Vorkuta

Vorkuta (, ) on kaivoskaupunki Pohjois-Venäjän kivihiilikentillä Komin tasavallan ikiroutavyöhykkeellä, 160 kilometriä pohjoisen napapiirin pohjoispuolella. Se sijaitsee Euroopan koillisimmassa kulmassa Petšorajoen Usa-haaran haarajoen äärellä Uralvuorten pohjoispään länsipuolella. Pohjoinen jäämeri sijaitsee vajaan 200 kilometrin päässä koillisessa. Lännessä ja pohjoisessa Vorkuta rajoittuu Nenetsian autonomiseen piirikuntaan, idässä Tjumenin alueeseen, etelässä ja lounaassa Intaan. Etäisyys Syktyvkariin on linnuntietä 904 kilometriä, rautateitse 1 030 kilometriä. Kunnollista ympärivuotista maantieyhteyttä ei tasavallan pääkaupungista ole. Yleisesti Vorkuta tunnetaan etenkin siellä neuvostoaikana olleesta vankileiristä VorkutlagistaVorkuta: Gulag Is Gone, But A Virtual Prison Has Taken Its Place, Radio Free Europe, Radio Liberty, viitattu 11.10.2022 . Vorkuta tunnetaan myös "Euroopan kylmimpänä kaupunkina", jossa talvilämpötila voi olla jopa alle -50 celsiusastetta. == Vorkutan väestö== Vuonna 2005 perustetun Vorkutan kaupunkipiirikunnan pinta-ala on 24 200 neliökilometriä. Kaupungin lisäksi siihen kuuluu 8 taajamaa ja 7 kylää. Kaupungissa on 69 000 ja kaupunkipiirikunnassa 110 600 asukasta (vuonna 2010). Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan asukkaista 71,6 % on venäläisiä, 10,8 % ukrainalaisia, 3,6 % tataareja ja 2,1 % valkovenäläisiä. Viime vuosikymmenten aikana kaupungin väkiluku on laskenut voimakkaasti (vuonna 1990 kaupunkipiirissä asui 217 000 henkeä).Vorkutan tilastoa Neuvostoliiton hajottua myös pohjoisten kaivoskaupunkien asukkaat pääsivät aiempaa helpommin muuttamaan toisaalle. == Historiaa == Pakkotyöllä ylläpidetyt hiilikaivokset perustettiin 1930–1931, ja 1932 sai alkunsa Vorkutan pakkotyöleiri, joka lakkautettiin 1957. Se oli yksi Neuvostoliiton suurimmista leireistä (gulag). Vorkutassa tai sen läheisyydessä oli kolme suurempaa pakkotyöleiriä sekä ainakin yksi pienempi. Intassa ja muualla Komin alueella toimi yli kymmenen muuta pakkotyöleiriä. Neuvostoliiton johtaja Stalin teki Vorkutan seudusta suuren vankileirin jo 1930-luvun kuluessa. Yksistään kaivos- ja rakentamistyöhön keskittyneellä Vorkutinski ITL -työleirillä kirjattiin olleen enimmillään 72 000 vankia. Seudun merkitys kasvoi huomattavasti toisen maailmansodan aikana, kun vuodesta 1934 alkaen pakkotyöläiset rakensivat Komin läpi rautatien näin yhdistäen keskellä tundraa olevan Vorkutan muuhun maailmaan. Jopa 102 000 vangin pakkotyöleiri (Severo- Petšorski ITL) rakensi suuren osan Komin läpäisevän rautatien luoteisosasta. Rautateitse siihen yhdistettiin muut lähiseudun keskitysleirit, ja Vorkutasta tuli kaupunki 1943. Sen jälkeen se oli Euroopan puoleisen Neuvostoliiton tärkein gulag ja Petšoran alueen pakkotyöleirien hallinnollinen keskus. Sodan jo loputtua Neuvostoliitto kiristi otettaan esimerkiksi valloittamissaan Baltian maissa. Paljon ihmisiä