000 japanilaista. Heistä 900 teloitettiin, ja monet tuomittiin eri pituisiin vankeusrangaistuksiin. Teloitettujen joukossa olivat Filippiinien invaasiosta vastannut kenraali Masaharu Honma sekä Singaporen ja Malakan niemimaan hyökkäyksistä vastannut Tomoyuki Yamashita. Tokion pääoikeudenkäynnissä syytettiin 28 henkilöä A-luokan rikoksista eli rikoksista rauhaa vastaan. Heistä kaikki todettiin syyllisiksi lukuun ottamatta kahta jotka olivat kuolleet oikeudenkäynnin aikana ja yhtä, joka vapautettiin mielenvikaiseksi todettuna. Seitsemän, mukaan luettuna pääministeri Hideki Tōjō, tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin. Japanilaisen tulkinnan mukaan rauhansopimuksessa vaadittiin sotaan syyllisten tuomioita ja teloituksia, vaikka he eivät olisi rikollisia Japanin lain mukaan. Sotarikokset ja niiden käsittely hiertävät edelleen Japanin ja sen naapurimaiden välejä. Viime vuosina on protestoitu muun muassa japanilaiskoulujen uusia historian oppikirjoja, koska ne eivät mainitse monia japanilaisten tekemiä sotarikoksia, sekä entisen pääministerin Jun'ichirō Koizumin tapaa vierailla sodassa menehtyneiden muistomerkillä, Yasukunissa, jossa sankarivainajien joukossa on tuhatkunta sotarikollista. == Lähteet == == Aiheesta muualla == Sotarikokset Sotarikokset Luokka:Sotarikokset
Wiener Zeitung

Wiener Zeitung on Itävallan pääkaupungissa Wienissä julkaistava päivittäinen sanomalehti. Se perustettiin vuonna 1703 nimellä Wiennerisches Diarium. Lehden ensimmäinen numero ilmestyi 8. elokuuta vuonna 1703, mikä tekee siitä maailman vanhimman edelleen julkaistavan sanomalehden. Nykyistä nimeään se on kantanut vuodesta 1780 asti. Wiener Zeitungin omistajaksi tuli 1857 Itävallan hallitus, vaikkakin lehti oli toiminut hallituksen virallisena äänitorvena jo vuodesta 1812 lähtien. Lehteä painoi vuoteen 1997 asti Itävallan valtio-omisteinen painoyritys. Sanomalehti yksityistettiin vuonna 1998, mutta hallitus toimii edelleen sen julkaisijana ja lehdessä julkaistaan hallituksen virallisia tiedotuksia. Lehti ilmestyy broadsheet-koossa. == 30.6.2023 == Perjantaina 30.6.2023 Wiener Zeitung ilmestyi viimeisen kerran broadsheet-lehtenä. Seuraavat numerot olivat viimeisen lehden kannessa: 116 840 (päivää), 3 839 (kuukautta), 320 (vuotta), 12 (presidenttiä), 10 (keisaria), 2 (tasavaltaa) ja 1 (sanomalehti). ==Päätoimittajia== * Friedrich UhlUhl, Friedrich, Nordisk familjebok 30. 1920 *Reinhard Göweil == Lähteet == == Aiheesta muualla == * Wiener Zeitungin viralliset Internet-sivut Luokka:Itävaltalaiset sanomalehdet Luokka:Wienin kulttuuri
Paini kesäolympialaisissa 1912

Kesäolympialaisten 1912 painissa kilpailtiin kreikkalais-roomalaisessa painissa viidessä sarjassa. Suomi voitti kultamitaleista kolme. Alle 82,5-kiloisten sarjassa kultamitalia ei annettu kummallekaan loppuottelijalle näiden painittua keskenään yhdeksän tuntia ilman tulosta. ==Mitalistit== ===Kreikkalais-roomalainen=== Sarja Kultaa Hopeaa Pronssia 60 kg Tulokset Kaarlo Koskelo Suomi Georg Gerstäcker Otto Lasanen Suomi 67,5 kg Tulokset Emil Väre Suomi Gustaf Malmström Edvin Mattiasson 75 kg Claes Johansson Martin Klein Alppo Asikainen Suomi 82,5 kg ei jaettu Ivar Böling Suomi Anders Ahlgren Béla Varga yli 82,5 kg Tulokset Yrjö Saarela Suomi Johan Olin Suomi Søren Marinus Jensen == Lähteet == *
Jertta Blomstedt

Jertta Blomstedt (o.s. Roos; s. 20. toukokuuta 1942 Helsinki, Suomi) on Yleisradion radiotoimittaja, joka toimittaa ulkomaanlehtikatsausta. Hänen aiempia ohjelmiaan ovat Kasvo, Kiven sisällä ja Eurooppalaisia puheenvuoroja. Blomstedt oli merkittävä 1960-lukulainen sosialisti ja toimi pitkään Metallityöväen liiton lehden Ahjon toimittajana sekä Teinilehden ja Ydin- lehden päätoimittajana. Hän on kirjoittanut kolumneja Suomen Kuvalehteen. Hän on kirjoittanut kolumneja myös Ylelle. Blomstedt on saanut valtion journalistipalkinnon 2003. Jertta Blomstedtin veli on professori J. P. Roos ja puoliso oli taidemaalari ja professori Juhana Blomstedt. == Teoksia == * == Lähteet == == Aiheesta muualla == * Luokka:Suomalaiset radiotoimittajat Luokka:Suomalaiset kolumnistit Luokka:Vuonna 1942 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
Sulfiittisprii

Sulfiittisprii on sulfiittiselluloosatehtaiden ylijäämäsokereista valmistettua metanolipitoista etyylialkoholia. Sulfiittispriitä voidaan valmistaa sulffiittiselluloosatehtaiden varsinaisessa prosessista ylijäävistä puun sokereista. Sulffiittisprii on voimakkaan metanolipitoista ja sitä on käytettykin ensisijassa teollisuudessa. Sulffiittispriistä on myös valmistettu tahnamaista polttoalkoholia. Tätä polttoalkoholia sai kaupoista vielä 1970-luvun alussa. Viimeisimmät sulffiittiselluloosaspriitä tuottaneet paperitehtaat olivat Mäntässä ja Nokialla. Kieltolain aikana puhtaan spriin puute aiheutti sen, että ryhdyttiin kokeiluihin metanolin poistamiseksi edullisella tavalla; työhön pystyi Valtion Alkoholitehdas Keskukseen Rajamäelle juuri hankittu Guillaume-puhdastislauskojeisto. Sulfiittispriistä metanolista puhdistettua etyylialkoholia käytettiin myöhemmin myös juomateollisuudessa; mm. salakuljetuksen hillitsemiseksi kehitetty Karhuviina oli pääosin sulfiittispriipohjaista votkaa. ==Katso myös== * Marskin ryyppy *Sulfiittimenetelmä ==Lähteet== * Olli Kauppila: Rajamäen tehtaat 1888 - 1963 * Arvi Talvitie: Lyhyt kemian oppikirja Luokka: Kemianteollisuus Luokka: Alkoholi
Sōka Gakkai

