EkBass/fiwiki-20250220-pages-articles huggingface dataset:
Edna May Oliver

Edna May Oliver (9. marraskuuta 1883 Malden, Massachusetts – 9. marraskuuta 1942 Hollywood, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän esiintyi nuorena oopperassa, mutta siirtyi myöhemmin näyttelijäksi. Oliver teki Broadway-debyyttinsä 1916 ja esiintyi useissa Broadway-tuotannoissa 1920-luvulla, kunnes hän solmi elokuvasopimuksen RKO Picturesin kanssa. Hän oli ehdolla parhaan naissivuosan Oscar-palkinnon saajaksi vuoden 1939 elokuvasta Erämaan rummut. Oliver on saanut tähden Hollywood Walk of Famelle. == Osittainen filmografia == * Tavaratalon tuulispää (The Saturday Night Kid, 1924) * Cimarron (1931) * David Copperfield (The Personal History, Adventures, Experience, & Observation of David Copperfield the Younger, 1935) * Erämaan rummut (Drums Along the Mohawk, 1939) * Ylpeys ja ennakkoluulo (Pride and Prejudice, 1940) == Lähteet == Luokka:Yhdysvaltalaiset teatterinäyttelijät Luokka:Yhdysvaltalaiset elokuvanäyttelijät Luokka:Hollywood Walk of Fame Luokka:Vuonna 1883 syntyneet Luokka:Vuonna 1942 kuolleet
John de Lancie (oboisti)

John Sherwood de Lancie (26. heinäkuuta 1921 Berkeley, Kalifornia – 17. toukokuuta 2002 Walnut Creek, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen oboisti. Hän aloitti Pittsburghin sinfoniaorkesterissa vuonna 1940. Yhdysvaltojen liityttyä toiseen maailmansotaan de Lancie palveli Eisenhowerin päämajassa ja myöhemmin OSS:ssä. Ollessaan Itävallassa vuonna 1945 hän tutustui säveltäjä Richard Straussiin, jolta hän erään vierailunsa yhteydessä kysyi oliko tämä koskaan ajatellut säveltävänsä oboekonserttoa. Strauss vastasi kieltävästi, mutta muutamaa kuukautta myöhemmin hän kutsui de Lancien oboekonserttonsa ensiesitykseen. Myöhemmissä haastatteluissa Strauss mainitsi konsertton syntyneen de Lancien kysymyksen seurauksena. Vuonna 1946 de Lancie aloitti Philadelphian orkesterin oboistina ja 1954 hänestä tuli orkesterin ykkösoboisti. Hän levytti sooloartistina muun muassa Mozartin ja Ibertin musiikkia ja oli mukana yli 600 Philadelphian orkesterin levytyksessä. De Lancie jätti orkesterin 1977 ja siirtyi johtamaan Curtis Institute of Musicia, jota tehtävää hän hoiti vuoteen 1985 saakka. Elämänsä loppuvaiheessa de Lancie kärsi leukemiasta. Hän kuoli vuonna 2002. John de Lancien poika on näyttelijä John de Lancie. == Lähteet == Luokka:Yhdysvaltalaiset oboistit Luokka:Vuonna 1921 syntyneet Luokka:Vuonna 2002 kuolleet
H. V. Kaltenborn

Hans von Kaltenborn (9. heinäkuuta 1878 Milwaukee, Wisconsin – 14. kesäkuuta 1965 New York, New York) oli yhdysvaltalainen radiokommentaattori. Hän opiskeli Harvardin yliopistossa politiikan tutkimusta ja valmistui vuonna 1909. Hän aloitti newyorkilaisella radioasemalla vuonna 1922. Tunnetuksi Kaltenborn tuli vuonna 1938 Münchenin sopimusta ja sudeettialueiden miehitystä käsittelevien lähetystensä ansioista. Vuodesta 1940 alkaen Kaltenborn toimi NBC:llä. Hän oli presidentti Franklin D. Rooseveltin ja Yhdysvaltain ulkopoliitikan tukija, mutta hän kritisoi muun muassa ammattiliittoja, joiden toiminnan hän koki haittaavan sotatuotantoa. Lakkojen arvostelu jatkui myös sodan jälkeen. Kritiikin seurauksena ammattiliitot boikotoivat Kaltenbornin radio-ohjelmaa, tosin epäonnistuneesti. Kaltenbornin ura kääntyi laskuun television myötä, sillä televisioon haluttiin neutraalimpia esiintyjiä, eikä hänen radiossa hyvin toiminut esiintymistyylinsä ollut enää vakuuttava. Kaltenborn lopetti säännölliset radioesiintymiset vuonna 1955. == Lähteet == Luokka:Yhdysvaltalaiset radiotoimittajat Luokka:Radio Hall of Fame Luokka:Vuonna 1878 syntyneet Luokka:Vuonna 1965 kuolleet
Richard Boone

Richard Boone (18. kesäkuuta 1917 Los Angeles, Kalifornia – 10. tammikuuta 1981 St. Augustine, Florida) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Boone palveli toisessa maailmansodassa, jonka jälkeen hän opiskeli näyttelemistä newyorkilaisessa The Actors Studiossa. Boone teki Broadway-debyyttinsä 31-vuotiaana, ja vuonna 1951 hän solmi elokuvasopimuksen 20th Century Foxin kanssa. Boonen Foxille tekemiin elokuviin kuuluu muun muassa vuonna 1953 valmistunut Näin hänen kuolevan, jossa hän näytteli Pontius Pilatuksen roolin. Vuosina 1957–1963 Boone näytteli suositussa television lännensarjassa Have Gun, Will Travel. Sitä seurasi lyhytikäiseksi jäänyt antologiasarja The Richard Boone Show, jonka jälkeen Boone palasi takaisin elokuvarooleihin. Boone kuoli kurkkusyöpään 63-vuotiaana. == Valikoitu filmografia == * Näin hänen kuolevan (The Robe, 1953) * Alamo (The Alamo, 1960) * Yö ilman armoa (The Night of the Following Day, 1968) * Revolverimies (The Shootist, 1976) * Syvä uni (The Big Sleep, 1978) == Lähteet == == Aiheesta muualla == * Luokka:Yhdysvaltalaiset elokuvanäyttelijät Luokka:Yhdysvaltalaiset teatterinäyttelijät Luokka:Yhdysvaltalaiset televisionäyttelijät Luokka:Vuonna 1917 syntyneet Luokka:Vuonna 1981 kuolleet
Clem Beauchamp

Clem Beauchamp (26. elokuuta 1898 Bloomfield, Iowa – 14. marraskuuta 1992 Santa Rosa, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, elokuvaohjaaja ja tuotantopäällikkö. Näyttelijänä hän esiintyi pikkurooleissa nimellä Jerry Drew. Beauchamp sai parhaan avustavan ohjaajan Oscar-palkinnon vuoden 1935 elokuvasta Bengalin sankarit ja oli ehdolla seuraavana vuonna samassa kategoriassa elokuvasta Viimeinen mohikaani. Beauchampin puoliso oli Hal Roachin komedioissa näytellyt Anita Garvin. == Lähteet == Luokka:Yhdysvaltalaiset elokuvaohjaajat Luokka:Yhdysvaltalaiset elokuvanäyttelijät Luokka:Vuonna 1898 syntyneet Luokka:Vuonna 1992 kuolleet
Carsey-Werner

Carsey-Werner Productions on yhdysvaltalaisten Marcy Carseyn ja Tom Wernerin 1980-luvun alussa perustama televisiotuotantoyhtiö. Yhtiön tuottamia televisiosarjoja ovat muun muassa komediat Kolmas kivi auringosta, Bill Cosby Show, Cybill, Perhe paketissa ja 70's Show. Carsey-Wernerin tuottamia ohjelmia esitetään yli 175 eri maassa ja ne ovat saaneet yli 20 Emmy-palkintoa ja kymmenen Golden Globea. == Lähteet == == Aiheesta muualla == * Carsey-Wernerin kotisivut Luokka:Yhdysvaltalaiset televisioyhtiöt
Surianaceae

