Keltakurjenmiekka

Keltakurjenmiekka eli kurjenmiekka (Iris pseudacorus) on Euroopassa ja Pohjois-Afrikassa yleinen, näyttäväkukkainen kosteiden paikkojen kasvi. Suomessa laji on tavanomainen Etelä- ja Keski-Suomessa, entisten Oulun ja Lapin läänien alueella laji on rauhoitettu.Ympäristöministeriö: Luonnonsuojeluasetuksessa rauhoitetut lajit Viitattu 28.10.2009. Keltakurjenmiekka on myrkyllinen.Retkeilykasvio 1998, s. 494. Keltakurjenmiekka on Kymenlaakson maakuntakukka. == Ulkonäkö ja koko == Paksujuurakkoinen keltakurjenmiekka kasvaa 60–120 cm korkeaksi. Sen miekkamaiset, varren tyveltä kasvavat lehdet ovat 50–90 cm pitkiä ja 2–4 cm leveitä. Kukat ovat kirkkaankeltaiset ja leveydeltään 7–10 cm. Kukan ulkokehälehdet ovat isoja ja taakäänteisiä, sisäkehälehdet pienempiä ja pystyjä. Keltakurjenmiekka kukkii kesä-heinäkuussa. Kukkimattomien keltakurjenmiekkojen lehdet voi sekoittaa rohtokalmojuureen (Acorus calamus).Den virtuella floran: Svärdslilja Viitattu 28.10.2009. == Levinneisyys == Keltakurjenmiekka on yleinen koko Euroopassa pohjoisimpia osia lukuun ottamatta. Lisäksi sitä tavataan Välimeren etelärannikolta Marokosta, Algeriasta ja Tunisiasta sekä Turkista ja Kaukasukselta. Pohjois-Amerikkaan ja Uuteen-Seelantiin laji on levinnyt ihmisen mukana. Keltakurjenmiekkaa tavataan yleisesti Etelä- ja Keski-Suomessa, paikoin pohjoisempanakin Oulun korkeudelle asti. Pohjoisimmat esiintymät ovat Etelä-Lapissa.Lampinen, R. & Lahti, T. 2009: Kasviatlas 2008. Helsingin yliopisto, Luonnontieteellinen keskusmuseo, Kasvimuseo, Helsinki. Kasviatlas 2008: Keltakurjenmiekan levinneisyys Suomessa Viitattu 28.10.2009. == Elinympäristö == Keltakurjenmiekat kasvavat ravinteikkaissa, märissä paikoissa: järvien, jokien, ojien ja purojen savi-, lieju- ja mutarannoilla matalassa vedessä sekä tervaleppäkorvissa. Lajia kasvatetaan koristekasvina ja se saattaa levitä lähiympäristöön viljelykarkulaisena. == Käyttö == Keltakurjenmiekka on puutarhakasvi, josta on olemassa useita eri viljelylajikkeita. Viljeltyjä lajikkeita ovat mm.: 'Alba' (valkokukkainen), 'Variegata' (kirjavalehtinen keltakukkainen, lehtien kirjavuus katoaa kesän edetessä), 'Berlin Tiger' (ruskeakeltakukkainen). Keltakurjenmiekasta on olemassa myös kerrattu muoto. Kasvin juurta on käytetty rohtona esimerkiksi haavojen hoitoon. Juuri sisältää paljon parkkihappoja, minkä vuoksi sitä on käytetty myös nahkojen parkitsemiseen.Suomen terveyskasvit 1982, s. 124. Iris pseudacorus MHNT.BOT.2004.0.115a.JPG|Hedelmä ja siemeniä. Iris pseudacorus from Finland 01.jpg|Kurjenmiekka Ala-Kauvatsan joella Huittisissa. Iris pseudacorus from Finland 02.jpg|Lähikuva. Iris pseudacorus bud - Niitvälja.jpg|Nuppu. == Lähteet == * Retkeilykasvio. Toim. Hämet-Ahti, Leena & Suominen, Juha & Ulvinen, Tauno & Uotila, Pertti. Luonnontieteellinen keskusmuseo, Kasvimuseo, Helsinki 1998. * Suomen terveyskasvit. Luonnon parantavat yrtit ja niiden salaisuudet. Toim. Huovinen, Marja-Leena & Kanerva, Kaarina. Oy Valitut Palat – Reader's Digest Ab, Tampere 1982. === Viitteet === == Aiheesta muualla == * Suomen Lajitietokeskus: Keltakurjenmiekka (Iris pseudacorus) * Kasviatlas 2022: Keltakurjenmiekan levinneisyys Suomessa. * Pinkka, Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Keltakurjenmiekka (Iris pseudacorus) * Luontoportti: Keltakurjenmiekka (Iris pseudacorus) * Pohjolan kasvien pauloissa: Iris pseudacorus – keltakurjenmiekka * ITIS: Iris pseudacorus * United States Department of Agriculture (USDA): Iris pseudacorus * Flora of North America: Iris pseudacorus * Eliaksen yrittitarha (Internet Archive) Luokka:Kurjenmiekat Luokka:Suomen maakuntakukat