Sōka Gakkai (, suomeksi arvoja luova yhteisö) on Japanissa vaikuttava uskonnollinen maallikkoliike, jonka puitteissa harjoitetaan Nichiren- buddhalaisuutta. Liikkeen perusti Tsunesaburō Makiguchi vuonna 1930. Se on ollut varsinkin aiemmin hyvin lähellä Kōmeitō-puoluetta, jonka perustaja oli Sōka Gakkain silloinen johtaja. Kirsti Kena, Kaukoidän teologian näkökulmia, 1993 sivu 148 Sōka Gakkai poikkeaa muusta Japanin buddhalaisuudesta siinä, että se ei hyväksy muun uskonnon harjoittamista buddhalaisuuden rinnalla, ei edes šintolaisuuden. Tämän takia liikkeen kannattajia on pidetty epäisänmaallisina, mikä on ollut ongelma varsinkin toisen maailmansodan alla. Vuonna 2003 Sōka Gakkaihin laskettiin kuuluvan Japanissa 8 210 000 perhettä. Japanin ulkopuolella liikkeen kattojärjestönä toimii Soka Gakkai International, jolla on jäsenjärjestöjä 192 eri maassa. Suomessa järjestö on toiminut vuodesta 1975 lähtien, ja se on nykyisin rekisteröitynyt uskonnollinen yhdyskunta, jolla on noin 150 jäsentä 15 eri paikkakunnalla (2008). == Historia == Sōka Gakkain perustaja Tsunesaburō Makiguchi tavoitteli hyvän ja onnellisen elämän mahdollistamista japanilaisille. Vuonna 1958 Sōka Gakkain johtoon nousi Daisaku Ikeda, joka osoittautui dynaamiseksi organisaattoriksi. Liikkeeseen kuuluneiden perheiden lukumäärä vuonna 1957 oli 750 000, josta se nousi vuoteen 1970 mennessä seitsemään miljoonaan. Sōka Gakkain perustama puolue nousi Japanin kolmanneksi suurimmaksi puolueeksi. Fuji-vuoren huipulle ryhdyttiin rakentamaan suurta temppeliä. Sōka Gakkain suosio perustui sen runsaisiin lupauksiin. Uusille jäsenille luvattiin kykyä vastustaa sairautta ja köyhyyttä, jos he tahtoivat uskoa Nichireniin ja luottaa Lotus-kirjoitukseen. Toisaalta niitä, jotka eivät liittyneet Sōka Gakkaihin, uhattiin sairaudella. Uusille jäsenille annettiin myös lupauksia liikenne- ja kaivosonnettomuuksien välttämisestä ja automaattinen palkankorotus ilman lakkoa. == Lähteet == * === Viitteet === == Aiheesta muualla == * Soka Gakkai International Suomen sivusto Luokka:Buddhalaisuus Japanissa Luokka:Buddhalaisperäiset liikkeet Luokka:Japanilaiset uususkonnot
Paini kesäolympialaisissa 1908

Kesäolympialaisten 1908 painissa kilpailtiin kreikkalais-roomalaisessa painissa neljässä sarjassa ja vapaapainissa viidessä sarjassa. Vapaapainimenestyjistä Iso-Britannia voitti kolme kultamitalia ja Yhdysvallat kaksi. Kreikkalais-roomalaisen painin kultamitalit menivät neljään eri maahan. ==Mitalistit== ===Kreikkalais-roomalainen=== Sarja Kultaa Hopeaa Pronssia 66,6 kg Enrico Porro Nikolai Orlov Arvo Lindén 73 kg Frithiof Mårtensson Mauritz Andersson Anders Andersen 93 kg Verner Weckman Yrjö Saarela Carl Jensen yli 93 kg Richárd Weisz Aleksandr Petrov Søren Marinus Jensen ===Vapaapaini=== Sarja Kultaa Hopeaa Pronssia 54 kg George Mehnert William Press Aubert Cote 60,3 George Dole James Slim William McKie 66,6 kg George de Relwyskow William Wood Albert Gingell 73 kg Stanley Bacon George de Relwyskow Frederick Beck yli 73 kg Con O'Kelly Jacob Gundersen Edward Barrett == Lähteet == *
Yli-Olhava

Yli-Olhava on kylä Iin kunnassa. Kylä sijaitsee noin 16 kilometriä Olhavasta itään seututien 855 varrella Oijärven suunnalla. Asutus on keskittynyt Olhavajoen läheisyyteen ja sen varrelle. Asukaslukuun (noin 200) lasketaan mukaan myös lähellä sijaitseva Väli-Olhavan kylä. Aikoinaan jokivarren alueella asui lähes toista tuhatta asukasta, jotka harjoittivat lähinnä maa- ja metsätaloutta. ==Historiaa== Yli-Olhava kuuluu maakirjoissa Olhavaan ja luultavasti asutus alueella on alkanut useampi sata vuotta sitten. Jokivarsi pysyi pitkään kehittymättömänä verrattuna Iin Haminaan. Tässä syynä olivat usein sattuneet hallat, jotka saattoivat viedä sadon koko kylältä. Lisäksi Olhavajoen tulviminen keväisin alaville pelloille heikensi edelleen viljelyn kannattavuutta. Koulun kylä sai 1923 ja 1930-luvulla Soinin taloon Tuomelaan perustettiin kauppa. Kauppoja oli kylällä vielä 1960-luvulla useita. Tuomelan tilan isäntä Artturi Soini oli mukana Iin valtuustossa ajamassa kylän asioita ja sai muun muassa puhelinpaikan kylään 1950-luvun alussa sekä vesijohdon 1970-luvun ensimmäisinä vuosina. ==Palvelut== Palvelut kylällä ovat nykyisin vähäisiä. Kylästä on matkaa Iin kunnan keskustaan noin 37 kilometriä, eikä siellä ole enää omaa koulua eikä kauppaa. Yli-Olhavan koulu oli toiminnassa vuodesta 1923 vuoteen 2005, jolloin koulu lakkautettiin ja oppilaat siirrettiin Olhavan kouluun. Koulun vieressä seututien 855 toisella puolella on Yli-Olhavan maamiesseuran talo sekä talvisin jäädytetty luistelukenttä sekä lämmin luistelukoppi. == Aiheesta muualla == * Yli-Olhavan metsästysyhdistys ry kotisivut * Jokivarren puutarha kotisivut Luokka:Iin kylät
Peter Lund

Peter David Lund (s. 7. maaliskuuta 1957, Turku) on Aalto-yliopiston teknillisen fysiikan professori. Hänet tunnetaan erityisesti vaihtoehtoisten ja uusiutuvien energialähteiden tutkijana ja puolestapuhujana. Hän on Suomen ilmastopaneelin jäsen (kausi 2020–2023). Lund tuli ylioppilaaksi Porin lyseosta vuonna 1975. Hän valmistui Teknillisestä korkeakoulusta diplomi- insinööriksi 1980, tekniikan lisensiaatiksi 1981 ja tekniikan tohtoriksi 1984. Hänen englanninkielinen artikkeliväitöskirjansa käsitteli aurinkolämmitysjärjestelmiä korkeilla leveysasteilla. Työ oli otsikoitu Studies on solar heating systems with long-term heat storage for northern high latitudes. Lund osallistui lisäksi London Business Schoolin johtajakoulutukseen (Accelerated Development Programme, ADP01, 1989) Peter Lundin mukaan ilmastonmuutoksen torjunnassa olisi saavutettava vuoteen 2020 mennessä globaalit päästövähennystavoitteet, jotka varmistaisivat päästöjen kääntymisen laskuun. Suomenkin energiankäytön kasvu tulisi pysäyttää. Euroopan unionin tavoite vähintään 20 % päästöjen väheneminen 1990 tasosta sopisi muillekin maille. Energiankulutusta olisi tehostettava länsimaissa 20 % ja Kiinassa vieläkin enemmän. Uusiutuvia energialähteitä sähköntuotannossa tulisi lisätä, sillä ne vähentävät päästöjä eikä niihin liity haitallisia sivuvaikutuksia. Suomen tulisi muuttaa ilmastonmuutoksen uhat mahdollisuuksiksi. Peter Lundin mukaan voisi olla mahdollista luoda uusia Nokioita ja työpaikkoja tuottamalla maailmalle puhdasta tekniikkaa uusiutuvan energian käyttöön ja käytön tehostamiseen. Ilman kotimarkkinoita osaaminen ei kehity, joten tarvitaan omia pilottilaitoksia. Julkinen liikenne on tehtävä vetovoimaisemmaksi: ruuhkamaksut, kapeat kadut, ei lisäkaistoja, hinnoittelu ja metro- ja junaliikenteen lisäys. Autoilu vähenee, kun sen hinta ja vaiva kasvaa suhteessa joukkoliikenteen kehitykseen. Pientalojen lämmityksessä on säästöpotentiaalia. Lämpöpumppuja tulisi edistää. Aurinkokerääjä katoilla lämmittää käyttövettä. Hehkulamppujen vaihto energiansäästölamppuihin säästäisi sähköä Vuotoksen ja Kollajan sähköntuotannon verran. ==Lähteet== ==Aiheesta muualla== *Peter Lundin Google Scholar -profiili (scholar.google.com) *Kuukauden väittely: Mistä energiaa tulevaisuuden Suomeen? (toimittaja Sakari Sirkkanen, prof. Peter Lund ja johtaja Jukka Leskelä; 9.9.2015, kesto 55 min) (yle.fi) *Kjell Lindroos (26.7.2019) El eller gas är den stora framtidsfrågan för bilen - Professor Peter Lund: ”Hälften av våra fordon kan drivas med biogas” (yle.fi) Luokka:Teknillisen korkeakoulun professorit Luokka:Suomalaiset insinöörit Luokka:Suomalaiset fyysikot Luokka:Vuonna 1957 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt Luokka:Suomalaiset professorit
Kustaa H. J. Vilkuna