Surianaceae on pieni kasviheimo, joka kuuluu koppisiemenisten Fabales-lahkoon eli samaan lahkoon, johon kuuluvat myös muun muassa hernekasvit (Fabaceae). == Tuntomerkit == Heimon kasvit ovat puuvartisia kasveja, joissa on kivisoluja. Lehdet sijaitsevat spiraalimaisesti tai kahdessa rivissä ja ovat tavallisesti korvakkeellisia ja yksinkertaisia. Kukinto on viuhkomainen ja sijaitsee tavallisesti varren haaran päässä. Kukkaperät ovat nivelikkäitä, ja kukissa on toisinaan tyvestään yhteen kasvanut verhiö ja tavallisesti teriö, joka on kierteinen ja toisinaan lyhytkyntinen. Hetiö on tavallisesti obdiplostemoninen (kahtena kiehkurana, ulkokiehkuran heteet kohdakkain terälehtien kanssa). Kukassa ei ole mesiäistä, mutta suvussa Recchia on mettä erittävä gynofori (sikiäimen kannatin). Sikiäin koostuu yhdestä viiteen erillisestä emilehdestä, joissa kussakin on tyveen kiinnittyvä eli gynobaasinen vartalo; luotit ovat nuijamaisia tai pallomaisia. Siemenaiheet ovat liman ympäröimiä ja yksikalvoisia, ja niitä on kussakin emissä 1–5. Hedelmä on verhiön suojaama marja, luumarja tai pähkinä; hedelmäseinässä on kivisoluja. Siemenessä ei ole endospermiä ja alkio on käyrä tai poimuttunut.Stevens 2001–, Viitattu 5.1.2015. == Levinneisyys == Heimo kasvaa pääasiassa Australiassa, mutta Recchia on meksikolainen. Suriana maritima kasvaa kaikkialla tropiikin rannikoilla. == Luokittelu == Heimossa on viiteen sukuun kuuluvat kahdeksan lajia. Lähin sukulaisheimo on linnunruohokasvit (Polygalaceae). Cronquist (1981) vei heimon suvut kvassiakasveihin (Simaroubaceae), joita hän piti Rosales-lahkoon kuuluvina (nyt lahkossa Sapindales). Takhtajan (1997) taas sisällytti ne omana heimonaan lahkoon Rutales (nykyään Sapindales). === Suvut === Surianaceae-heimon suvut ovat:List of Genera in Surianaceae. * Cadellia F.Muell. * Guilfoylia F.Muell. * Recchia Moc. & Sesse ex DC. (synonyymi: Rigiostachys Planch.) * Stylobasium Desf. * Suriana L. == Lähteet == * Stevens, P. F. (2001–). Angiosperm Phylogeny Website. Version 12, heinäkuu 2012 [and more or less continuously updated since]. http://www.mobot.org/MOBOT/research/APweb/. === Viitteet === == Aiheesta muualla == * Flora of China: http://www.efloras.org/florataxon.aspx?flora_id=2&taxon;_id=20299 Luokka:Fabales Luokka:Kasviheimot
Sanattomia tunteita

Sanattomia tunteita (Johnny Belinda) on Jean Negulescon ohjaama yhdysvaltalainen elokuva vuodelta 1948. Se pohjautuu Elmer Harrisin näytelmään. Elokuvassa Jane Wyman näyttelee kuuromykkää Belindaa, joka asuu maatilalla yhdessä isänsä ja tätinsä kanssa. Uusi lääkäri Lew Ayres päättää opettaa Belindalle viittomakieltä helpottaakseen hänen elämäänsä. Wyman sai roolistaan parhaan naispääosan Oscar-palkinnon. Lisäksi elokuva oli ehdolla kymmenessä muussa kategoriassa. == Roolit == == Uusintaversio == Vuonna 1982 ensiesitettiin tarinasta kehnona pidetty televisioelokuva, jonka on ohjannut Anthony Page. Se julkaistiin Suomessa VHS-videona. == Lähteet == == Aiheesta muualla == * * Luokka:Yhdysvaltalaiset draamaelokuvat Luokka:Vuoden 1948 yhdysvaltalaiset elokuvat Luokka:Jean Negulescon ohjaamat elokuvat Luokka:Yhdysvaltalaiset näytelmiin perustuvat elokuvat Luokka:Yhdysvaltalaiset mustavalkoelokuvat
William Dieterle

William Dieterle (15. heinäkuuta 1893 Ludwigshafen am Rhein, Saksa – 9. joulukuuta 1972 Ottobrunn) oli saksalainen näyttelijä ja elokuvaohjaaja. Hän aloitti teatterinäyttelijänä Saksassa ja Sveitsissä ja suoritti elokuvadebyyttinsä vuonna 1913. Dieterle näytteli muun muassa Paul Lenin ohjaamassa elokuvassa Das Wachsfigurenkabinett (1924) ja F. W. Murnaun Faustissa (1926). Dieterle aloitti elokuvien ohjaamisen Saksassa ollessaan ja siirtyi Hollywoodiin, Yhdysvaltoihin vuonna 1930. Hänen Yhdysvalloissa ohjaamiaan elokuvia ovat muun muassa Kesäyön unelma (1935), Emile Zolan elämä (1937) ja Notre Damen kellonsoittaja (1939). Dieterle palasi Eurooppaan 1950-luvun lopulla ja ohjasi elokuvia Saksassa ja Italiassa. == Lähteet == Luokka:Saksalaiset näyttelijät Luokka:Saksalaiset elokuvaohjaajat Luokka:Vuonna 1893 syntyneet Luokka:Vuonna 1972 kuolleet
Richard Diamond, Private Detective

Richard Diamond, Private Detective (televisiossa myös Call Mr. D) oli yhdysvaltalainen rikossarja, jota esitettiin radiossa 1949–1954 ja televisiossa 1957–1960. Newyorkilaista yksityisetsivä Richard Diamondia esitti radiossa Dick Powell ja televisiossa David Janssen. == Radio == Radioversion jaksot käsikirjoitti ja ohjasi sarjan luoja Blake Edwards, joka myöhemmin tuli tunnetuksi muun muassa Vaaleanpunainen pantteri -elokuvien ohjaajana. Tuottajana toimi nimiroolin esittäjä Dick Powell. Sarjan muita vakionäyttelijöitä olivat poliisiluutnantti Walt Levinsonia esittänyt Ed Begley, Virginia Gregg, joka näytteli Diamondin tyttöystävää Helen Asheria ja Wilms Herbert, joka esitti sekä poliisikersantti Otisia että Helenin hovimestaria Francisia. == Televisio == Richard Diamondin siirtyessä televisioon pääosaa esittämään tuli David Meyer, joka tuottajana toimineen Powellin neuvosta muutti sukunimensä Jansseniksi. Tuotantoyhtiönä oli Powellin osin omistama Four Star Productions. Sarjan kahden ensimmäisen tuotantokauden vakionäyttelijöihin kuului Regis Toomey, joka esitti Dennis "Mac" McGoughia. Kolmannella tuotantokaudella sarjan tapahtumapaikka siirtyi New Yorkista Los Angelesiin, jossa uusina hahmoina mukaan tulivat Barbara Bainin näyttelemä tyttöystävä Karen ja Mary Tyler Mooren näyttelemä puhelinvastauspalvelun Sam. Samin kasvoja ei koskaan näytetty televisiosarjassa, ja kun Moore kertoi roolistaan ja poseerasi TV Guide -lehdessä hänet korvattiin kesken kolmannen tuotantokauden Roxane Brooksilla. Vierailevina näyttelijöinä sarjassa esiintyivät muun muassa Jack Albertson, Joey Bishop, Dan Blocker, Charles Bronson, Jack Cassidy, James Coburn, DeForest Kelley, Keye Luke, Vic Morrow, Mort Sahl ja Lee Van Cleef. == Lähteet == == Aiheesta muualla == * Radiosarjan jaksoja MP3-muodossa Internet Archivessa * The Digital Deli Too: The Richard Diamond, Private Detective Radio Program Luokka:Yhdysvaltalaiset radiokuunnelmat Luokka:CBS:n televisio-ohjelmat Luokka:NBC:n televisio- ohjelmat Luokka:1950-luvun yhdysvaltalaiset rikossarjat Luokka:1960-luvun yhdysvaltalaiset rikossarjat
David Copperfield (vuoden 1935 elokuva)

