EkBass/fiwiki-20250220-pages-articles huggingface dataset:
Aleksandr Aljabjev

Aleksandr Aleksandrovitš Aljabjev (; 15. elokuuta 1787 Tobolsk – 6. maaliskuuta 1851 Moskova) oli venäläinen säveltäjä.Alexander Alyabyev AllMusic == Elämä ja ura == Aljabjevin isä oli varakuvernööri, joka toimi paikallisen teatterin ja orkesterin suojelijana. Tuleva säveltäjä sai opetusta jo kotonaan. Vuonna 1796 perhe muutti Pietariin, jossa Aljabjev 14-vuotiaana liittyi kaivosteollisuuden palvelukseen ja samalla opiskeli musiikkia I. G. Millerin johdolla. Vuodesta 1804 hän asui Moskovassa. Hänen ensimmäiset teoksensa julkaistiin vuonna 1810.BIRTHDAY ANNIVERSARY OF ALEXANDER A. ALYABYEV, FAMOUS RUSSIAN COMPOSER Presidential Library Vuodelta 1815 on jousikvartetto E-duurissa. Vuonna 1812 Aljabjev liittyi vapaaehtoisena husaarirykmenttiin. Hän sai useita tunnustuksia toiminnastaan tuon vuoden sodassa. Hän päätti sodan kapteenin arvossa ja vetäytyi vuonna 1823 everstiluutnantin arvossa. Vuodesta 1823 hän asui jälleen Moskovassa, jonka teatterielämään osallistui aktiivisesti. Hän sävelsi muun muassa Aleksei Verstovskin ja F. E. Scholzin kanssa prologin Bolšoi-teatterin avajaisiin. Hän oli dekabristien ystävä. Vuonna 1825 Aljabjev pidätettiin epäiltynä murhasta ja vaikka syytöksiä ei todistettu, hänet lähetettiin Siperiaan ja vuonna 1828 takaisin Tobolskiin. Siellä hän johti orkesteri- ja kuorokonsertteja sekä työskenteli pianistina. Aljabjev oli kiinnostunut eri kansojen musiikista. Hän asui vuosina 1832–1833 Kaukasuksella ja vuosina 1833–1834 Orenburgissa, sitten Moskovan kuvernementissa. Hän kirjoitti ylös Kaukasuksen, baškiirien, kirgiisien, turkmeenien ja tataarien kansanlauluja. Vuonna 1834 hän julkaisi kirjan ukrainalaisista kansanmelodioista. Vuonna 1843 Aljabjev sai luvan asua taas Moskovassa, vaikkakin poliisin valvonnassa. Hän kirjoitti musiikkia draamatuotantoihin. Erityisen merkittäviä ovat kuitenkin laulut, joita Aljabjev sävelsi muiden muassa Anton Delvigin, Aleksandr Puškinin, Vasili Žukovskin, Nikolai Jazykovin, Ivan Kozlovin, Nikolai Ogarjovin ja Pierre-Jean de Bérangerin runoihin. Laulujen joukossa on esimerkiksi rakkausmonologeja. Venäläisessä romanssissa Aljabjev teki uudistuksia kehittämällä laulumelodian mahtipontisuutta, lisäämällä harmonian ja tekstuurin ilmaisullista arvoa sekä tekemällä piano-osuudesta itsenäisen. Maanlaajuista suosiota sai laulu "Satakieli" ("Solovei", 1826), jonka sanat olivat Delvigin. Säveltäjän tuotantoon kuuluu myös muun muassa kuusi oopperaa, baletti, 20 musiikkikomediaa, sinfonista musiikkia ja kamarimusiikkia. Teatterimusiikissa 1820-luvulta 1840-luvun alkuun Aljabjev käsitteli maailmankirjallisuuden, kuten William Shakespearen ja Puškinin aiheita. Aljabjev haudattiin Simonovskin luostariin Moskovassa. == Lähteet == == Aiheesta muualla == * IMSLP: nuotteja Luokka:Venäläiset säveltäjät Luokka:Oopperasäveltäjät Luokka:Vuonna 1787 syntyneet Luokka:Vuonna 1851 kuolleet
Aurinkokeskeinen kiertorata

Aurinkokeskeinen kiertorata (myös heliosentrinen kiertorata, lyh. HCO) on Aurinkoa kiertävä kiertorata. Aurinkokeskeisillä radoilla ovat Aurinkokunnan neljä sisempää kiviplaneettaa, kun asteroidivyöhykkeen ulkopuolella olevat ulommat planeetat kiertävät Aurinkokunnan massakeskipisteessä sijaitsevaa barysentrista koordinaattia. Radalle laukaiseminen Maasta edellyttää Maan pakonopeuden ylittämistä.Karttunen 2009, s. 254. Ensimmäinen keinotekoinen aurinkokeskeiselle radalle laukaistu esine oli vuonna 1959 laukaistu Luna 1 -luotain. Kuuhun törmäytettäväksi suunniteltu luotain väisti suunnitellun törmäyksensä väärin ajoitetun rakettivaiheen polton seurauksena.Karttunen 2009, s. 51. Heliosentrisiä ratoja on käytetty myös avaruusromun, kuten käytettyjä rakettivaiheiden hautakiertoratoina. == Lähteet == * === Viitteet === Luokka:Kiertoradat
Peräsiimaiset