Kustaa Heikki Juhani Vilkuna (s. 11. maaliskuuta 1966 Jyväskylä)Veli-Matti Autio: Suomen Historiallisen Seuran matrikkeli 1875–2007, s. 221. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, Helsinki 2007. on suomalainen historiantutkija. Hän on toiminut Suomen historian professorina Jyväskylän yliopistossa elokuusta 2014 alkaen. Hän on myös kulttuurihistorian dosentti Jyväskylän yliopistossa. Vilkuna on koulutukseltaan filosofian tohtori. Hän väitteli Jyväskylän yliopistossa vuonna 1994. Vilkuna on työskennellyt Jyväskylän yliopistossa vuodesta 1991 ja toiminut historian professorina useaan otteeseen. Syksystä 2012 hän on toiminut Suomen historian oppiaineen pääedustajana. Vilkuna on julkaissut tutkimusta erityisesti kulttuuri-, mentaliteetti-, sosiaali- ja taloushistoriasta. Hän on käsitellyt muun muassa isonvihan aikaa teoksissaan Viha (2005) ja Paholaisen sota (2006). Vuonna 2009 ilmestyneessä teoksessa Neljä ruumista Vilkuna käsitteli suomalaista oikeus- ja rikoshistoriaa. Kustaa H. J. Vilkunan isä oli etnologian professori Asko Vilkuna ja isänisä akateemikko Kustaa Vilkuna. Hänen veljensä Janne Vilkuna on museologian professori Jyväskylän yliopistossa. Vilkunalla on kolme lasta. == Teokset == * Valtakunnan eduksi, isänmaan kunniaksi, ruukinpatruunalle hyödyksi: Suomen rautateollisuus suurvalta-ajalla. Helsinki: Suomen historiallinen seura, 1994. *Arkielämää patriarkaalisessa työmiesyhteisössä: rautaruukkilaiset suurvalta- ajan Suomessa. Helsinki: Suomen historiallinen seura, 1996. * * * * * * * Lisäksi Vilkunalta on ilmestynyt artikkeleja useissa kokoomateoksissa. == Katso myös == * Kustaa Lillbäck, Paholaisen sodan päähenkilö ==Lähteet== == Aiheesta muualla == * Kustaa H. J. Vilkuna Jyväskylän yliopiston sivuilla Luokka:Suomalaiset historioitsijat Luokka:Vuonna 1966 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt Luokka:Jyväskylän yliopiston professorit Luokka:Suomalaiset professorit
Tiitus Mäntynen

Tiitus Mäntynen (25. marraskuuta 1894 Lappeenranta – 13. toukokuuta 1960Kuolleita. Helsingin Sanomat, 15.5.1960, s. 2.) oli suomalainen kapellimestari, fagottitaiteilija ja director musices. Tiitus Mäntysen vanhemmat olivat soittoaliupseeri Robert Mäntynen ja Sofia Cecilia Merilä ja puoliso vuodesta 1927 musiikinopettaja Kerttu Ikonen. Mäntynen opiskeli Pietarin konservatoriossa 1916–1917 ja Helsingin konservatorioassa (diplomi) 1924 ja teki opintomatkan Pariisiin 1924–1925. Hän toimi orkesterimuusikkona Venäjällä 1915–1917 ja Helsingissä 1920–1924. Vuonna 1925 hänestä tuli Mikkelin musiikinystäväin orkesterin, myöhemmin Mikkelin kaupunginorkesterin ja sen orkesterikoulun johtaja, hän hoiti tehtävää aina vuoteen 1958. Hänen johdollaan orkesteri osallistui muun muassa vuonna 1931 Helsingin laulujuhliin. Orkesteri voitti ensimmäisen palkinnon Jean Sibeliuksen ”Alla marcian” -esityksestä.Mäntynen johti myös Mikkelin sekakuoroa 1925–1935 ja Mikkelin Karjalakuoroa 1946–1955. Hän toimi 1920-luvulla useaan otteeseen musiikinopettajana. Director mucises -arvonimen Mäntynen sai 1943. Hänet palkittiin Pro Finlandia -mitalilla 1950. == Lähteet == ==Aiheesta muualla== * Keijo Virtamo, 1977. Tiitus Mäntynen, Otavan Iso Musiikisanakirja 4. osa. Keuruu. Luokka:Suomalaiset kapellimestarit Luokka: Suomalaiset kuoronjohtajat Luokka: Suomalaiset musiikkipedagogit Luokka:Pro Finlandia -palkitut Luokka:Vuonna 1894 syntyneet Luokka:Vuonna 1960 kuolleet
Chablis

Chablis [ʃa.bli] on ranskalainen kunta, joka sijaitsee Burgundi-Franche-Comtén alueella Yonnen departementissa. Kaupungin lävitse kulkee nykyisin departementin tasoinen RD865-maantie, joka oli aiemmin kansallisen talon tie RN65. Maantie yhdistää Chablis’n Auxerren kaupunkiin 15 kilometriä länteen ja Chaumontin kaupunkiin 120 kilometriä itään. Chablis on myös viini, jota viljellään ja valmistetaan Chablis'n alueella. == Lähteet == == Aiheesta muualla == Luokka:Ranskan kaupungit Luokka:Ranskan viinialueet Luokka:Yonnen kunnat
Palau de la Música Catalana

Palau de la Música Catalana (Katalonialainen musiikkipalatsi) on art nouveau -tyyliin rakennettu konserttitalo Barcelonassa. Rakennuksen on suunnitellut arkkitehti Lluís Domènech i Montaner, ja se rakennettiin vuosina 1905–1908. Rakennusta korjattiin ja laajennettiin vuosina 1982–1989 arkkitehtien Oscar Tusquets ja Carles Díaz johdolla. Palau de la Música Catalana on tunnettu poikkeuksellisen runsaasta koristelustaan sekä siitä, että konserttisali on valaistu luonnonvalolla. Valo siivilöityy saliin katossa olevan lasimosaiikkikupolin läpi. Musiikkipalatsi kuuluu Unescon maailmanperintöluetteloon vuodesta 1997 alkaen. == Lähteet == == Aiheesta muualla == * http://www.palaumusica.cat/en Luokka:Unescon maailmanperintökohteet Espanjassa Luokka:Barcelonan rakennukset ja rakennelmat
Naoero Amo

Naoero Amo (suomeksi Nauru ensin) on Naurun ainoa virallinen puolue. Se on liberaali ja kristillisdemokraattinen puolue. Naoero Amo -puolueen perustivat Kieren Keke, David Adeang, Marlene Moses, Roland Kun, Sean Oppenheimer ja Sprent Dabwido. Luokka:Naurun politiikka Luokka:Kristillisdemokraattiset puolueet Luokka:Liberaalit puolueet
Ruotsinpihlaja