David Copperfield (The Personal History, Adventures, Experience, & Observation of David Copperfield the Younger) on George Cukorin ohjaama Charles Dickensin samannimiseen romaaniin pohjautuva yhdysvaltalainen elokuva vuodelta 1935. David Copperfieldia nuorena näytteli Freddie Bartholomew ja aikuisena Frank Lawton. Elokuva oli ehdolla Oscar-palkinnon saajaksi kolmessa eri kategoriassa, mutta se jäi ilman palkintoa. The New York Timesin kriitikot valitsivat sen vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa. == Roolit == == Lähteet == == Aiheesta muualla == * Luokka:Vuoden 1935 yhdysvaltalaiset elokuvat Luokka:Yhdysvaltalaiset romaaneihin perustuvat elokuvat Luokka:George Cukorin ohjaamat elokuvat Luokka:Yhdysvaltalaiset mustavalkoelokuvat Luokka:Yhdysvaltalaiset draamaelokuvat Luokka:Metro-Goldwyn-Mayerin elokuvat
The Phil Harris-Alice Faye Show

The Phil Harris-Alice Faye Show oli yhdysvaltalainen radiossa esitetty tilannekomediasarja, jonka pääosia esittivät aviopari Phil Harris ja Alice Faye. Sarjaa esitti NBC vuosina 1948–1954, ja sitä edelsi 1946–1948 esitetty Fitch Bandwagon. Sarjan sponsorina toimi sen alkuaikoina Rexall-apteekkiketju ja vuodesta 1951 alkaen RCA. Harris ja Faye näyttelivät sarjassa omilla nimillään ja heidän roolihahmonsa perustuivat heidän todelliseen elämäänsä, vastaavasti kuin Ozzie ja Harriet Nelson olivat aiemmin tehneet omassa tilannekomediassaan The Adventures of Ozzie and Harriet. Harrisin ja Fayen tyttäriä Alice junioria ja Phyllisiä näyttelivät Jeanine Roose ja Anne Whitfield. Sarjan muihin näyttelijöihin kuului muun muassa ohjelmaa sponsoroivan Rexallin edustajaa esittänyt Gale Gordon, jonka tehtävänä oli "salaa" mainostaa vuorosanoissaan Rexallia. Koska Harris ja Faye olivat molemmat tunnettuja laulajia jokainen jakso sisälsi myös kaksi musiikkinumeroa. == Lähteet == == Aiheesta muualla == * The Phil Harris-Alice Faye Show'n jaksoja ladattavissa MP3-muodossa Luokka:Yhdysvaltalaiset radiokuunnelmat
Mary Miles Minter

Mary Miles Minter (synt. Juliet Reilly, myöh. Juliet Shelby, 25. huhtikuuta 1902 Shreveport, Louisiana – 4. elokuuta 1984 Santa Monica, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän aloitti näyttelemisen kiertävässä näyttelijäseurueessa jo lapsena, myöhemmin kertomansa mukaan vastoin tahtoaan. Debyyttinsä New Yorkissa Shelby teki vuonna 1909 näytelmässä A Fool There Was ja varsinaisen läpimurtonsa hän teki kahta vuotta myöhemmin Dustin Farnumin vastanäyttelijänä sisällissotaan sijoittuvassa näytelmässä The Littlest Rebel. Elokuvadebyyttinsä Shelby teki vuonna 1912 elokuvassa The Nurse. Shelby joutui ongelmiin alaikäisten teatterinäyttelijöiden käyttöä valvovan järjestön kanssa, joten hän äitinsä muutti tyttärensä nimen vanhemman kuolleen sukulaisen mukaan Mary Miles Minteriksi. Minter teki ennen elokuvauransa päättymistä 1923 yli 50 elokuvaa. Ura päättyi vuonna 1922 tapahtuneeseen yhä selvittämättä olevaan elokuvaohjaaja William Desmond Taylorin murhaan ja siihen liittyviin spekulointeihin. Minter sanoi myöhemmin rakastaneensa Tayloria koko elämänsä ajan ja yhtenä mahdollisena syyllisenä murhaan pidetään Minterin äitiä Charlotte Shelbya. Myöhempinä vuosinaan Minter avioitui kiinteistövälittäjän kanssa ja hän itsekin toimi samalla alalla. Minter on saanut tähden Hollywood Walk of Famelle. == Lähteet == Luokka:Yhdysvaltalaiset teatterinäyttelijät Luokka:Yhdysvaltalaiset lapsinäyttelijät Luokka:Yhdysvaltalaiset mykkäelokuvien näyttelijät Luokka:Hollywood Walk of Fame Luokka:Vuonna 1902 syntyneet Luokka:Vuonna 1984 kuolleet
Bengalin sankarit

Bengalin sankarit (The Lives of a Bengal Lancer) on Henry Hathawayn ohjaama yhdysvaltalainen elokuva vuodelta 1935. Clem Beauchamp sai Bengalin sankareista parhaan avustavan ohjaajan Oscar-palkinnon. Lisäksi elokuva oli ehdolla kuudessa muussa kategoriassa, joiden joukossa olivat muun muassa parhaan elokuvan ja parhaan ohjaajan palkinnot. The New York Timesin kriitikot valitsivat Bengalin sankarit vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa. == Juoni == Elokuvan tapahtumat sijoittuvat Intiaan ja sen päätähtenä on Gary Cooper, joka esittää luutnantti McGregoria, jonka komppaniaan saapuu kaksi uutta upseeria, luutnantit Forsythe (Franchot Tone) ja Donald Stone (Richard Cromwell), jonka isä on saman varuskunnan komentaja eversti Tom Stone (Guy Standing). Välttääkseen epäilykset poikansa suosimisesta eversti Stone tuskin huomaa poikaansa, joka katkeroituu isäänsä ja armeijaan. Luutnantti Stone joutuu kapinallisten kaappaamaksi ja koska eversti Stone kieltäytyy lähettämästä joukkoja pelastamaan poikaansa, lähtevät McGregror ja Fortesque oma-aloitteisesti pelastusretkelle. == Roolit == == Lähteet == == Aiheesta muualla == * Luokka:Vuoden 1935 yhdysvaltalaiset elokuvat Luokka:Henry Hathawayn ohjaamat elokuvat Luokka:Yhdysvaltalaiset romaaneihin perustuvat elokuvat Luokka:Yhdysvaltalaiset seikkailuelokuvat Luokka:Yhdysvaltalaiset mustavalkoelokuvat
Reschensola

thumb|Reschensola Reschensola (, ) on 1 504 metriä korkea sola Alpeilla Itävallan ja Italian rajalla. Solan korkein kohta on Italian puolella; valtionrajalla korkeus on noin 1 450 metriä. Solan kautta kulkee maantie (Itävallan tie B180, Italian tie SS40). ==Hydrologia== Reschensola yhdistää pohjoisen Innjoen laakson eteläiseen Adigejoen laaksoon ja on siten Alppien päävedenjakajalla. Solasta pohjoiseen virtaa pieni puro Stille Bach, joka laskee Inniin. Inn laskee edelleen Tonavan kautta Mustaanmereen. Solan eteläpuolella on vuonna 1949 rakennettu tekojärvi Reschensee eli Lago di Resia , jonka laskujoki Adige () laskee Adrianmereen. Adigen alkulähde (, ) on solan itäpuolisilla vuorilla. ==Vuoristo== Sola erottaa Reettiset Alpit lännessä Ötztalin Alpeista idässä. Pari kilometriä solasta länteen sijaitsee Piz Lad, jolla yhtyvät Itävallan, Italian ja Sveitsin rajat. ==Lähteet== ==Aiheesta muualla== Luokka:Italian solat Luokka:Italian ja Itävallan raja Luokka:Tiroli Luokka:Etelä-Tiroli
Today (BBC Radio 4)

Today on BBC Radio 4:n aamuisin esittävä uutis- ja ajankohtaisohjelma. Ohjelma alkaa arkisin kello kuudelta ja se kestää kolme tuntia. Lauantain kaksituntiset lähetykset alkavat kello seitsemän. Todayn ensimmäinen lähetys tapahtui BBC Home Servicellä 28. lokakuuta 1957. Nykyään ohjelma tavoittaa viikoittain keskimäärin runsaat kuusi miljoonaa kuulijaa. Todayn nykyisistä juontajista pisimpään tehtävässään on toiminut vuonna 1987 aloittanut John Humphrys. == Lähteet == == Aiheesta muualla == * Todayn kotisivut Luokka:Brittiläiset radio-ohjelmat
Elinor Donahue