Peräsiimaiset (Opisthokonta) on suuri aitotumaisryhmä, johon kuuluvat eläimet ja sienet sekä useita yksisoluisia alkueliöitä. Sekä geneettiset että rakenteelliset tutkimukset osoittavat Opisthokonta-ryhmän olevan monofyleettinen. == Historia == Eläinten ja sienten välisen sukulaissuhteen osoitti ensimmäisenä Thomas Cavalier-Smith vuonna 1987; hän kutsui ryhmää nimellä Opisthokonta. Myöhemmin 1990-luvulla tutkimukset vahvistivat sukulaisuussuhteen. == Lähteet == Luokka:Eliöt Luokka:Eläimet Luokka:Sienet
Itäinen Tarvonsilta

Itäinen Tarvonsilta () on 150 metriä pitkä silta Lankiniemen ja Tarvo-nimisen saaren välissä Helsingin Munkkiniemessä. Tarvon länsipuolella sijaitsee Läntinen Tarvonsilta. Silta ylittää Itäisen Tarvonsalmen, joka yhdisti Laajalahden Isoon Huopalahteen ennen kuin 100 metriä sillasta pohjoiseen sijaitseva moottoritiepenger katkaisi salmen 1960-luvulla. Silta on tarkoitettu kävely- ja pyöräliikenteelle. Nykyinen ponttonisilta on rakennettu vuonna 1998. Ensimmäiset sillat Tarvolle rakennettiin vuonna 1915 osana tykkitietä Laajalahden ja Munkkiniemen välille, joka oli osa venäläistä Krepost Sveaborg -linnoitusketjua. Silta asetettiin käyttökieltoon marraskuussa 2023 talvimyrskyn aiheutettua vahinkoa sillan rakenteelle. Siltaa ei kuitenkaan korjata, vaan se on tarkoitus uusia kokonaan. == Lähteet == Luokka:Helsingin kevyen liikenteen sillat Luokka:Munkkiniemi
Artemi Vedel

Artemi Vedel ( ; 13. huhtikuuta 1767 Kiova – 26. heinäkuuta 1808 Kiova) oli ukrainalainen säveltäjä.Vedel, Artem Encyclopedia of Ukraine Vedel opiskeli Kiovan Mohyla-akatemiassa, minkä jälkeen hänet lähetettiin vuonna 1787 Moskovaan johtamaan kenraalikuvernööri P. Jeropkinin kuoroa. Vuonna 1792 hän palasi Kiovaan johtamaan kenraali Andrei Levanidovin komennuksessa ollutta sotilaskuoroa. Vuonna 1796 hän matkusti Levanidovin seurassa Harkovaan johtamaan korkeakoulun kuoroa. Suurin osa Vedelin kuorokonsertoista ja muista teoksista on peräisin vuosilta 1792–1797. Vuonna 1797 tsaari Paavali I kielsi kuorokonserttojen ja muun liturgiaan kuulumattoman musiikin esittämisen kirkossa. Tämä kielto vahingoitti Ukrainan musiikkikulttuuria ja Vedelin uraa. Vuonna 1798 Paavali I poisti Levanidovin virasta, joten Vedel jäi vaille tukijaa. Hän palasi Kiovaan etsimään kuorotyötä ja liittyi lyhyesti Kiovan luolaluostariin, johon kuitenkin pettyi. Vuonna 1799 Vedel suljettiin mielisairaalaan, koska kirkon johto oli väittänyt asiattomia merkintöjä uskonnollisessa kirjassa hänen tekemikseen. Tämä päätti Vedelin luovan työn. Hänen teostensa julkaiseminen ja esittäminen oli kiellettyä sekä Paavali I:n että Aleksanteri I:n aikana. Oleksandr Košitš oli yksi ensimmäisistä kuoromestareista, jotka sisällyttivät Vedelin töitä kuoron ohjelmistoon. Vedelin koko tuotanto koostuu hengellisestä a cappella -kuoromusiikista. Kuorokonserttoja häneltä tunnetaan 31. Tunnetuimpia teoksista ovat olleet kuorokonsertto Na rekah Vavilonskih ja trio Pokajanija otverzi mi dveri. == Lähteet == == Aiheesta muualla == * IMSLP: nuotteja Luokka:Ukrainalaiset säveltäjät Luokka:Vuonna 1767 syntyneet Luokka:Vuonna 1808 kuolleet
Noro