Ruotsinpihlaja (Sorbus intermedia) on Etelä-Ruotsissa ja lounaisimmassa Suomessa kasvava, muuallakin puistopuuna yleinen pihlajalaji. Alkujaan Linné antoi sille tieteellisen nimen S. suecica. Ruotsinpihlaja on saanut alkunsa kotipihlajan, etelänpihlajan ja saksanpihlajan tai jonkin sen läheisen sukulaislajin risteymänä. ==Levinneisyys ja kasvupaikat== Ruotsinpihlaja kasvaa luonnonvaraisena pääasiassa Ruotsissa, suunnilleen Uppsalasta Göteborgiin ulottuvan linjan eteläpuolella sekä Suomessa Ahvenanmaalla ja lounaissaaristossa. Hajanaisia esiintymiä on Lounais-Suomessa, Baltian maissa ja Etelä-Norjassa. Istutettuna puisto- ja pihapuuna sitä kasvatetaan Etelä- Suomessa. Se viihtyy avoimilla ja kuivilla kalkkipitoisilla kasvupaikoilla, kalliolehdoissa ja kivikkoisilla avoimilla rinteillä. Ruotsinpihlaja on luokiteltu kansainvälisesti elinvoimaiseksi. Suomessa se on luokiteltu vaarantuneeksi. == Ulkonäkö == Ruotsinpihlaja kasvaa enintään 10–15 metriä korkeaksi. Se eroaa kotipihlajasta etenkin lehtien muodon perusteella: kotipihlajanlehdissä on 5–6 paria ja lehdykät ovat parittain, ruotsinpihlajan lehdet ovat parihalkoisia tai parijakoisia, joskus harvoin voi lehden tyvessä olla lehdykkäpari. Samannäköisen suomenpihlajan lehden tyvessä on yksi tai kaksi lehdykkäparia. Ruotsinpihlajan lehden alapinta on harmaakarvainen. Marja on soikea ja punaruskea. == Käyttö == Marja on syötävä, ja siitä voi valmistaa mehua. Puuaines on vaaleaa ilman sydänpuun tummuutta, ja se on hyvin kovaa, sitkeää ja vaikeasti halottavaa. Puusepänteollisuudessa se on kysytty ainespuu. Puistopuuna laji on siitä erinomainen, että se kestää hyvin leikkaamista ja pakkasia. == Lähteet == * Retkeilykasvio (toim. Leena Hämet- Ahti, Juha Suominen, Tauno Ulvinen, Pertti Uotila, Seppo Vuokko). Suomen Luonnonsuojelun tuki. Helsinki, 1984. ISBN 951-9381-02-3. * Metsävastaa === Viitteet === == Aiheesta muualla == * Suomen Lajitietokeskus: Ruotsinpihlaja – Scandosorbus intermedia * Pohjolan kasvien pauloissa: Scandosorbus intermedia - ruotsinpihlaja Luokka:Pihlajat Luokka:Marjat Luokka:Suomen vaarantuneet kasvit
Juan Antonio Flecha

Juan Antonio Flecha Giannoni (s. 17. syyskuuta 1977 Buenos Aires) on entinen espanjalainen maantiepyöräilijä, joka ajoi viimeksi UCI World Tour -sarjassa kilpailevassa Vacansoleil-DCM-tallissa. Hän oli parhaimmillaan yhden päivän kilpailuissa, kuten Pariisi-Roubaix'ssa. Flechan menestysten takana oli usein irtiotto muutama kilometri ennen maalia. Relax-tallissa ammattilaisuransa vuonna 2000 aloittanut Flecha ajoi kaudet 2002–2003 iBanesto.com -joukkueessa. Vuonna 2003 hän voitti ensimmäisenä Argentiinassa syntyneenä pyöräilijänä etapin Ranskan ympäriajossa. Ylittäessään maalilinjan 11. etapin voittajana hän ampui taivaalle nuolen kuvitteellisella jousipyssyllä – erikoinen tuuletus johtui hänen sukunimestään, joka tarkoittaa suomeksi nuolta. Vuosina 2004–2005 Flecha kilpaili Fassa Bortolon joukkueessa jakaen monissa yhden päivän kilpailuissa tallin kapteenin aseman Fabian Cancellaran kanssa – heidän yhteistyönsä toimi saumattomasti. Flecha voitti vuonna 2004 Züri-Metzgeten ja Giro del Lazion, oli toinen Ranskan ympäriajon 11. etapilla sekä sijoittui viidenneksi maailmancupin loppupisteissä. Seuraavana vuonna hän oli toinen Gent-Wevelgemissä Nico Mattanin jälkeen ja kolmas Pariisi-Roubaix'ssa, jossa hän hävisi loppukiritaistelun Tom Boonenille ja George Hincapielle. Kauden 2006 alusta Flecha ajoi Rabobankin oranssissa asussa. Debyyttivuonnaan alankomaalaistallissa hän sijoittui toiseksi ProTour-sarjaan kuuluvassa GP Ouest France-Plouay -kilpailussa sekä neljänneksi Pariisi-Roubaix'ssa. Vuoden 2007 Pariisi-Roubaix'ssa hän oli toinen Stuart O'Gradyn jälkeen; lisäksi hän sijoittui toiseksi Omloop Het Volk -klassikossa. Vuoden 2008 Flanderin ympäriajossa hän oli kolmas Stijn Devolderin ja Nick Nuyensin jälkeen. Flecha palasi voittokantaan vuoden 2008 lokakuussa voittamalla kokonaiskilpailun Circuit Franco-Belge -etappikilpailussa. Vuonna 2009 hän oli kolmas Omloop Het Nieuwsblad -kilpailussa ja kuudes Pariisi–Roubaix'ssa. Kauden 2010 alussa Flecha siirtyi uuteen brittiläiseen Team Sky -joukkueeseen. Flechan kausi uudessa joukkueessa käynnistyi hienosti, kun hän voitti helmikuun lopussa ajetun Omloop Het Nieuwsblad -kilpailun iskemällä yksin irti viiden miehen irtiottoryhmästä toiseksi viimeisellä mukulakiviosuudella noin 20 kilometriä ennen maalia. Maaliskuisessa E3 Prijs Vlaanderen -kilpailussa hän oli kolmas, samoin huhtikuulla Pariisi–Roubaix-klassikossa. Vuonna 2011 hän sijoittui Omloop Het Nieuwsbladissa toiseksi ja 2012 kolmanneksi. Pariisi–Roubaix'ssa hän oli 2012 neljäs. Flecha siirtyi Vacansoleil-DCM-talliin kauden 2013 alusta. Hän sijoittui tuona vuonna viidenneksi Gent–Wevelgem-klassikossa ja kahdeksanneksi Pariisi–Roubaix'ssa. Flecha päätti uransa kauden 2013 jälkeen. ==Lähteet== *Juan Antonio Flecha trap-friis.dk-tietokannassa *Juan Antonio Flecha cyclingarchives.com-tietokannassa ===Viitteet=== ==Aiheesta muualla== *Virallinen nettisivu Luokka:Espanjalaiset maantiepyöräilijät Luokka:Vuonna 1977 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
Paini kesäolympialaisissa 1904

Kesäolympialaisten 1904 painissa kilpailtiin vapaapainissa seitsemässä sarjassa. Vapaapaini oli ensimmäistä kertaa olympialaisten ohjelmassa, kun aiemmin oli kilpailtu pelkästään kreikkalais-roomalaisessa painissa. Myös painoluokat olivat ensi kertaa mukana. Painin kaikki osanottajat olivat yhdysvaltalaisia. ==Mitalistit== ===Vapaapaini=== Sarja Kultaa Hopeaa Pronssia 47,6 kg (105 paunaa) Robert Curry John Hein Gustav Thiefenthaler 52,2 kg (115 paunaa) George Mehnert Gustave Bauer William Nelson 56,7 kg (125 paunaa) Isidor Niflot August Wester Zenon Strebler 61,2 kg (135 paunaa) Benjamin Bradshaw Theodore McLear Charles Clapper 65,8 kg (145 paunaa) Otto Roehm Rudolph Tesing Albert Zirkel 71,7 kg (158 paunaa) Charles Ericksen William Beckmann Jerry Winholtz yli 71,7 kg Bernhoff Hansen Frank Kugler Fred Warmboldt == Lähteet == Luokka:Kesäolympialaiset 1904 1904
The Lunatics