Elinor Donahue (s. 19. huhtikuuta 1937 Tacoma, Washington) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän aloitti tanssimisen viisivuotiaana ja 14-vuotiaana hän oli tanssijana Las Vegasissa. Murrettuaan nilkkansa 16-vuotiaana Donahue päätti siirtyä näyttelijäksi, ja hän saikin melkein välittömästi roolin tilannekomediasarjassa Isä tietää kaiken, jossa hän näytteli sarjan päättymiseen vuonna 1960 saakka. Sarjan päätyttyä hänellä oli vakiorooli muun muassa komediasarjoissa The Andy Griffith Show ja The Odd Couple. Donahue oli naimisissa Harry Ackermanin kanssa. == Lähteet == Luokka:Yhdysvaltalaiset televisionäyttelijät Luokka:Vuonna 1937 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
Ken Hodge

Ken Raymond Hodge (s. , Britannia) on entinen kanadalainen jääkiekkoilija. Hän pelasi NHL:ssä Chicago Blackhawksissa, Boston Bruinsissa ja New York Rangersissä yhteensä 880 runkosarjaottelua vuosina 1965–1978. ==Ura== Hodge pelasi jääkiekkoa Chicago Blackhawksin juniorijoukkueessa St. Catharines Black Hawksissa vuosina 1961–1965. Kauden 1964–1965 lopussa hän siirtyi Chicago Blackhawksiin. Chicagon joukkue oli pienikokoinen, joten Hodgen oletettiin olevan joukkueen "poliisi". Hodge pelasi tässä roolissa kaksi kautta. Ammattilaisuransa alussa hän oli heikko luistelija. Toukokuussa 1967 Chicago myi Hodgen, Phil Espositon ja Fred Stanfieldin Bostoniin, josta se sai vaihdossa Gilles Marotten, Pit Martinin ja Jack Norrisin. Kauppa on yksi NHL:n historian epätasaisimmista. Hodge pelasi Bostonissa joukkueen ensimmäisessä hyökkäysketjussa yhdessä Espositon ja Wayne Cashmanin kanssa. Hodgen ei tarvinnut enää tapella ja hänestä tuli yksi NHL:n parhaista maalintekijöistä. Hän sai enemmän peliaikaa ylivoimalla ja tasakentällisin, kun Bostonin valmentajaksi tuli Harry Sindenin jälkeen Tom Johnson vuonna 1970. Boston voitti Stanley Cupin vuosina 1970 ja 1972. Hodge pelasi Bostonissa vuosina 1967–1976. Hän teki runkosarjassa kahdesti yli sata tehopistettä ja kerran 50 maalia. Boston myi Hodgen toukokuussa 1976 New York Rangersiin, josta se sai vaihdossa Rick Middletonin. Kaupan jälkeen Bostonin valmentaja Don Cherry arvosteli Hodgea ja sanoi, että hän ei ole joukkuepelaaja. Hodge lopetti jääkiekkouransa vuonna 1978, mutta pelasi vielä Binghamton Dustersissa 37 ottelua kaksi vuotta myöhemmin. Hän ei koskaan voittanut Stanley Cupin lisäksi muita NHL:n palkintoja, mutta hän pelasi kolmasti NHL:n tähdistöottelussa (1971, 1973 ja 1974). ==Muuta== Hodgen poika on entinen NHL-jääkiekkoilija Ken Hodge Jr.. ==Tilastot== 1961–62 St. Catharines Teepees OHA-Jr. 31 4 3 7 6 6 1 0 1 6 1962–63 St. Catharines Black Hawks OHA-Jr. 50 23 23 46 97 1963–64 St. Catharines Black Hawks OHA-Jr. 56 37 51 88 110 13 6 19 25 28 1964–65 St. Catharines Black Hawks OHA-Jr. 55 63 60 123 107 5 3 7 10 8 Chicago Black Hawks NHL 1 0 0 0 2 Buffalo Bisons AHL 2 0 2 2 0 4 0 0 0 4 1965–66 Chicago Black Hawks NHL 63 6 17 23 47 5 0 0 0 8 1966–67 Chicago Black Hawks NHL 69 10 25 35 59 6 0 0 0 4 1967–68 Boston Bruins NHL 74 25 31 56 31 4 3 0 3 2 1968–69 Boston Bruins NHL 75 45 45 90 75 10 5 7 12 4 1969–70 Boston Bruins NHL 72 25 29 54 87 14 3 10 13 7 1970–71 Boston Bruins NHL 78 43 62 105 113 7 2 5 7 6 1971–72 Boston Bruins NHL 60 16 40 56 81 15 9 8 17 62 1972–73 Boston Bruins NHL 73 37 44 81 58 5 1 0 1 7 1973–74 Boston Bruins NHL 76 50 55 105 43 16 6 10 16 16 1974–75 Boston Bruins NHL 72 23 43 66 90 3 1 1 2 0 1975–76 Boston Bruins NHL 72 25 36 61 42 12 4 6 10 4 1976–77 New York Rangers NHL 78 21 41 62 43 1977–78 New York Rangers NHL 18 2 4 6 8 New Haven Nighthawks AHL 52 17 29 46 13 15 3 4 7 20 1978–79 ei pelannut 1979–80 Binghamton Dusters AHL 37 10 20 30 24 14 kautta yhteensä NHL 881 328 472 800 779 97 34 47 81 120 ==Lähteet== * * Luokka:Kanadalaiset jääkiekkoilijat Luokka:Vuonna 1944 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
Antwerpenin piiritys (täsmennyssivu)

Antwerpeniä on piiritetty ja valloitettu useita kertoja: * Antwerpenin ryöstö, 1576 – kahdeksankymmenvuotinen sota * Antwerpenin piiritys, 1584–1585 – kahdeksankymmenvuotinen sota * Antwerpenin piiritys, 1914 – ensimmäinen maailmansota
Ruandan sisällissota (1959–1961)

Ruandan sisällissota käytiin vuosina 1959–1961 Ruandassa. Sodassa olivat vastakkain hutut ja tutsit. Ruanda oli alun perin osa Saksan Itä-Afrikkaa. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Belgia sai Ruandan ja Burundin alueet hallittavakseen Kansainliiton mandaattialueena. Toisen maailmansodan jälkeen Ruanda ja Burundi muodostivat YK:n alaisen Ruanda-Urundin huoltohallintoalueen, jota Belgia hallinnoi edelleen. Alueella olivat vallassa tutsit, vaikka he olivatkin vähemmistö alueen väestössä. Belgia myönsi alueelle itsehallinnon 1950-luvun lopulla. Alueen väestön alistettu enemmistö, hutut, kuitenkin koki, että heillä ei ollut tarpeeksi valtaa ja marraskuussa 1959 hutut aloittivat kapinan tutseja vastaan. Seurasi sisällissota, jossa twat tukivat tutseja. Sota oli enimmäkseen veristä heimosodankäyntiä ja se päättyi hutujen voittoon. Ruandalaiset äänestivät kuningasvallan tulevaisuudesta YK:n valvomassa kansanäänestyksessä vuonna 1961. Yli 80 % äänestäjistä kannatti monarkiasta luopumista ja tutsi-kuningas syrjäytettiin. Ruandasta tuli tasavalta ja yli 150 000 tutsia pakeni maasta. Ruanda itsenäistyi vuonna 1962. Taistelut jatkuivat vuonna 1963, kun maastapaenneet tutsit hyökkäsivät Ruandaan. Hutut torjuivat hyökkäyksen ja tappoivat hyökkäyksen seurauksena monia tutseja. Hutut torjuivat tutsien hyökkäyksen myös vuonna 1964. == Lähteet == * Luokka:1900-luvun sodat Luokka:1950-luku Luokka:1960-luku Luokka:Afrikan valtioiden sisällissodat Sisällissota
Viikinkien hyökkäykset Englantiin

