Mikaelin palatsi

Tämä artikkeli käsittelee Mikaelin palatsia vuodelta 1825. Mikaelinlinna vuodelta 1801, Uusi Mikaelin palatsi vuodelta 1861. Mikaelin palatsi (ven. Михайловский дворец, Mihailovski dvorets) on suuriruhtinaallinen vuonna 1825 valmistunut palatsi Pietarissa, Venäjällä. Se sijaitsee Taiteen aukiolla ja edustaa empiretyylistä uusklassismia. Palatsi on nykyään Venäläisen taiteen museon päärakennus, jossa on esillä vanhan taiteen, kansantaiteen, 1700- ja 1800-luvun taiteen kokoelmia. == Historia == Palatsi suunniteltiin keisari Paavali I:n nuorimman pojan suuriruhtinas Mihail Pavlovitšin asuinpaikaksi. Paavalin käskystä palatsin rakentamiseen oli varattava vuosittain useita satoja tuhansia ruplaa vuodesta 1798 alkaen. Vuonna 1801 Paavali syrjäytettiin ja murhattiin palatsivallankaappauksessa, ja hänen perillisensä nousi valtaistuimelle Aleksanteri I:nä. Uusi keisari päätti toteuttaa isänsä toiveet ja antoi suostumuksensa uuden palatsin rakentamiseen Mihailin ollessa 21-vuotias. Siihen mennessä rakennuskassaan oli kertynyt noin 9 miljoonaa ruplaa. Suunnitelmat teki arkkitehti Carlo Rossi vuonna 1817. Aluksi ehdotettiin Vorontsovin palatsin paikkaa ja sitten Tšernyševin palatsin tonttia, josta tuli myöhemmin Marian palatsin sijaintipaikka. Aleksanteri I hylkäsi molemmat vaihtoehdot tarpeettoman kalliina ja monimutkaisina, ja valitsi sen sijaan uuden tontin kaupungin keskustasta. Lopulta valittiin paikka, joka oli aiemmin ollut vähällä käytöllä Fontanka- ja Moika-jokien yhtymäkohdan, Gribojedovin kanavan ja Nevski prospektin välissä. Sitä oli käytetty puutarhana ja metsästysalueena, ja sen läheisyydessä sijaitsi keisarinna Elisabetin kesäpalatsi ja myöhemmin keisari Paavalin Mikaelin linna. Arkkitehti Rossi päätti kehittää uuden arkkitehtonisen kokonaisuuden, joka sisältäisi uuden palatsin lisäksi aukion ja kaksi uutta katua, Inženernaja ja Mihailovskaja. Kahta olemassa olevaa katua, Sadovajakatua ja Italjanskajakatua, oli tarkoitus laajentaa ja sisällyttää arkkitehtoniseen yleiskokonaisuuteen. vasen|pienoiskuva| Suuriruhtinas Mihail Pavlovitš vuonna 1829, jolle palatsi rakennettiin Huhtikuun alussa 1819 perustettiin "Suuriruhtinas Mihail Pavlovitšin palatsin rakentamiskomissio". Peruskiven seremoniallinen laskeminen tapahtui saman kesällä 1819, ja rakentaminen alkoi 26. heinäkuuta. Arkkitehti Adam Menelaws suunnitteli palatsille myös puutarhan, josta on näkymät Mars-kentälle ja joka tuli tunnetuksi Mihailovskin puutarhana. Muuraustyöt olivat sveitsiläisyntyisten kiviseppämestareitten Foma Adaminin, Domenico Adaminin ja Iosif Bernadazzin vastuulla. Kuten venäläisissä rakennusprojekteissa oli tapana, rakennustöitä tehtiin vain lämpiminä vuodenaikoina työn laadun ja kestävyyden varmistamiseksi, talvi kului rakennusmateriaalien hankintaan, suunnitteluun ja laskelmiin. Palatsin keskiosa rakennettiin vuosina 1819-1820, ja siipirakennukset lisättiin