The Lunatics on vuonna 1996 perustettu instrumentaalista rockia esittävä yhtye. == Jäsenet == ===Nykyiset=== * Sami Paananen — kitara * Antti Tukio — kitara * Veli-Matti Yli-Hukka — basso * Mika Moilanen — rummut ===Entiset=== * Mika Kallio — rummut * Mervi Tervo — basso * Raimo Iskulehto — kitara == Diskografia == === Albumit === * Tour du Monde * Beware! * No sleep 'till Twang == Aiheesta muualla == * Virallinen kotisivu Lunatics, The
Oiva Sala

Oiva Arttur Sala (ent. Salin; 31. lokakuuta 1900 Helsinki – 7. maaliskuuta 1980 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä. == Ura == Sala näytteli 1920- ja 1930-luvulla muutamia vuosia Turun teatterissa ja Turun Työväenteatterissa. Hän oli kiinnitettynä Tampereen Teatteriin 1934–1949 ja Helsingin Kansanteatteri-Työväenteatteriin 1949–1965. Hänen tyypillisiä teatteriroolejaan olivat muun muassa Shakespearen ja Molièren henkilöhahmot, joissa hän saattoi viljellä vivahteikasta lämmintä huumoria.Facta 2001, osa 14, p. 314. WSOY 1985. Oiva Sala näytteli 37 elokuvassa 1940-luvulta alkaen. Salan tunnetuin rooli oli luutnantti Hugo Mandelcronan rooli elokuvassa Siltalan pehtoori (1953). Sala oli näytellyt tätä roolia jo pitkään, ainakin Tampereen Teatterissa, ensimmäisen kerran jo vuonna 1935 Uuno Laakson sijaisena. Muita huomattavia elokuvarooleja Salalla oli muun muassa elokuvissa Kersantilleko Emma nauroi? (Nännimäinen) (1940), jossa olivat jo näkyvissä Salan lähes jokaisen elokuvaroolin maneerit (korostettu naismaisuus ja viittaukset homoseksuaalisuuteen), Viisi vekkulia (Rovasti Leevi Sammal) (1956) sekä Pieni luutatyttö (namusetä Julius) (1958). Elokuvissa Sala näytteli pieniä rooleja, joista viimeisin oli vanha kirkkoherra Wallen elokuvassa Täällä Pohjantähden alla. Hän esiintyi myös muun muassa elokuvissa Niskavuoren Heta, Hilja maitotyttö, Minä ja mieheni morsian sekä Kaasua, komisario Palmu! Sala näytteli vuodesta 1960 lähtien lukuisissa televisiotuotannoissa. Hän ehti esiintyä radiokuunnelmassa Knalli ja sateenvarjo juuri ennen kuolemaansa. Sala palkittiin 1958 Pro Finlandia -mitalilla. Sala on haudattu Hietaniemen hautausmaalle Helsinkiin. == Lähteet == Luokka:Suomalaiset elokuvanäyttelijät Luokka:Pro Finlandia -palkitut Luokka:Vuonna 1900 syntyneet Luokka:Vuonna 1980 kuolleet
Jean-Marc Gounon

Jean-Marc Gounon (s. 1. tammikuuta 1963 Aubenas, Ranska) on entinen ranskalainen Formula 1 -kuljettaja. Hän osallistui urallaan yhdeksään osakilpailuun, saavuttamatta yhtään pistettä. Gounon voitti Ranskan Formula 3 -sarjan mestaruuden vuonna 1989, jonka jälkeen hän siirtyi Formula 3000 -sarjaan. Hän kilpaili sarjassa kolme vuotta, jonka jälkeen hän osti kahden kilpailun mittaisen kuljettajan sopimuksen Minardi-tallista kauden 1993 lopussa. Gounon keskeytti molemmissa osallistumissaan kilpailuissa. Seuraavalla kaudella Gounon sai Andrea Monterminin paikan Simtekiltä. Gounonin parhaaksi sijoitukseksi jäi hänen kotikilpailussa, Ranskassa, ajama yhdeksäs sija, joka oli myös Simtekin paras saavutus. Gounon ajoi kaudella seitsemässä GP:ssa, kunnes hänet Portugalin GP:n jälkeen korvasi Italialainen Domenico Schiattarella. Hänen poikansa Jules Gounon on myös autourheilija. == Kaudet numeroina == Kausi Talli Sijoitus Osakilpailut Pisteet Voitot Palkintosijat Paalupaikat Nopeimmat kierrokset Paras sijoitus 1993 Minardi - 2 0 0 0 0 0 14 1994 Simtek - 7 0 0 0 0 0 9 Yhteensä (2 kautta) 9 0 0 0 0 0 === Tulokset kilpailuittain === Vuosi Talli 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 Sijoitus Pisteet 1993 Minardi RSA BRA EUR SMR ESP MON CAN FRA GBR GER HUN BEL ITA POR JPN Kesk. AUS 14 \- 0 1994 Simtek BRA PAC SMR MON ESP CAN FRA 9 GBR 16 GER Kesk. HUN Kesk. BEL 11 ITA Kesk. POR 15 EUR JPN AUS \- 0 == Lähteet == Luokka:Ranskalaiset Formula 1 -kuljettajat Luokka:American Le Mans Series -kuljettajat Luokka:Vuonna 1963 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
Pitkäkoski

Pitkäkoski voi tarkoittaa seuraavia: * Pitkäkoski, koski Vantaanjoessa Helsingissä. Tämän lähellä sijaitsevat: ** Pitkäkosken maja, ulkoilumaja ** Pitkäkosken vedenpuhdistamo, vedenpuhdistamo * Pitkäkoski, kylä Perttelissä Salossa, myös samanniminen koski Uskelanjoessa kylän alueella * Pitkäkoski, koski Saramojoessa Nurmeksessa * Pitkäkosken puuhiomo ja paperitehdas Sippolan Ruotilassa 1916–1932 toiminut yritys.
Suomenpihlaja

Suomenpihlaja eli härkäpihlaja (Hedlundia hybrida) on Pohjoismaissa, myös Lounais-Suomessa kasvava pihlajalaji. Lajin aiempi tieteellinen nimi on Carl von Linnén antama Sorbus hybrida. Pietari Kalmin antama nimi S. fennica ei ole kelvannut nimistötieteilijöille. Kuten lajin tieteellinen lajinimi hybrida kertoo, suomenpihlaja on syntynyt kahden eri lajin risteydyttyä noin 6 000 vuotta sitten Litorinameren rannikolla; kantalajit olivat ilmeisesti kotipihlaja (Sorbus aucuparia) ja saksanpihlajiin kuuluva "itämerenpihlaja" Sorbus rupicola. == Ulkonäkö ja koko == Suomenpihlaja kasvaa enintään 10–15 metriä korkeaksi puuksi. Muodoltaan se muistuttaa ruotsinpihlajaa, josta sen voi erottaa lehtien perusteella; suomenpihlajan lehden tyvellä on yksi tai kaksi lehdykkäparia, joskus useampiakin, kun taas ruotsinpihlajan lehden tyvellä ei yleensä ole yksittäisiä lehdykkäpareja. Suomenpihlaja kukkii juhannuksen aikoihin. Kukinto on vaaleankeltainen tai lähes valkoinen huiskilo. Kukan halkaisija on suurempi kuin kotipihlajalla, noin puolitoista senttimetriä. Kukasta kypsyvä hedelmä on punainen ja pyöreä pohjusmarja. == Levinneisyys == Suomenpihlaja kasvaa luonnonvaraisena Ahvenanmaalla, lounaissaaristossa ja Lounais-Suomen rannikolla. Joidenkin lähteiden mukaan sitä esiintyisi myös Suomen ulkopuolella Ruotsin Södermanlandin ja Uplannin maakuntien rannikoilla, Gotlannissa, Tanskan Bornholmin saarella ja Norjassa. == Elinympäristö == Kasvupaikan suhteen laji on vaatimaton, mutta mieluiten se kasvaa valoisassa kuivassa rinteessä. Luonnossa sen tyypillisintä esiintymisympäristöä ovat kivikkoiset niittyrinteet, kalliolehdot, laidunkedot ja karjalaitumet, yleensä lähellä meren rantaa. == Käyttö == Suomenpihlajan marjoista voi tehdä mehua. Puusepänteollisuudessa kysytty puuaines on lujaa ja vaaleaa. Suomenpihlajaa viljellään yleisesti puistopuuna Etelä-Suomessa, joskin ruotsinpihlaja on tavallisempi. Ainakin Lounais-Suomessa, Uudellamaalla ja Etelä-Hämeessä laji on levittäytynyt istutusalueilta myös ympäröivään luontoon. == Lähteet == * Retkeilykasvio (toim. Leena Hämet-Ahti, Juha Suominen, Tauno Ulvinen, Pertti Uotila, Seppo Vuokko). Suomen Luonnonsuojelun tuki. Helsinki, 1984. ISBN 951-9381-02-3. === Viitteet === == Aiheesta muualla == * Pohjolan kasvien pauloissa: Hedlundia hybrida - suomenpihlaja Luokka:Limipihlajat Luokka:Marjat
Itävallan parlamenttitalo