Viikingit tekivät hyökkäyksiä Englantiin vuosina 793–1016. Vuonna 1016 tanskalainen viikinki Knuut Suuri nousi Englannin kuninkaaksi. == Ensimmäiset hyökkäykset (793–870) == Ensimmäinen tunnettu viikinkien hyökkäys Englantiin tapahtui vuonna 793, kun norjalaiset ryöstivät Lindisfarnen luostarin. == Alfred Suuren aika (871–899) == == Myöhemmät hyökkäykset (899–1016) == Englannin kuningas Alfred Suuren seuraajat yrittivät vuoden 899 jälkeen vallata pikku hiljaa takaisin tanskalaisten hallitseman danelagenin alueen. Danelagen käsitti noin kolmanneksen Englannista. Englannin kuningas Edvard Vanhempi hävisi tanskalaisille East Angliassa vuonna 902, mutta voitti Northumbrian tanskalaiset vuonna 910 Tettenhallin taistelussa. Vuonna 918 hän voitti Tempsfordin taistelun ja tappoivat Tempsfordin tanskalaispäällikön. Tämän jälkeen koko East Anglia oli valloitettu. Englantilaiset valtasivat Yorkin takaisin vuonna 927. Vallatakseen tanskalaisten menettämät alueet takaisin Dublinin viikingit tekivät liiton skottien ja Strathclyden britonien kanssa. Joukot hyökkäsivät Englantiin tavoitteenaan syrjäyttää Englannin kuningas Athelstan. Joukot valtasivat Yorkin takaisin, mutta hävisivät Brunanburhin taistelun vuonna 937. Voitto varmisti Athelstanin ylivallan Englannissa. Viikingit tekivät uusia voimakkaita hyökkäyksiä vuodesta 980 lähtien. Hyökkäykset kohdistuivat erityisesti Lontoon lähelle. Viikinkien retkikunnat olivat muuttuneet suuremmiksi ja entistä ammattimaisemmiksi. Englannin heikko kuningas Ethelred Neuvoton ei kyennyt vastustamaan viikinkejä. Ethelred yritti päästä eroon viikingeistä maksamalla viikingeille pakkoveron, danegeldin eli tanskalaisrahan. Rahat eivät kuitenkaan auttaneet, sillä viikingit käyttivät ne uusien retkien järjestämiseen. Vuonna 991 norjalaiset viikingit voittivat Maldonin taistelun. Ethelred maksoi 21 000 punnan tanskalaisrahan ja pakeni Normandiaan. Tanskalaiset hyökkäsivät Lontooseen vuosina 994 ja 1002, jolloin heille maksettiin 24 000 punnan tanskalaisraha. Vuonna 1002 Ethelred järjesti Pyhän Bricen päivän verilöylyn, jossa murhattiin Englannin tanskalaissyntyisiä asukkaita. Vuonna 1011 viikingit ryöstivät Canterburyn ja tappoivat arkkipiispan. Tanskan kuningas Knuut Suuri hyökkäsi Englantiin vuonna 1015. Ethelred kuoli vuonna 1016 ja uudeksi kuninkaaksi nousi hänen poikansa Edmund Rautakylki, joka jatkoi taistelua viikinkejä vastaan. Edmund hävisi Assandunin taistelun, jonka jälkeen Knuut sai haltuunsa danelagin alueen ja Mercian. Vuoden 1016 lopussa Edmund kuitenkin kuoli ja Knut nousi Englannin kuninkaaksi. Tanskalaisvalta jatkui Englannissa vuoteen 1042 asti. == Lähteet == * == Aiheesta muualla == Luokka:Englannin keskiaika Luokka:Englannin sodat Luokka:Viikinkien sodankäynti
Reto Müller

Reto Müller (s. ) on sveitsiläinen jääkiekkoilija. Müller pelasi SC Rapperswil-Jonan A-junioreissa vuosina 2002–2006. Kaudella 2005–06 hän pääsi pelaamaan Rapperswil-Jonan edustusjoukkueessa Sveitsin pääsarja Nationalliga A:ta. Müller jatkoi joukkueessa kauteen 2007–08 asti, jolloin hän siirtyi kesken kauden Nationalliga B:n EHC Vispiin, ja sieltä edelleen EHC Churiin. Müller pelasi kaudella 2008–09 EHC Baselissa. ==Tilastot== 2002–03 SC Rapperswil-Jona A-jun. 19 5 4 9 2 2003–04 SC Rapperswil-Jona A-jun. 30 5 6 11 12 2004–05 SC Rapperswil-Jona A-jun. 2005–06 SC Rapperswil-Jona NLA 3 0 0 0 0 12 0 0 0 0 EHC Wetzikon Sveitsi-3 4 1 0 1 2 SC Rapperswil-Jona A-jun. 2006–07 SC Rapperswil-Jona NLA 19 0 1 1 2 7 0 0 0 0 EHC Wetzikon Sveitsi-3 10 2 0 2 2 0 0 0 0 0 2007–08 SC Rapperswil-Jona NLA 6 0 0 0 2 1 0 0 0 0 EHC Visp NLB 17 0 1 1 4 EHC Chur NLB 21 0 4 4 8 2008–09 EHC Basel NLB 33 0 4 4 6 ==Lähteet== * * hockeyfans.ch - Reto Müller ===Viitteet=== Luokka:Sveitsiläiset jääkiekkoilijat Luokka:Vuonna 1986 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
Owen Lloyd

Owen Lloyd (s. ) on kanadalainen uransa lopettanut jääkiekkoilija. ==Ura== Lloyd pelasi juniorina WCHL:n Medicine Hat Tigersissa. Vuonna 1977 The Hockey News arvioi hänet WCHL:n 22. lupaavimmaksi pelaajaksi.hockeydraftcentral Kesällä 1977 hänet varasikin NHL:n Cleveland Barons (numerolla 77) ja WHA:n Edmonton Oilers (numerolla 85). Kaudeksi 1977–78 Lloyd siirtyi ammattilaiseksi, mutta pelasi vain kolme peliä WHA:n Edmonton Oilersissa. Loppukausi meni alasarjoissa: ensin CHL:n Phoenix Roadrunnersissa, joka lopetti toimintansa kesken kauden joulukuussa. Loppukaudeksi Lloyd siirtyi Seattleen, jossa pelasi juniorijoukkue Breakersissa yli-ikäisenä. Lloydin oikeudet NHL:ssä omistanut Cleveland Barons meni konkurssiin kauden 1977–78 jälkeen ja hänen oikeutensa siirtyivät Minnesota North Starsille. Minnesota myi ne kuitenkin pian eteenpäin Toronto Maple Leafsille. Kaudella 1978–79 Lloyd pelasi San Diego Hawksissa, mutta seura lopetti toimintansa keväällä runkosarjan päätyttyä. Kaudella 1979-80 Lloyd pelasi amatöörinä Spokane Flyersissa, joka voitti kanadan amatöörimestaruuden, Allan Cupin. Kausilla 1979-83 Lloyd edusti sekä IHL:n Milwaukee Admiralsia että CHL:n Wichita Windiä ja Houston Apollosia. Uransa lopettamisen jälkeen Lloyd muutti takaisin San Diegoon. == Tilastot == 1975–76 Medicine Hat Tigers WCHL 70 0 13 13 304 8 1 3 4 27 1976–77 Medicine Hat Tigers WCHL 70 5 25 30 354 4 0 2 2 15 1977–78 Phoenix Roadrunners CHL 12 0 2 2 32 -- -- -- -- -- 1977–78 Edmonton Oilers WHA 3 0 1 1 4 -- -- -- -- -- 1977–78 Seattle Breakers WCHL 39 7 24 31 127 -- -- -- -- -- 1978–79 San Diego Hawks PHL 57 5 19 24 143 1978–79 Springfield Indians AHL 4 0 1 1 11 -- -- -- -- -- 1979–80 Spokane Flyers WIHL 1979–80 Houston Apollos CHL 53 2 11 13 207 4 1 1 2 12 1980–81 Milwaukee Admirals IHL 4 0 1 1 2 -- -- -- -- -- 1980–81 Wichita Wind CHL 52 2 16 18 187 16 0 5 5 50 1981–82 Milwaukee Admirals IHL 3 0 1 1 7 -- -- -- -- -- 1981–82 Wichita Wind CHL 52 2 9 11 130 1 0 0 0 2 1982–83 Wichita Wind CHL 63 0 22 22 148 -- -- -- -- -- ==Lähteet== * * === Viitteet === Luokka:Kanadalaiset jääkiekkoilijat Luokka:Cleveland Baronsin varaamat pelaajat Luokka:Vuonna 1957 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
Barry Salovaara