vuonna 1821. Vuoden 1822 loppuun mennessä suurin osa rakennuksesta oli valmis. Sisustussuunnittelu ja koristelutyöt valmistuivat seuraavan kahden vuoden aikana. Suuriruhtinas Mihail avioitui helmikuussa 1824 Württembergin prinsessa Charlotten kanssa, joka otti venäläisen nimen Jelena Pavlovna. Seuraavan vuoden puoliväliin mennessä palatsin rakentaminen oli suurelta osin valmis. Keisari Aleksanteri I vieraili uudessa palatsissa ja ilmoitti olevansa erittäin tyytyväinen tulokseen ja antoi pääarkkitehti Carlo Rossille timanttisormuksen ja Pyhän Vladimirin ritarikunnan kolmannen luokan kunniamerkin. Rossi sai myös tontin oman talon rakentamista varten. Palatsi valmistui virallisesti 11. syyskuuta 1825, jolloin keisari lahjoitti sen suuriruhtinas Mihailille ja tämän perillisille ikuisiksi ajoiksi. Rakentaminen kesti kuusi vuotta ja maksoi 7 875 000 ruplaa. Tästä summasta noin 4 miljoonaa ruplaa, yli puolet kokonaiskustannuksista, käytettiin sisustustöihin. Valmistumisen kunniaksi pidettiin marraskuussa suuret juhlat, ja keisari Aleksanteri lähti keisarinna Elisabet Aleksejevnan kanssa seuraavana päivänä matkalle etelään Asovanmeren rannikolle, jossa hän kuoli joulukuussa. Suuriruhtinas Mihail ja hänen uusi puolisonsa muuttivat uuteen kotiinsa huoneistostaan Talvipalatsissa. == Arkkitehtuuri == Palatsi koostuu keskiosasta ja kahdesta siipirakennuksesta, jossa sijaitsivat talous- ja huoltotilat. Länsisiipeä kutsuttiin Freilinskin siiveksi tai hovinaisten siiveksi ja itäistä Manežni-siiveksi tai ratsastushalli eli maneesisiiveksi. Manežni-siiven vieressä olevaa erillistä ulkorakennusta käytettiin hevostallina, pyykkituparakennus sijoitettiin Inženernaja- ja Sadovajakatujen kulmaan. Palatsi sijaitsee vastapäätä Mihailovski-aukiota, nykyistä Taiteen aukiota. Sen julkisivu koostuu rustikoidusta pohjakerroksesta pääkerroksen portiikin alapuolella, loggiasta, jossa on kahdeksan kolmeneljäsosa korinttilaisten pylväiden muodostama pylväikkö, joka kannattelee päätykolmiota, jossa on kuvanveistäjä Stepan Pimenovin ja Vasili Demut- Malinovskin valmistamia vaakuna- ja aselajikoristeita Sisäänkäynnin portaikkoa reunustavat kaksi niin sanottua Medici-leijonaa, jotka valettiin palatsia varten vuonna 1824. Ensimmäisen kerroksen kaaret ja ikkunat on koristeltu kivisillä leijonanpäillä. Mihailovski-puutarhan puoleinen julkisivu koostuu suuresta loggia-pylväiköstä ja rakennuksen siipiosia koristavat korinttilaiset pylväiköt. Alemmassa kerroksessa sijaitsevat yksityisasunnot, ensimmäisessä kerroksessa viralliset sviitit, juhlasalit ja edustushuoneet. Parvikerroksen kaakkoiskulmassa oli arkkienkeli Mikaelille pyhitetty kotikirkko ja alakerrassa keittiötilat. Sisäänkäynti johtaa suureen eteiseen, jossa on korkokuvia, korinttilainen pylväikkö, plafondi eli kattomaalaus ja kattoikkuna. Palatsin arkkitehtuurista tuli kansainvälisesti tunnettu ja arvostettu. Kuultuaan Venäjän suurlähettiläänsä