Itävallan parlamenttitalo on Itävallan pääkaupungissa Wienissä sijaitseva rakennus, jossa kokoontuu Itävallan kaksikamarinen parlamentti. Rakennus sijaitsee Ringstraßen varrella Wienin 1. kaupunginosassa eli Innere Stadtissa, lähellä Hofburgin keisarillista palatsia. Parlamenttitalon päärakennustyöt kestivät vuodesta 1874 vuoteen 1883. Sen suunnittelusta vastasi tanskalainen arkkitehti Theophil Hansen. Rakennus edustaa Antiikin Kreikasta kumpuavaa uusklassista arkkitehtuuria. Arkkitehti Hansen suunnitteli parlamenttitalon kokonaisuutena, jossa jokainen yksityiskohta on harmoniassa muiden kanssa. Täten hän oli vastuussa myös sisätilojen koristelusta, kuten patsaista, maalauksista, kalusteista ja kattokruunuista. Yksi parlamenttitalon tunnetuimmista osista on Pallas Athenen patsas suihkulähteineen talon edustalla. Huolimatta toisen maailmansodan aikana tulleista merkittävistä vaurioista ja tuhoutumisista, suurin osa sisätiloista entistettiin vuonna 1956 päättyneissä entisöinti- ja jälleenrakennustöissä alkuperäiseen asuunsa. Ainoastaan kansallisneuvoston istuntosali sai täysin uuden, modernin ilmeen. Parlamenttitalo käsittää yli 13 500 neliömetrin suuruisen alan, ja se on täten yksi suurimmista rakennuksista Ringstraßen varrella. Alun perin se rakennettiin Reichsratin eli valtakunnanneuvoston, Itävalta-Unkarin keisarikunnan itävaltalaisen osan lainsäädäntöelimen kahta kamaria varten. Nykyisin siellä sijaitsevat itävaltalaisten nelivuotiskaudelle valitsimista ehdokkaista koostuva kansallisneuvosto (Nationalrat) ja osavaltioiden valitsimista edustajista koostuva liittoneuvosto (Bundesrat). == Aiheesta muualla == * Parlamenttitalon vierailusivusto * Tietoa parlamenttitalosta Itävallan parlamentin sivuilla * Tietoa parlamenttitalosta Itävallan parlamentin suomenkielisessä tietopaketissa Luokka:Parlamenttitalot Luokka:Wienin rakennukset ja rakennelmat Luokka:Uusklassinen arkkitehtuuri‎
Metafyysinen taide

Metafyysinen taide ( tai Scuola metafisica) on alun perin Italiassa 1900-luvun alussa syntynyt taidesuuntaus, jonka keskeisimpiä edustajia olivat Giorgio de Chirico ja Carlo Carrà. Carrà oli 1910-luvulla jo saavuttanut mainetta futuristisena maalarina, ja de Chirico puolestaan oli herättänyt Pariisissa ihastusta mystisillä kaupunkikuvillaan. Taiteilijat tunsivat toisensa ja näkemystensä yhtymäkohdat ja muodostivat eräänlaisen liittolaisuussuhteen. Metafyysikot maalasivat näennäisen realistiseen tyyliin unenomaisia näkymiä esimerkiksi italialaisilla kaupungeille tyypillisistä toreista tai tavanomaisista asetelmista. Teokset edustivat näkymiä kuvitteellisista, ihmisen alitajuntaa heijastavista maailmoista fysikaalisen todellisuuden ulkopuolella. Suuntaukselle annettu nimi metafyysinen juontuu juuri teosten kuvaamien kohteiden tavanomaista kokemusmaailmaa ylittävästä luonteesta. Taiteilijat pyrkivät osoittamaan, että arkipäiväisistäkin asioista oli löydettävissä kätketty metafyysinen olemus, mikä muistuttaa kantilaista ajatusta noumenaalisesta olemusten maailmasta. Metafyysisessä taiteessa normaali fysikaalisen todellisuuden logiikka ei enää pätenyt, vaan teoksissa tavanomaisilta näyttävät kohteet saattoivat asettua toisiinsa nähden selittämättömällä tai satunnaisella tavalla ja epätodellisissa perspektiiveissä. Metafyysinen taide vaikutti merkittävästi dadaismin ja surrealismin kehitykseen. Chiricon ja Carràn ohella merkittäviä metafyysikkoja ovat olleet myös belgialainen Paul Delvaux sekä italialaiset Giorgio Morandi, Filippo de Pisis ja Alberto Savinio (de Chiricon veli). ==Aiheesta muualla== * Metaphysical Art (MoMA) * Luokka:Taidesuuntaukset
Enkelin hiukset

Enkelin hiukset ovat valkeita, hienoja kuituja, joita putoaa taivaalta. Tavanomainen selitys enkelin hiuksille on hämähäkinseitti, joka lentää ilmojen halki. Joidenkin hämähäkkien tiedetään liikkuvan ilman halki seitillä, joka muistuttaa liitovarjoaHeimer, S. (1988). Wunderbare Welt der Spinnen. Urania- Verlag Leipzig. ISBN 3-332-00210-4Schneider, J.M., Roos, J., Lubin, Y. & Henschel, J.R. (2001). Dispersal of Stegodyphus dumicola (Araneae, Eresidae): They do balloon after all! The Journal of Arachnology 29:114-116. PDF. ==Lähteet== Luokka:Ufot
Näkötutkimus

Näkötutkimus () on monitieteinen tutkimusala, joka tarkastelee näköjärjestelmän toimintaa. Näkötutkimusta voidaan harjoittaa esimerkiksi havaintopsykologian, kognitiivisen psykologian, neurotieteen, silmälääketieteen, biotieteiden tai tietojenkäsittelytieteen menetelmin. Usein näkötutkimushankkeissa hyödynnetään usean eri tieteenalan menetelmiä. Näkötutkimuksessa voidaan tutkia erilaisia ilmiöitä: * tarkkaavaisuus * värinäkö * kontrastinäkö * liikkeen havaitseminen * visuaalinen haku * kolmiulotteinen havaitseminen * näkökentän jäsentyminen. Näkötutkimuksessa voidaan myös tutkia eri näköjärjestelmän alueiden toimintaa: * verkkokalvo * eri aivokuoret ja niiden vuorovaikutus. == Lähteitä == * Palmer, S.E. (1999). Vision Science: Photons to Phenomenology. MIT Press. * Goldstein, E.B. (2006). Sensation and Perception. 7th Ed. Wadsworth Publishing. * Wandell, B.A. (1995). Foundations of Vision. Sinauer Associates. * Rodieck, R.W. (1998) The First Steps in Seeing. Sinauer Associates. == Aiheesta muualla == * Vision Science Homepage * Vision Sciences Society Luokka:Näkö Luokka:Monitieteisyys
Yrjö-palkinto