Barry John Salovaara (s. )Cooksville yhdistettiin kahdeksan muun Toronto Townshipin (Toronton kunta) taajaman kanssa vuonna 1968. Alue nimettiin Mississaugan kaupungiksi. on entinen kanadalainen jääkiekkoilija. Hän pelasi NHL:n Detroit Red Wingsissä kahden kauden aikana yhteensä 90 peliä. Salovaara pelasi juniorina Chicago Black Hawksin sponsoroimassa OHA:n St. Catharines Black Hawksissa. Syksystä 1968 hän jatkoi uraansa Chicagon organisaatiossa EHL:n Greensboro Generalsissa kolmen kauden ajan. Kesällä 1971 hänet myytiin Detroit Red Wingsin organisaatioon, jossa ura jatkui kolmen kauden ajan AHL:ssä. Kaudella 1974–75 Salovaara pääsi lopulta NHL:ään, jossa pelasi 27 peliä tehopisteillä 0+2. Suurin osa kaudesta meni kuitenkin farmijoukkueessa. Seuraavalla kaudella Salovaara kuului Detroitin vakiokokoonpanoon ja pelejä tuli NHL:ssä jo 67 tehoilla 2+11. Kaudeksi 1976–77 Salovaara siirtyi Itävallan Klagenfurter AC:hen, jossa pelasi kaksi kautta. Kaudella 1978–79 Hän edusti SM-liigassa pelannutta KOO-VEE:ta. Loukkaantumiset pakottivat Salovaaran lopettamaan uransa.Legends of Hockey ==Tilastot== 1965–66 St. Catharines Black Hawks OHA 47 3 13 16 67 7 0 2 2 8 1966–67 St. Catharines Black Hawks OHA 48 7 18 25 99 6 1 1 2 4 1967–68 St. Catharines Black Hawks OHA 38 6 20 26 96 1968–69 Greensboro Generals EHL 57 6 15 21 106 8 0 1 1 19 1968–69 Dallas Black Hawks CHL 4 0 1 1 8 1969–70 Greensboro Generals EHL 74 11 35 46 141 16 1 13 14 45 1970–71 Greensboro Generals EHL 72 15 53 68 95 9 0 7 7 29 1971–72 Fort Worth Wings CHL 34 3 14 17 42 1971–72 Tidewater Wings AHL 36 0 13 13 36 1972–73 Virginia Wings AHL 76 4 26 30 92 13 3 1 4 16 1973–74 Baltimore Clippers AHL 70 8 25 33 95 9 1 5 6 22 1974–75 Detroit Red Wings NHL 27 0 2 2 18 1974–75 Virginia Wings AHL 43 2 17 19 50 5 1 0 1 7 1975–76 Detroit Red Wings NHL 63 2 11 13 52 1975–76 New Haven Nighthawks AHL 6 1 3 4 14 1976–77 1977–78 Klagenfurter AC Klagenfurter AC ÖEL ÖEL 64 22 31 53 115 1978–79 KOO-VEE SML 35 7 7 14 51 ==Lähteet== * * ===Viitteet=== Luokka:Kanadalaiset jääkiekkoilijat Luokka:Kanadansuomalaiset henkilöt Luokka:Vuonna 1948 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
Hubert Lyautey

Louis Hubert Gonzalve Lyautey (17. marraskuuta 1854 Nancy – 27. heinäkuuta 1934 Thorey-Lyautey) oli ranskalainen kenraali ja Ranskan marsalkka vuodesta 1921. Lyautey oli koulutukseltaan ratsuväkimies. Hänellä oli aristokraattinen tausta ja hän oli kuningasmielinen. Lyautey sitoutui kristilliseen sosialismiin ja julkaisi arvostetussa Revue des deux mondes -lehdessä kiistanalaisen artikkelin, jossa hän arvosteli upseereita muun muassa siitä, että he välittivät enemmän hevosistaan kuin miehistään. Kun tämä yhdistettiin Lyauteyn osin epäsovinnaisiin elämäntapoihin (häntä muun muassa epäiltiin homoseksuaaliksi), hän sai siirron kaukaiseen Tonkiniin. Tonkinissa Lyauteyn esimies oli Joseph Gallieni, jonka rauhallisen valloitusmetodin kiihkeä kannattaja Lyauteystä tuli. Lyautey seurasi Gallienin mukana Madagaskarille, missä Lyautey sai tehtäväkseen rauhoittaa saaren eteläosan. Vuonna 1903 Algerian kenraalikuvernööri pyysi saada nimenomaan Lyauteyn rauhoittamaan maan lounaisosaa, jota marokkolaiset ryöstelijät häiritsivät. Algeriassa Lyautey otti käyttöön lentävät osastot ja valtasi Marokon sulttaanin nimellisesti hallitsemalta alueelta tukikohtia ranskalaisille. Vuonna 1910 Lyautey sai kutsun takaisin Ranskaan, jossa hän sai komennettavakseen armeijakunnan. Vuonna 1912 Lyautey palasi takaisin Marokkoon ja hänestä tuli maan ensimmäinen kenraaliresidentti. Hän toimi sotaministerinä vuosina 1916–1917 ja sai Ranskan marsalkan arvon vuonna 1921. Vuonna 1925 Lyautey siirtyi eläkkeelle, koska hänen toimiaan Rifin sodan aikana oli kritisoitu. ==Lähteet== == Aiheesta muualla == Luokka:Ranskan marsalkat Luokka:Marokon historia Luokka:Ranskan akatemian jäsenet Luokka:Vuonna 1854 syntyneet Luokka:Vuonna 1934 kuolleet
Särkijärvi (Sastamala)

Särkijärvi on Pirkanmaalla Sastamalassa entisen Mouhijärven kunnan alueella sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Kokemäenjoen alueen Saikkalanjoen valuma-alueeseen. Valuma-alueen laskujoki Saikkalanjoki laskee Kuloveteen Salmissa. == Maantiede == Järven pinta-ala on 25,5 hehtaaria ja sen pituus on 1,1 kilometriä ja leveys 400 metriä. Järveen laskee metsä- ja pelto- ojia ja sen luusua sijaitsee järven etelärannalla, josta saa alkunsa 2,9 kilometriä pitkä laskuoja Rätikkö, joka yhtyy Saikkalanjokeen hieman ennen joen suistoa. Järven rantaviiva on 2,7 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin peltomaata, mutta pohjoispuolella on myös moreenipohjaista metsämaastoa. Järven länsipäässä on ranta umpeenkasvanutta. Järvellä on viisi tilaa sekä loma-asuntoja. Sekä valtatie 11 että seututie 249 kulkevat järven ohitse. Koillisrannalla on mouhijärveläisten uimaranta. == Lähteet == Luokka:Mouhijärven järvet Luokka:Saikkalanjoen alaosan alue
Fay Spain

Fay Spain (6. lokakuuta 1932 Phoenix – 8. toukokuuta 1983 Los Angeles) oli yhdysvaltalainen televisio- ja elokuvanäyttelijä. Spain aloitti uransa 1950-luvulla televisiosarjojen sivuosissa sekä b-elokuvien seksikkäänä teinityttönä. Hänen ensimmäinen elokuvansa oli Edward L. Cahnin ohjaama Dragstrip Girl vuonna 1957. Vuosikymmenen lopulla Spain esiintyi muutamissa laadukkaammissa elokuvissa kuten Anthony Mannin Luojan oma maatilkku (God's Little Acre, 1958) ja Richard Wilsonin Lain ja oikeuden voitto (Al Capone, 1959), mutta palasi pian roskaleffojen viettelijän rooleihin. Vuonna 1961 hän näytteli italialaisessa peplumelokuvassa Herkules – Atlantiksen valloittaja. Spainin televisioura jatkui episodimaisesti 1970-luvulle saakka. Hänen viimeinen elokuvansa oli Francis Ford Coppolan Kummisetä osa II vuonna 1974. == Filmografiaa == * Pirun kehässä (The Crooked Circle, 1957) * Luojan oma maatilkku (God's Little Acre, 1958) * The Beat Generation tai This Rebel Age (1959) * Hawaiian Eye (1959) * Aatamin ja Eevan yksityiselämä (The Private Lives of Adam and Eve, 1960) * Al Capone – lain ja oikeuden voitto (Al Capone, 1959) * Herkules – Atlantiksen valloittaja (Ercole alla conquista di Atlantide, 1961) Antinea * The Gentle Rain (1966) Lähde: == Lähteet == == Aiheesta muualla == * Elonet: Fay Spain * Internet Movie Database: Fay Spain Luokka:Yhdysvaltalaiset elokuvanäyttelijät Luokka:Yhdysvaltalaiset televisionäyttelijät Luokka:Vuonna 1932 syntyneet Luokka:Vuonna 1983 kuolleet
Elliptinen gammafunktio