Granvillen jaarli Granville Leveson-Gowerin raportteja kuningas Yrjö IV pyysi Venäjän keisarilta pienoismallia palatsista. Näistä yhden rakensi Nikolai Tarasov, jonka pituus oli kaksi metriä ja leveys kaksi metriä, jonka Tarasovin veli Ivan toimitti Englannin kuninkaalle. === Sisustus === Siniseen galleriaan käytiin sisään kuvanveistäjä Stepan Pimenovin valmistamien karyatidien reunustamasta ovesta, joka johti suureen ruokasaliin, jossa oli holvikatot ja grisaille-tekniikalla maalatut kasettikattoa imitoivat koristeet. Käytävä johti marmorilla koristellun tanssiaissalin läpi salonkeihin ja edustushuoneisiin. Suuriruhtinatar Jelenan huoneet olivat erityisen ylellisiä ja suuriruhtinas Mihailin huoneet olivat spartalaisen yksinkertaisia. Englannin suurlähettiläs Leveson-Gower kirjoitti raportissaan: "Ainoa asia, jonka suuriruhtinas salli loiston ja ylellisyyden, oli runsas ja monipuolinen kokoelma aseita, haarniskoja, kypäriä, varusteita, tykistöä ja muita täydellisessä kunnossa olevia aseita." Taidemaalari Albert Benois huomautti, että "[Suuriruhtinaan] työhuoneessa ja kirjastossa oli kokoelmia harvinaisia kirjoja, kaiverruksia, numismatiikkaa, paljon upeaa taidetta ... Salin seinille oli ripustettu kaikkialle voitonmerkkejä, enimmäkseen sapeleita, miekkoja, joukko-osastojen lippuja ja viirejä sekä sotilasaiheisia maalauksia ja muotokuvia". Voitonmerkkien joukossa oli kolme tykkiä, joilla oli ollut tärkeä rooli vuoden 1825 vallanperimyskriisin aikana, jolloin niitä käytettiin dekabristikapinan kukistamiseen Senaatinaukiolla. Hänen veljensä, keisari Nikolai I oli lahjoittanut ne suuriruhtinaalle. == Elämä palatsissa == Suuriruhtinas Mihail piti tiivistä yhteyttä sotilaselämään, hän isännöi usein tilaisuuksia palatsissa ja antoi audiensseja virkoja hakeville sotilaille. Palvelijat olivat usein sotaveteraaneja, ja jonkin aikaa Napoleonin Venäjän sotaretken 1812 aikainen kenraalimajuri Dmitri Vasiltšikov asui palatsissa. Suuriruhtinas Mihail kuoli vuonna 1849, ja palatsi siirtyi hänen leskelleen, suuriruhtinatar Jelena Pavlovnalle. Hänestä tuli kuuluisa salongin pitäjä, ja hänen vieraisiinsa kuuluivat runoilijat Aleksandr Puškin, Fjodor Tjuttšev ja Vasili Žukovski. Hän toimi kuvataiteilijoiden kuten Alexandr Ivanovin, Karl Brjullovin ja Ivan Aivazovskin suojelijana. Toinen vieras oli kansatieteilijä Nikolai Miklouho-Maklal, joka perusti Jelena Pavlovnan ja Anton Rubinsteinin avulla Venäjän musiikkiseuran ja Pietarin konservatorion. Musiikkiseuran ja konservatorion luentoja pidettiin joskus palatsissa. Torstaista tuli päivä, jolloin valtiomiehet, tiedemiehet, kirjailijat ja taiteilijat tapasivat palatsissa. Otto von Bismarck oli yksi osallistujista palvellessaan Preussin lähettiläänä Venäjällä, ja toisinaan vieraili keisari Nikolai I, kuten hänen seuraajansa keisari Aleksanteri II ja hänen puolisonsa keisarinna Maria Aleksandrovna. Jelena Pavlovna oli myös