pakkosiirrettiin 1945–1949 Siperiaan ja Pohjois-Venäjälle tuhansien kilometrien päähän kotoaan. Vorkutan seudulle päätyi esimerkiksi sittemmin tunnetuksi tullut kirjailija Jaan Kross. Vankileirien olot olivat hirvittävät, ja talvisin lämpötilat saattoivat laskea –60 asteeseen. Vuonna 1953 eräällä leirillä vangit nousivat kapinaan, jonka NKVD ja Puna-armeija verisesti tukahduttivat. Kuitenkin kun Stalin samana vuonna kuoli ja valta Moskovassa siirtyi hänen seuraajilleen, alettiin vankileirien saaristoa hiljalleen karsia ja vankeja vapauttaa. Virolaiset pääsivät palaamaan Vorkutasta kotimaahansa 1954–1956 ja 1960-luvulle tultaessa useimmat Vorkutan vankileirit oli suljettu. Näyttää tosin siltä, että tiettyjä vankeja pidettiin siellä vielä 1980-luvullekin tultaessa. Vankileiriajan jälkeen Vorkutasta tuli melko tavallinen tundran kaivoskaupunki, jossa oli parhaimmillaan yli 200 000 asukasta. Tunnetuin kaupungissa syntynyt on nykyisin Ranskaa edustava shakkimestari Andrei Sokolov. Vorkutan kaivosteollisuus alkoi hiipua Neuvostoliiton hajotessa lähinnä toiminnan kalleuden takia. Kaivostyöläiset ovat sen jälkeen usein menneet lakkoon maksamattomien palkkojen vuoksi. Vorkutan väkiluku on vähentynyt neljännekseen huippuajoista. Monet ovat nykyisen Venäjän aikana muuttaneet pois kylmän sään, syrjäisyyden ja työpaikkojen rajallisuuden takia. == Liikenne== Vorkutan maantieverkko on paikallinen, sillä ei ole yhteyttä esimerkiksi tasavallan pääkaupunkiin eikä Uralin itäpuolelle. Kaukaa lounaasta, Arkangelin alueen Kotlasista johtava 1 700 kilometriä pitkä, aikoinaan paljolti pakkotyöläisten voimin rakennettu rautatie on kaupungin avain ulkomaailmaan. Radasta lähtee Vorkutan kaupungin lounaispuolella sivuhaara myös Uralin taakse Jamalin Nenetsian Labytnangiin Objoen länsirannalle. Lisäyhteyksiä tuo myös Vorkutan lentoasema, josta voi lentää valtion tukemilla lennoilla paitsi tasavallan sisäisiä lentoja, Mi-8 kopterilla myös pienemmille paikkakunnille. Vorkuta- Sovetskin lentotukikohta sijaitsee noin 12 kilometriä kaupungin keskustasta itään. == Elinkeino- ja kulttuurielämää == thumb|left| Ul. Leninan jouluvaloja Vorkutan kaamoksessa. Kaupunki on merkittävän hiilikaivosalueen keskus. Siellä toimii Pietarin kaivosinstituutin haarapiste. Kaupungissa on muun muassa konealan yrityksiä, sementtitehdas ja rakennusmateriaalien tuotantolaitos. Korkeakulttuuria tarjoaa esimerkiksi teatteri, nukketeatteri ja historiallinen museo. ==Lähteet== ==Kirjallisuus == * Jukka Rislakki: Vorkuta! Vankileirin kapina ja sen suomalainen johtohahmo, WSOY, 2013 ISBN 978-951-0-39776-3 * Ville Ropponen, Ville-Juhani Sutinen: Luiden tie: Gulagin jäljillä, Like, 2019 ISBN 978-952-01-1842-6 ==Aiheesta muualla== * Vorkutaan keskittynyt portaali (vorcuta.ru/) * Lyhyitä videotunnelmia kaupungista (russianfootage.com) * Neuvostoliiton aikainen (1966) topografiakartta 1:500k Vorkutan seudusta *