Elliptinen gammafunktio on q-gammafunktion yleistys, joka taas on tavallisen gammafunktion yleistys. Se määritellään :\Gamma (z;p,q) = \prod_{m=0}^\infty \prod_{n=0}^\infty \frac{1-p^{m+1}q^{n+1}/z}{1-p^m q^n z}. Sille pätevät seuraavat identiteetit: :\Gamma(z;p,q)=\frac{1}{\Gamma(pq/z; p,q)}\, :\Gamma(pz;p,q)=\theta (z;q) \Gamma (z; p,q)\, :\Gamma(qz;p,q)=\theta (z;p) \Gamma (z; p,q)\, missä θ on q-theetafunktion. Jos p=0, tulee siitä ääretön q-Pochhammerin symboli: :\Gamma(z;0,q)=\frac{1}{(z;q)_\infty}. Luokka:Erikoisfunktiot
Ujalammi

Ujalammi on Pirkanmaalla Sastamalassa sijaitseva lampi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Kokemäenjoen alueen Saikkalanjoen valuma-alueeseen. Valuma-alueen laskujoki Saikkalanjoki laskee Kuloveteen Salmissa. == Maantiede == Ujalammi sijaitsee Ujasuon keskellä ja ovaalin muotoisen lammen halkaisija on 40 metriä. Ainoa oja lampeen on samalla sen laskuoja, joka on yhteydessä suo-ojitukseen. Suolta laskee 1,4 kilometriä pitkä metsäpuro Ahvenusjärveen. Lammena ranta on suota, mutta suon ympäristö on pääosin moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa. Lampi on rakentamaton eikä sinne johda tietä. == Lähteet == Luokka:Sastamalan järvet Luokka:Saikkalanjoen valuma-alue
Ahvenusjärvi (Sastamala)

Ahvenusjärvi on Pirkanmaalla Sastamalassa sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Kokemäenjoen alueen Saikkalanjoen valuma-alueeseen. Valuma-alueen laskujoki Saikkalanjoki laskee Kuloveteen Salmissa. == Maantiede == Järven pinta-ala on 17,9 hehtaaria ja sen pituus on 800 metriä ja leveys 400 metriä. Järveen laskee muutama suo-oja, joista yksi on Ujalammin laskuoja. Sen luusua sijaitsee järven länsirannalla, josta saa alkunsa 2,2 kilometriä pitkä laskuoja Saikkalanjokeen. Järven rantaviiva on 2,1 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa. Länsipäässä rantaan rajautuu kaksi peltoa. Pohjoisrantaan on rakennettu loma-asuntoja, joille johtaa tiet Lampisen ja Iirolan yhdistävältä tieltä. == Historiaa == Vuoden 1855−56 Kalmbergin kartastossa järven nimi kirjoitettiin "Ahvenussjö". == Lähteet == Luokka:Mouhijärven järvet Luokka:Saikkalanjoen alaosan alue
Matolammi (Sastamala)

Matolammi on Pirkanmaalla Sastamalassa sijaitseva lampi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Kokemäenjoen alueen Saikkalanjoen valuma-alueeseen. Valuma-alueen laskujoki Saikkalanjoki laskee Kuloveteen Salmissa. == Maantiede == Ovaalin muotoisen lammen pituus on 100 metriä eikä siihen laske ojia. Lampi sijaitsee Hepokrvessa olevalla suolla ja sen 800 metriä pitkä laskuoja päättyy Sorvijärveen. Sorvijärven vedet laskevat lopulta Saikkalanjokeen Tiisalanlammin kohdalla. Lammen ympäristö on pääosin moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa, mutta ranta on soistunutta. == Lähteet == Luokka:Mouhijärven järvet Luokka:Saikkalanjoen valuma-alue
Sorvijärvi (Häijää)

Sorvijärvi on Pirkanmaalla Sastamalassa sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Kokemäenjoen alueen Saikkalanjoen valuma-alueeseen. Valuma-alueen laskujoki Saikkalanjoki laskee Kuloveteen Salmissa. == Maantiede == Järven pinta-ala on 3,4 hehtaaria ja sen pituus on 450 metriä ja leveys 150 metriä. Järveen laskee kaksi ojaa, joista toinen on Matolammin laskuoja. Sen luusua sijaitsee järven etelärannalla, josta saa alkunsa 200 metriä pitkä laskuoja Jänniin, jonka kautta vedet laskevat Saikkalanjokeen. Järven rantaviiva on 0,85 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin peltomaata. Sen rannalla on yksi maatila ja pari loma-asuntoa, joille johtaa tiet Häijäältä ja Uotsolasta. == Etymologiaa == Unto Salo on ehdottanut Mouhijärven Uotsolan seudun paikannimistöön perustuen, että alue oli saamenkielisten asukkaiden nautinta-aluetta vielä keskiajan kynnyksellä. Hänen mukaansa suomalaisasutus saapui seudulle 1100–1200-luvuilla, jolloin saamelaiset paikannimet siirtyivät suomalaisten suuhun ja välittyivät sen vuoksi nykypäiviin asti. Salo on myös väittänyt Sorvijärven sopivan tähän nimistöön, koska sorvi tarkoittaa saamenkielessä sarvea. Myös kylän nimi Mustianoja olisi viittannut hänen mukaansa ”tummiin asukkaisiin”. == Lähteet == Luokka:Mouhijärven järvet Luokka:Saikkalanjoen alaosan alue
Jänni

Jänni (vanha nimi Jänninjärvi ) on Pirkanmaalla Sastamalassa sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Kokemäenjoen alueen Saikkalanjoen valuma-alueeseen. Valuma-alueen laskujoki Saikkalanjoki laskee Kuloveteen Salmissa. == Maantiede == Ovaalin muotoisen järven pinta-ala on 1,2 hehtaaria ja sen halkaisija on 150 metriä. Järveen laskee vain oja Sorvijärvestä ja sen luusua sijaitsee järven kaakkoisrannalla, josta saa alkunsa 1,6 kilometriä pitkä Jänninoja, joka yhtyy Saikkalanjokeen Tiislanlammin alapuolella. Järven rantaviiva on 0,42 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin savipohjaista peltomaata, joka on metsittynyt järven rannasta. Rannalla on yksi loma-asunto, jonne johtaa sama tie kuin Sorviojärvellekin. == Lähteet == Luokka:Mouhijärven järvet Luokka:Saikkalanjoen alaosan alue
Saint-Bonnet-en-Champsaur

Saint-Bonnet-en-Champsaur on kunta Hautes-Alpesin departementissa Ranskassa. Siellä on arviolta 2 047 asukasta (vuonna 2013) ja sen pinta-ala on 35,85 neliökilometriä. Saint-Bonnet-en-Champsaur sijaitsee Dracin laaksossa Gapista Grenobleen johtavan tien varrella, lähellä Écrinsin kansallispuistoa. Matkaa Gapiin on 15 ja Grenobleen 90 kilometriä. Alueen maasto on etupäässä vuoristoista laidunniittyä. Kunta on tullut tunnetuksi vuonna 2009 kuolleen ja vasta kuolemansa jälkeen löydetyn yhdysvaltalaisen valokuvaajan Vivian Maierin äidin kotikylänä, jossa myös Vivian nuorena eli ja valokuvasi. == Lähteet == == Aiheesta muualla == Saint-Bonnet-en-Champsaur
Sablé-sur-Sarthe