tunnettu juhlien emännöimisestä palatsissa, jotka olivat yhtä suurellisia kuin keisariperheen juhlat. Markiisi de Custine muisteli: > "Suuriruhtinatar Jelena keksii jokaiseen järjestämäänsä juhlaan, kuten > minulle kerrottiin, jotain uutta, omaperäistä, kaikille ennestään > tuntematonta ... Ylhäältä päin peitetyillä valoilla valaistut puuryhmät > tekivät kiehtovan vaikutuksen ... Puolitoistatuhatta ammetta ja ruukkua, > joihin oli istutettu mitä harvinaisimpia kukkia muodostivat tuoksuvan kimpun > ... Ylellisiä palmuja, banaanipuita ja kaikenlaisia muita trooppisia > kasveja, joiden juuret olivat viherpeitteen alla piilossa, näyttivät > kasvavan omassa maassaan, ja näytti siltä, että tanssiparien kulkue oli > siirtynyt villistä pohjoisesta kaukaiseen trooppiseen metsään ... Tällä > tavalla luotua suurenmoista kuvaelmaa on vaikea kuvitella. Ajatus siitä, > missä olet, on täysin kadonnut, kaikki oli täynnä valoa, kultaa, värejä, > heijastuksia ja lumoavaa, maagista illuusiota ... Tämä palatsi näytti olevan > luotu juhlaan ... En ole koskaan nähnyt mitään kauniimpaa missään." vasen|pienoiskuva| Valkoinen sali, yksi säilyneistä arkkitehti Carlo Rossin suunnittelemista sisätiloista === Sisustustyöt 1830-1860 -luku === Suuriruhtinaan huoneisto säilyi ennallaan hänen elinaikanaan, vaikka 1830-luvulla suuriruhtinatar Jelena tilasi arkkitehti Andrei Stackenschneiderin tekemään huoneiston uusien tyylien mukaiseksi. Myös pienemmät edustushuoneet uusittiin hänen asumisaikanaan. Useita kuuluisia arkkitehteja työskenteli eri aikoina työn parissa. Harald Julius von Bosse uudisti kaksi salonkia ja kaksi suuriruhtinattaren huoneistoa 1840-1850 -luvuilla, Ludwig Bohnstedt kunnosti tyttären, suuriruhtinatar Jekaterina Mihailovnan huoneet vuonna 1850, Aleksandr Jurkevitš kunnosti palatsin yläkirkon vuonna 1857 ja Robert Goedike musiikkihuoneen vuonna 1863."The State Russian Museum / The Mikhailovsky Palace". Ministry of Culture of the Russian Federation. Retrieved 14 April 2019."Михайловский дворец". Sankt Peterburg Entsiklopediya (in Russian). Retrieved 15 May 2019. Category:CS1 Russian- language sources (ru) Georg Preiss nimitettiin palatsin arkkitehdiksi vuonna 1859 ja I. Johansson ja Veniamin Stukkei toteuttivat useita toimeksiantoja 1870-luvulla. Suuriruhtinatar Jelena kuoli vuonna 1873, ja palatsi siirtyi hänen kolmanneksi vanhimmalle tyttärelleen, suuriruhtinatar Jekaterina Mihailovnalle (1827–1894), joka oli avioitunut vuonna 1851 Mecklenburg- Strelitzin herttua Georg Augustin (1824–1876) kanssa. Uusi kahdeksan huoneen sviitti suuriruhtinatar Jekaterina Mihailovnalle ja hänen tyttärelleen Jelena Marialle rakennettiin vuonna 1865 Manežni-siipeen, josta tuli suuriruhtinattaren pääasiallisen asunto hänen kuolemaansa asti huhtikuussa 1894."