Yrjö-palkinto on Suomen Jazzliiton vuosittain ansioituneelle suomalaiselle jazzmuusikolle myöntämä palkinto. Sitä pidetään yleisesti arvostetuimpana suomalaiselle jazzmuusikolle myönnettävänä tunnustuksena. Yrjö-palkinnon saajan päättää Jazzliiton hallitus, ja palkinto jaetaan Valtakunnallisten Jazzpäivien yhteydessä. Yrjö-palkintoon ei sisälly rahaa vaan taideteos, jonka tekijä on yleensä kotoisin Jazzpäivien kulloisestakin isäntäpaikasta. Ensimmäinen Yrjö-palkinto jaettiin 11. marraskuuta 1967 saksofonisti Eero Koivistoiselle. Vuonna 2002 Yrjö jaettiin ensimmäistä kertaa naismuusikolle, kun palkinnon vastaanotti Anna-Mari Kähärä. Rumpali Edward Vesala on ainoa muusikko, joka on saanut Yrjön kahdesti, vuosina 1972 ja 1980. Yrjö-palkinnon voittajista koottiin vuonna 2006 Jazzliiton 40-vuotisjuhlan kunniaksi juhlaorkesteri, Iso Yrjö. Orkesteri esiintyi ympäri Suomea esittäen jäsentensä uudelleen sovitettuja sävellyksiä, ja kiertue päättyi Savoy-teatteriin, Helsinkiin Jazzliiton 40-vuotispäivänä 25. marraskuuta. Yleisradion Jazzradio on vuodesta 2003 jakanut Varjo-Yrjön suomalaista jazzkulttuuria edistäneelle taholle. == Yrjö-palkitut == Vuosi Palkinnon saaja 1\. 1967 2\. 1968 3\. 1969 4\. 1970 — 1971 5\. 1972 6\. 1973 7\. 1974 8\. 1975 9\. 1976 10\. 1977 11\. 1978 12\. 1979 13\. 1980 14\. 1981 15\. 1982 16\. 1983 17\. 1984 18\. 1985 19\. 1986 20\. 1987 21\. 1988 22\. 1989 23\. 1990 24\. 1991 25\. 1992 26\. 1993 27\. 1994 28\. 1995 29\. 1996 30\. 1997 31\. 1998 32\. 1999 33\. 2000 34\. 2001 35\. 2002 36\. 2003 37\. 2004 38\. 2005 39\. 2006 40\. 2007 41\. 2008 42\. 2009 43\. 2010 44\. 2011 45\. 2012 46\. 2013 47\. 2014 48\. 2015 49\. 2016 50\. 2017 51\. 2018 52\. 2019 53\. 2020 54\. 2021 55\. 2022 56\. 2023 57\. 2024 == Lähteet == Luokka:Suomalaiset musiikkipalkinnot Luokka:Suomalainen jazz
Gnarffit

Gnarffit on saksalainen piirrossarja, joka kertoo Moppan planeetalla asuvista kivikautisista olennoista. Sarjaa on esitetty MTV3-kanavalla sekä Sub Juniori ja Nickelodeon - digikanavalla. == Aiheesta muualla == *http://www.gnarf- tv.de/ Luokka:Lastenohjelmat Luokka:Saksalaiset televisiosarjat
Susi lampaan vaatteissa

Susi lampaan vaatteissa on yksi Aisopoksen faabeleista eli eläinsaduista sekä siihen viittaava sanonta. Faabelin numero Perryn indeksissä on 451. Sadussa susi löytää lampaantaljan, ja keksii että jos hän pukee sen päälleen, hän näyttää kauempaa lampaalta, joten lampaat eivät tajua vaaraa. Lähestyttyään lammaskatrasta talja yllään susi oli juuri pääsemäisillään tarpeeksi lähelle hyökätäkseen, kun paimen saapui paikalle. Hän päätti valita yhden lampaistaan teuraaksi ruokaa varten – ja tappoi siten suden sattumalta. Tarinan opetus on, että petokseen turvautujille käy joka tapauksessa lopulta huonosti. ”Susi lampaan vaatteissa” on myös vertaus, jota käytetään useimmiten kuvaamaan naamioitunutta uhkaa tai ystävällisyydeksi naamioitua petosta. Vertaus esiintyy vanhan raamatunkäännöksen vaikutuksesta usein myös muodossa "susi lammasten vaatteissa". Jeesus vertasi vääriä profeettoja lampaiksi naamioituneisiin susiin. == Lähteet == == Kirjallisuutta == * * * Aisopoksen satuja (Äänite), Audiotuotanto, 7: Susi lampaan vaatteissa. 2006. CD-äänilevy, ATCD147. == Aiheesta muualla == Luokka:Aisopoksen faabelit Luokka:Kuvitteelliset sudet Luokka:Lammas
Vanha tullitalo (Helsingborg)

Vanha tullitalo () on rakennus Helsingborgissa, Ruotsin Skånessa. Se toimii nykyisin terminaalina tanskalaisen Sundbusserne-varustamon aluksille, jotka kulkevat Helsingborgin ja Tanskan Helsingørin välillä yli Juutinrauman. Rakennus on saanut nykyisen ulkonäkönsä vuonna 1887. Sen on suunnitellut arkkitehti Mauritz Frohm. 1910-luvulla rakennusta laajennettiin arkkitehti Alfred Hellerströmin suunnittelemilla siipirakennuksilla. Luokka:Helsingborgin rakennukset ja rakennelmat
Sundbusserne

Sundbusserne () on tanskalainen varustamo, joka liikennöi Ruotsin Helsingborgin ja Tanskan Helsingørin välillä yli Juutinrauman. Liikennöinti tapahtuu kahdella matkustaja-aluksella, M/S Sundbuss Magdelonella ja M/S Sundbuss Pernillella. Molemmat laivat purjehtivat Ruotsin lipun alla. Varustamo perustettiin vuonna 1957. Luokka:Helsingborgin kunta Luokka:Helsingør Luokka:Laivayhtiöt Luokka:Tanskalaiset liikenneyhtiöt
Aleksandr Godunov