Sablé-sur-Sarthe, yleensä vain Sablé, on kunta Ranskan länsiosassa Sarthen departementissa Pays de la Loiren alueella. Kunnassa on arviolta 12 575 asukasta (vuonna 2013) ja sen pinta-ala on 36,92 neliökilometriä. Luoteessa Sablén kunta rajoittuu Vaigejokeen, joka virtaa kohti etelää kunnan läpi ja yhtyy sitten Sarthejokeen kunnan kaupunkikeskustassa. Sablén nähtävyyksiin kuuluu Rosayn puistoon 2000-luvun lopulla istutettu puulajipuisto. == Lähteet == == Aiheesta muualla == * Kunnan internetsivut Luokka:Sarthen kunnat Luokka:Ranskan kaupungit
Simonswald

Simonswald (; ) on kunta eteläisessä Saksassa Emmendingenin piirikunnassa Baden-Württembergin osavaltiossa. Kunnassa oli kesäkuun 2022 lopussa 3 091 asukasta. Simonswaldin pinta-ala on 74,3 neliökilometriä, josta 60,9 neliökilometriä on metsää. Kunnan nähtävyyksiin kuuluu muun muassa St. Sebastian-Kirche. == Historia == Paikkakunta mainittiin ensimmäisen kerran 1178. 1600-luvulla alueelle perustettiin ruukki. Kolmikymmenvuotisessa sodassa ruukki tuhoutui, mutta se rakennettiin uudelleen. Vuoden 1950 jälkeen alueen matkailullinen merkitys alkoi kasvaa. Simonswaldin kunta muodostettiin vuonna 1974, kun Altsimonswald, Haslachsimonswald, Obersimonswald, Untersimonswald ja Wildgutach yhdistyivät. ==Lähteet== == Aiheesta muualla == *Kunnan verkkosivut Luokka:Baden-Württembergin kunnat
Urkeš

Urkeš on kukkula, jolla sijaitsi muinainen kaupunki nimeltään Urkeš eli Urkiš. Paikka on myöhemmin saanut nimen Tell Mozan. == Sijainti == Kukkula sijaitsee Taurusvuorten ja Zagrosvuorten lähellä. Urkeš kuului Transkaukasialaiseen alueeseen. Se sijaitsi hieman Nagarin (Nawar) kaupungin pohjoispuolella. Kaupungin asukkaat olivat enimmäkseen hurrilaisia. == Syyrialais-mesopotamialainen aikakausi == Urkeš kuului Syyriasta Mesopotamiaan ulottuneeseen alueeseen, jossa vuosina 3000–1500 eaa. vallitsi syyrialais-mesopotamialainen aikakausi. Tällä aikakaudella Mesopotamialla oli vahvat suhteet länteen. Urkešilla oli allianssi Akkadin kuninkaan Naram Sinin kanssa noin 2350–2100 eaa. == Kronologia == Varhaisimmat merkit asutuksesta Urkešin alueelta ovat peräisin ajalta 5000 eaa., jolloin Mesopotamiassa vallitsi Halafin kulttuuri. Urkešiin alkoi muodostua kaupunki noin 2900 eaa., jolloin sumerilaisilla oli yhteyksiä pohjoiseen. Urkešia hallinneita kuninkaita olivat Tis-atal, Tupkins (2250–2225 eaa.), Šatar-mat, Atal-šen, Ann-atal noin 2050 eaa. ja Te'irru 1800 eaa. == Arkeologia == Arkeologisissa kaivauksissa Tell Mozasta eli Urkešin alueelta on löydetty Kumarbin temppelin jäännöksiä, jotka ovat peräisin ajalta 2400 eaa. Sieltä on löydetty jäännöksiä myös rinnetemppelistä, jonka ympärille kaupungin muut rakennukset rakennettiin suoraviivaisessa kaavassa 2200–1400 eaa. == Lähteet == Luokka:Muinainen Lähi- itä
Munkkiniemen pensionaatti

Munkkiniemen pensionaatti (nyk. Munkkiniemen koulutustalo) on vuonna 1918 valmistunut Eliel Saarisen suunnittelema jugendrakennus Helsingin Munkkiniemessä osoitteessa Hollantilaisentie 11. Saarinen on suunnitellut myös rakennuksen sisustuksen. Kyseessä on yksi viimeisistä Saarisen Suomessa toteutuneista hankkeista. Yhdessä saman kadun varrella olevien rivitalojen kanssa kyseessä oli ainoa konkreettinen toimeksianto, joka seurasi Saarisen 1915 valmistuneesta Munkkiniemi–Haaga-suunnitelmasta. Rakennus toimi pensionaattina vain vuoteen 1923 asti. Vuonna 1924 rakennuksessa aloitti toimintansa Kadettikoulu, joka siirtyi Santahaminaan vuonna 1940. Sen tilalle tuli Ilmavoimien esikunta, joka toimi talossa vuosina 1940–1973. Rakennuksessa toteutettiin seuraavaksi peruskunnostus, jonka jälkeen vuonna 1976 talo siirtyi Valtion koulutuskeskuksen käyttöön. Vuonna 2002 koulutuskeskus yhtiöitettiin HAUS kehittämiskeskus Oy:ksi. Rakennuksen päävuokralaiseksi tuli vuonna 2004 tullihallitus ja siellä aloitti Suomen tullin koulutuskeskus, sittemmin Tullikoulu. Tullin koulutuskeskuksen siirryttyä Pasilaan myös tiloissa toiminut HAUS kehittämiskeskus muutti keskustaan tammikuussa 2018 jättäen talon suurimmaksi osaksi tyhjilleen. Helsingin kaupunginhallitus on vuonna 2019 hyväksynyt omalta osaltaan kaavaehdotuksen, jonka tarkoituksena on rakennuksen muuttaminen asuinkäyttöön. Rakennukseen tulisi 45 asuntoa. Koulutuskeskuksen ravintola Kadetin käytössä olleet ravintolatilat säilyisivät toimistokäytössä. Rakennuksen ulkonäkö ja sisätilat tulisivat muuttumaan jonkin verran. Talon tornisalonki tulisi asuinkäyttöön ja uusia parvekkeita rakennettaisiin. Rakennus on suojeltu. Marraskuussa 2019 Senaatti-kiinteistöt myi rakennuksen AALTO Ympäristönkehitys Oy:lle, joka aloittaa rakennuksen saneerauksen asunnoiksi. ==Lähteet== *Pensionaatista Munkkinimen koulutustaloksi, Tullihallituksen koulutusyksikön julkaisu, Tullihallituksen offset 2009 ===Viitteet=== == Aiheesta muualla == * Munkkiniemen pensionaatti, Suomen Kuvalehti 22.02.1919, nro 8, s. 16, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot * Johanna Luhtala, Markus Manninen, Kerttu Loukusa, Pyry Vihanninjoki: Rakennushistoriaselvitys - Munkkiniemen koulutustalo, Arkkitehtitoimisto Schulman, 2012, 123 sivua Luokka:Eliel Saarisen suunnittelemat rakennukset Pensionaatti Luokka:Helsingin suojellut rakennukset Luokka:Helsingin jugendrakennukset
Mätikkö (Uotsola)

Mätikkö on Pirkanmaalla Sastamalassa Uotsolassa sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Kokemäenjoen alueen Saikkalanjoen valuma-alueeseen. Valuma-alueen laskujoki Saikkalanjoki laskee Kuloveteen Salmissa. == Maantiede == Järven pinta-ala on 80,7 hehtaaria ja sen pituus on 2,4 kilometriä ja leveys 800 metriä. Järveen laskee muutama pelto- ja metsäoja, joista Kirkkojärven valuma-alueen laskuoja Myllyoja ja pääuoma Karinjoki ovat suurimmat. Pohjoisesta laskee myös Siilijärven, Iso-Köhkörön ja Pikku-Köhkörön yhteinen laskuoja. Mätikön luusua sijaitsee järven länsirannalla, josta saa alkunsa 6,1 kilometriä pitkä Saikkalanjoki. Järven rantaviiva on 6,1 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa. == Historiaa == Vuoden 1855−56 Kalmbergin kartastossa järven nimi kirjoitettiin "Mätikkösjö". Samasta kartasta huomataan selvä vedenpinnan aleneminen, koska järven kaakkoispää ulottui aiemmin lähes nykyisen Sorvijärvelle asti. Tämä lahti olisi tämän mukaan lyhentynyt 1,4 kilometriä. == Lähteet == Luokka:Mouhijärven järvet Luokka:Mätikön alue