Михайловский дворец (Русский музей)". walkspb.ru (in Russian). Retrieved 14 April 2019. Category:CS1 Russian-language sources (ru) Jekaterina Mihailovnan edustushuoneet ja Freilinski-siipi oli kunnostettu suuriruhtinatar Jelenan kuoleman jälkeen. Palatsiarkkitehti Georg Preiss jäi eläkkeelle vuonna 1888 siirtäen tehtävänsä pojalleen Konstantinille. 1890-luvun alkuun mennessä herttuallinen perhe asui enimmäkseen palatsin siipirakennuksissa ja pääasilliset edustushuoneet olivat suurelta osin tyhjinä. Suuriruhtinatar Jekaterina Mihailovnan kuoltua 30. huhtikuuta 1894 palatsi siirtyi hänen lapsilleen Jelena Marialle (1857–1936), Georg Alexanderille (1859–1909) ja Karl Mihailille (1863–1934), Mecklenburg-Strelitzin herttuoille ja herttuattarelle. Tämä loi poliittisen pulman, sillä vaikka lapset olivat teknisesti Mecklenburg-Strelitzin herttuakunnan alamaisia, Mikaelin palatsi oli tarkoitettu Romanov-suvun omaisuudeksi. Keisari Aleksanteri III päätti ostaa palatsin julkisilla varoilla ja perustaa sinne aatelistyttöjen Kseninski-instituutin tyttärensä, suuriruhtinatar Ksenia Aleksandrovnan kunniaksi. Instituutti perustetiin myöhemmin Nikolain palatsiin. Aleksanteri kuoli äkillisesti vuonna 1894, ennen kuin suunnitelma ehdittiin toteuttaa, ja hänen poikansa ja seuraajansa keisari Nikolai II antoi valtiovarainministeri Sergei Wittelle tehtäväksi järjestää Mikaelin palatsin osto. Sovittiin neljän miljoonan ruplan summasta, ja 20. tammikuuta 1895 palatsi siirtyi takaisin Romanov-suvulle. Poislähtevä perhe sai ottaa mukaansa osan suvun historiaan liittyvistä koristeista, minkä seurauksena monet kattokruunut, ovet ja tulisijat poistettiin. == Museon perustaminen == oikea|pienoiskuva| Mikaelin palatsin eteishalli ja suuri portaikko, keisari Aleksanteri III:n rintakuva ja hänelle omistettu muistolaatta Ministeri Witte ehdotti, että Nikolai II voisi asua Mikaelin palatsissa, vaikka Nikolai mieluummin pysyi Talvipalatsissa. Sillä välin palatsiin suunniteltu Kseninski-instituutti oli jo asettunut Nikolain palatsiin. Tämän jälkeen Witte ehdotti, että Mikaelin palatsi sopisi Venäläisen taiteen museon toimipaikaksi keisari Aleksanteri III:n kunniaksi, mihin ajatukseen Nikolai suostui. Siihen mennessä Eremitaašissa oli ollut enimmäkseen ulkomaisten taiteilijoiden teoksia, ja vain yksi huone oli varattu kotimaiselle taiteelle. Uusi venäläiselle taiteelle omistettu laitos päätettiin perustaa keisarin henkilökohtaisella asetuksella 13. huhtikuuta 1895. Nikolai II perusti "Keisari Aleksanteri III:n venäläisen museon" ja siirsi Mikaelin palatsikompleksin sen omistukseen. Museo asetettiin suuriruhtinas Georgi Mihailovitšin valvonnan alaisuuteen, ja professori Mihail Botkinin alaisuudessa perustettiin komitea valvomaan palatsin museoksi rakentamista Keisarillisen taide-akatemian arkkitehti Vasili Svininin suunnitelmien mukaisesti. Jälleenrakennus tuotti merkittäviä muutoksia palatsin sisustukseen. Oviaukkoja korotettiin, osa suljettiin ja uusia käytäviä luotiin. Takat, kamiinat ja peilit poistettiin, samoin