Aleksander Borisovitš Godunov (, 28. marraskuuta 1949 Sahalin – 18. toukokuuta 1995 Los Angeles) oli venäläinen balettitanssija ja näyttelijä, jonka loikkaus 23. elokuuta 1979 aiheutti diplomaattisen kriisin Yhdysvaltain ja Neuvostoliiton välillä. Godunov liittyi Bolšoi-teatteriin vuonna 1971. Hän oli jo silloin lupaava balettitanssija. Yhdysvaltain balettiuransa jälkeen Godunov esiintyi monissa elokuvissa. Hän näytteli amish-maanviljelijää elokuvassa Peter Weirin Todistaja vuodelta 1985, psykopaattista terroristia Karlia elokuvassa Die Hard – vain kuolleen ruumiini yli, Maxia elokuvassa Rahareikä sekä Vronskyä elokuvassa Anna Karenina vuodelta 1974 . Hänestä tuli Yhdysvaltain kansalainen vuonna 1987. == Loikkaus == 23\. elokuuta vuonna 1979, kun Bolšoi-teatteri oli kiertueella New York Cityssä, Godunov otti yhteyttä viranomaisiin ja anoi poliittista turvapaikkaa. Kun KGB oli kuullut tempauksesta, Bolšoi oli juuri lentokentällä matkalla takaisin. KGB päätti estää Godunovin vaimon, mukana kiertueella olleen solisti Lyudmila Vlasovan, loikkauksen. Rouva Vlasovaa pidettiin Aeroflotin Moskovan koneessa, mutta koneelta evättiin lähtölupa kolmeksi vuorokaudeksi, koska maahanmuuttovirasto halusi tietää, lähteekö tämä maasta vapaaehtoisesti eikä pakosta. Presidentti Jimmy Carter ja neuvostojohtaja Leonid Brežnev joutuivat kriisiin mukaan. 26\. elokuuta kone sai lähtöluvan, ja Vlasova palasi Moskovaan. Godunov yritti vuoden ajan saada vaimonsa Yhdysvaltoihin. Heidät tunnettiin kylmän sodan Romeona ja Juliana. Pari erosi vuonna 1982. Godunov jatkoi tanssijanuraa Yhdysvalloissa American Ballet Theatressa vuoteen 1982 asti, jolloin hänen välinsä teatterin johtajan, Mihail Baryšnikovin, kanssa menivät poikki. Godunov matkusti Hollywoodiin ja aloitti romanssin näyttelijä Jacqueline Bissetin kanssa. Suhde päättyi vuonna 1988. Godunovin kuuluisin rooli oli elokuvassa Die Hard (1988), jossa hän näytteli terroristi Karlia. ==Kuolema== Ystävät huolestuivat Godunovista 18. toukokuuta 1995, koska hän ei ollut pitkiin aikoihin vastannut soittoihin. He lähettivät sairaanhoitajan hänen asunnolleen, mistä Godunov löydettiin kuolleena alkoholismin ja hepatiitin aiheuttamien komplikaatioiden seurauksena. Hän eli vain 45-vuotiaaksi. On ollut epäselvää, kauanko Godunov oli ollut kuolleena ja hänen ystävänsä väittivät, etteivät olleet kuulleet hänestä mitään kymmeneen päivään. Hänen tuhkansa on siroteltu Tyynellemerelle. == Lähteet == ==Aiheesta muualla== * Luokka:Venäläiset balettitanssijat Luokka:Venäläiset näyttelijät Luokka:Yhdysvaltalaiset näyttelijät Luokka:Vuonna 1949 syntyneet Luokka:Vuonna 1995 kuolleet
Mauritz Frohm

Mauritz Frohm (1840 – 1912) oli ruotsalainen arkkitehti. Hän toimi Helsingborgin kaupunginarkkitehtina vuosina 1868–1903 ja suunnitteli useita merkittäviä rakennuksia kaupunkiin. Frohm syntyi Helsingborgissa Jonas Frohmille ja Christina Frohmille (o.s. Ramberg). 16-vuotiaana hän muutti Göteborgiin, jossa hän opiskeli rakennustaidetta Chalmersin koulussa. Opiskelujen jälkeen hän asui jonkin aikaa Tukholmassa, jossa työskenteli yhdessä Helgo Zettervallin kanssa. Vuonna 1865 Frohm palasi Helsingborgiin ja 1868 hänestä tehtiin kaupungin kaupunginarkkitehti. Kaupunginarkkitehtina hänen suunnittelemiensa rakennusten ulkonäköä dominoivat koristerikkaat ja usein klassisistiset rakennukset. Hän lopetti työssään vuonna 1903. Frohm ei koskaan mennyt naimisiin ja hän kuoli vuonna 1912. Kaupunginarkkitehtina häntä seurasi Alfred Hellerström. Luokka:Ruotsalaiset arkkitehdit Luokka:Vuonna 1840 syntyneet Luokka:Vuonna 1912 kuolleet
Alfred Hellerström

Josef Alfred Hellerström (s. 19. maaliskuuta 1863, Tukholma − k. 1931) oli ruotsalainen arkkitehti. Hän opiskeli vuosina 1883-1885 Kungliga tekniska högskolanissa ja vuosina 1885-1888 Ruotsin kuninkaallisessa taideakatemiassa. Hellerström asui ja vaikutti Helsingborgissa. Vuonna 1892 hän aloitti työt Helsingborgin teknillisessä koulussa opettajana ja vuodesta 1903 lähtien hän toimi Helsingborgin kaupunginarkkitehtina. Helsingborg Rådhuset.jpg|Hellerströmin suunnittelema Helsingborgin raatihuone. Luokka:Ruotsalaiset arkkitehdit Luokka:Vuonna 1863 syntyneet Luokka:Vuonna 1931 kuolleet
Kustaa Aadolfin kirkko (Helsingborg)

thumb|Kustaa Aadolfin kirkko. Kustaa Aadolfin kirkko () on kirkkorakennus Helsingborgin Söderin kaupunginosassa, Ruotsissa. Sen on suunnitellut arkkitehti Gustaf Hermansson Sundsvallista. Rakennustyöt aloitettiin vuonna 1893 rakennusmestari A. Wilsonin johdolla. Kirkon vihkimistilaisuus järjestettiin 6. kesäkuuta 1897. == Aiheesta muualla == Luokka:Helsingborgin rakennukset ja rakennelmat Luokka:Skånen läänin kirkot
Kustaa Aadolfin kirkko (Tukholma)

Kustaa Aadolfin kirkko () on kirkkorakennus Tukholman Östermalmin kaupunginosan itäosassa, Kustaa Aadolfin puistossa. Uusgoottilaista arkkitehtuuria edustavan punatiilisen kirkon on suunnitellut arkkitehti Carl Möller.Oscars församling: Gustaf Adolfskyrkan Viitattu 22.10.2014. Se on rakennettu vuosina 1891–1892. Piispa Gottfrid Billing vihki kirkon käyttöön vuonna 1892. Se oli alun perin Tukholman varuskunnan varuskuntakirkko, mutta se on sittemmin muutettu tavalliseksi kirkoksi. Oscarin seurakunta osti kirkon itselleen 1960-luvulla. Samaan seurakuntaan kuuluu myös läheinen Oscarskyrkan. Kirkko restauroitiin vuonna 1968 arkkitehti Björn Linnin johdolla.Fredric Bedoire: Stockholms byggnader: Arkitektur och stadsbild, s. 192. Norstedts, Tukholma 2012. ==Lähteet== Luokka:Tukholman kirkot Luokka:Ruotsin kivikirkot Luokka:Östermalm Luokka:Kirkot Tukholman hiippakunnassa Luokka:1890-luvulla rakennetut kirkot
Stefan Ruzowitzky

Stefan Ruzowitzky (s. 25. joulukuuta 1961 Wien) on itävaltalainen elokuvaohjaaja. Hän on opiskellut teatteritiedettä ja historiaa. Itävaltalainen Stefan Ruzowitzky on ohjannut sekä kirjoittanut elokuvat Anatomie ja Anatomie 2. Elokuvat ovat saksalaisia. Ruzowitzky on ohjannut myös elokuvat Siebtelbauern, Väärentäjä sekä All the Queen's Men. Lisäksi hän on ohjannut musiikkivideoita esimerkiksi Justin Timberlaken yhtyeelle ’N Sync. Luokka:Itävaltalaiset elokuvaohjaajat Luokka:Vuonna 1961 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
Kupluskylä

Kupluskylä on kylä Kontiolahden kunnassa, lähellä Joensuun rajaa. Se sijaitsee noin kuudentoista kilometrin päästä kunnan keskustasta, ja noin kymmenen kilometrin päästä Joensuun kaupungin keskustasta. Kylä sijaitsee Pielisjoen rannassa, joen ja Utranharjun välissä, Utran (Joensuun) kaupunginosan naapurissa. Kupluskylän lähellä on Jynkän vedenottamo, josta Joensuu saa juomavetensä.Joensuun Veden vuosikertomus 2005 Nimi kuplus viittaa kalastukseen. ==Lähteet== Luokka:Kontiolahden kylät
Hyppyheitto

Hyppyheitto tarkoittaa koripallolla suoritettavaa heittoa, joka tehdään hypäten. Yleensä hyppyheitossa pallo päästetään irti hypyn ollessa korkeimmillaan. Heitto voidaan myös tehdä ylöspäin mentäessä: "quick-release", tai tultaessa alaspäin: "slow-release". Luokka:Koripallotermit en:Jump shot (basketball) sv:Hoppskott