seinämaalaukset ja listat, ja pienempiä huoneita yhdistettiin isoiksi näyttelytiloiksi. Tanssiaissali ja suuri teatteri uusittiin kokonaan, ikkunat muurattiin umpeen ja korvattiin kattoikkunoilla. Muutama Carlo Rossin sisätiloista säilytettiin, vaikka jälleenrakennus tehtiin uusklassiseen tyyliin sopimaan alkuperäisiin suunnitelmiin. Ullakkopaloa vastaan asennettiin betonikatot, keskuslämmitys uusittiin sekä ilmanvaihtoa ja vesihuoltoa parannettiin. Rakennustyöt valmistuivat keväällä 1896, minkä jälkeen aloitettiin sisustustyöt, joihin osallistuivat taiteilijat N. Blinov, N. Budakov, A. Boravski; kuvanveistäjät Amandus Adamson ja puuseppä S. Volkoviski. Valiokunta suoritti työn lopputarkastuksen 28. helmikuuta 1898 ja totesi olevansa täysin tyytyväinen. Museo avattiin virallisesti 7. maaliskuuta 1898. === Benois-siipi === Arkkitehdit Léon Benois ja Sergei Ovsiannikov suunnittelivat erillisrakennuksen Freilinski-siiven ja Gribojedovin kanavan väliin vuosina 1910-1912 vaihtuville taidenäyttelyille. Sen perustukset laskettiin 27. kesäkuuta 1914, mutta työt keskeytettiin ensimmäisen maailmansodan ajaksi, ja siipirakennus valmistui vasta vuonna 1919. Se siirrettiin osaksi Venäläisen taiteen museota 1930-luvun alussa, ja marraskuussa 1941 Leningradin piirityksen aikana rakennukseen osui kaksi voimakkaasti räjähtävää pommia. Myös palatsin pihalla seisonut Aleksanteri III:n patsas sai osuman pommista sodan aikana, mutta se oli peitetty hiekalla ja hirsillä ja välttyi vaurioilta. Kunnostustöitä tehtiin vuosina 1947-1963. Vuonna 1958 rakennettiin käytävä, joka yhdisti sen Freilinski-siipeen, jota nykyään kutsutaan nimellä Rossi-siipi. == Palatsi museona == Mikaelin palatsi on Venäläisen taiteen museon päärakennus, jossa on esillä vanhan taiteen sekä 1700- ja 1800-lukujen taideteosten kokoelmia. Sisään- ja uloskäynti on alemman kerroksen kautta, jossa on lipputoimistot, vaatesäilytys, kaupat, kahvila ja muut vierailijatilat. Rossi-siipi, entinen Freilinski-siipi, esittelee 1800-luvun taidetta ja esimerkkejä venäläisestä kansantaiteesta. Benois- siivessä on esillä 1900-luvun taidetta ja vaihtuvia näyttelyitä. Vasili Svinin puratti entisen Manežni-siiven, ja uusi rakennus rakennettiin vuosina 1900-1911. Nykyisin siellä toimii Venäjän etnografinen museo, alun perin Venäjän museon etnografinen osasto, joka perustettiin erilliseksi museoksi vuonna 1934. Vuosina 2000-2002 palatsikirkon alkuperäinen sisustus tehtiin uudelleen. == Muita samannimisiä rakennuksia == * Mikaelinlinna, rakennettiin vuosina 1797-1801 keisari Paavali I:n asuinpaikaksi * Uusi Mikaelin palatsi, rakennettiin vuosina 1857-1861 arkkitehti Andrei Shtakenschneiderin suunnittelemana suuriruhtinas Mihail Nikolajevitšille == Viitteet == Luokka:Pietarin palatsit Luokka:1800-luvun arkkitehtuurin suuntaukset Luokka:Palatsit Luokka:1825 Luokka:Uusklassinen arkkitehtuuri Luokka:Taidemuseot Luokka:Etnografiset museot