Noro on virtavesi, joka on pienempi kuin puro.Tolonen et al. 2019:10, 24. ==Määrittely== Noron ja puron ero on määritelty Suomen vesilaissa 2011. Noron valuma-alue on yleensä alle 10 neliökilometriä. Jos uomassa virtaa jatkuvasti vettä ja siellä liikkuu merkittävästi kalaa, kyseessä on puro, vaikka valuma- alue olisi pienempikin.Tolonen et al. 2019:10. Tärkein ero puroon on se, että noro jää kuivilleen säännöllisesti. Norossa myös virtaama on pienempi ja uoma vähäisempi. Eliölajisto on noroissa samantapaista kuin puroissa, mutta suuremmat eläimet kuten kalat ja ravut yleensä puuttuvat.Tolonen et al. 2019:24. ==Norot pienvesinä== Yhdessä purojen, lampien, lähteikköjen, fladojen ja kluuvien kanssa norot luetaan pienvesiin. ==Norot suhteessa vesistön määritelmään== Joki, puro ja noro ovat virtavesiä, mutta Suomen vesilain 2011 mukaan noro, toisin kuin puro ja joki, ei ole vesistö, vaikka se voikin olla vesilailla suojeltu vesiluontotyyppi.Tolonen et al. 2019:16, 51. == Lähteet == * ===Viitteet=== Luokka:Vesimuodostumat Luokka:Potamologia
Förby

Förby on Särkisalon suurin kylä. Se sijaitsee Isoluodon länsirannalla nykyisessä Salon kaupungissa Varsinais-Suomessa. Förbyn asutus on hajallaan pitkin kylän aluetta. Kylän eräänlainen keskus on Förbyn satama, jonka yhteydessä sijaitsee kesäkahvila Vinssi ja uimaranta. Sataman pohjoispuolella on entinen kalkkitehdas ja lakkautettu Förbyn kaivos. Kaivos ja tehdas ovat leimanneet Förbytä koko 1900-luvun ajan ja kylästä löytyy vanhaa työväenasutusta. Förbyn maasto on hyvin kallioista. Kylän alueella on louhittu kalkkia jo 1600-luvulta lähtien. Kylän eteläosassa mäkien väliin jäävät laaksot ovat peltoa. Förbyn kaakkoiskulmaan on syntynyt koivistolaisten rakentama Uudenkylän kulmakunta. Förbyn lounaiskulmalla on pitkä niemimaa Vähämaa. Kylän ranta-alueille on syntynyt paljon kesäasutusta samalla kun vanha vakituinen asutus on vähenemässä työpaikkojen vähetessä. ==Lähteet== Luokka:Särkisalon kylät Luokka:Varsinais-Suomen maakunnan entiset taajamat
High-tech-arkkitehtuuri

High-tech-arkkitehtuuri eli strukturaalinen ekspressionismi on myöhäismoderniin kuuluva arkkitehtoninen tyyli, joka ilmaantui 1970-luvulla. Se sisällyttää elementtejä high-tech-teollisuudesta ja -teknologiasta rakennusten suunnitteluun. High-tech erkani modernismista, hyödyntäen teknologian ja rakennusmateriaalien uusia edistysaskeleita. Se korostaa läpinäkyvyyttä suunnittelussa ja rakentamisessa, tuoden esille rakennuksen perusrakenteet ja funktion sekä sisätiloissa että julkisivussa. High-tech käyttää laajasti terästä, lasia ja sementtiä, sillä näitä materiaaleja kehitettiin eteenpäin ja ne tulivat saataville laajemmin eri muodoissa tyylin kehittymisen aikoihin. High-tech keskittyy luomaan mukautuvia rakennuksia materiaalivalintojen, sisäisten rakenne-elementtien ja ohjelmallisen suunnittelun kautta. Se pyrkii välttämään yhteyksiä menneisyyteen ja hylkää vanhemmissa arkkitehtonisissa tyyleissä usein käytetyt rakennusmateriaalit. Yleisiä piirteitä ovat riippuvat tai ylitse ulottuvat kerrokset, sisätilojen kantavien tukiseinien puute ja tilojen muokattavuus. Joissakin rakennuksissa on huomiota herättävän kirkkaita värejä yrityksenä herättää vaikutelma piirroksesta tai kaaviosta. Tyylin varhaisimmissa esimerkeissä käytetään paljon rakenneterästä. Kun ontot rakenneosat tulivat saataville 1970-luvun alussa, high-tech-arkkitehtuuri teki niillä paljon kokeiluja. High-tech hyödyntää tehdasestetiikkaa ja pienempien huoltoalueiden ympäröimiä suuria keskelle asetettuja tiloja luodakseen vaikutelman avoimuudesta, rehellisyydestä ja läpinäkyvyydestä. Tyylin tärkeimpiin edustajiin kuuluvat yhdysvaltalais-kolumbialainen Bruce Graham, yhdysvaltalais-bangladeshilainen Fazlur Rahman Khan, brittiläiset Norman Foster, Richard Rogers, Michael Hopkins, italialainen Renzo Piano, ja espanjalainen Santiago Calatrava, kaikki arkkitehtejä. == Lähteet == == Aiheesta muualla == Luokka:1900-luvun arkkitehtuurin suuntaukset Luokka:2000-luvun arkkitehtuurin suuntaukset Luokka:Modernistinen arkkitehtuuri
Otto Laurila

Otto Johannes Laurila (23. syyskuuta 1886 Lempäälä − 21. syyskuuta 1973 Lempäälä) oli suomalainen korkeimman oikeuden oikeusneuvos.Ylioppilasmatrikkeli 1908, matrikkelinumero 30320Suomen hallitusmuodon esittelijä oli lempääläissyntyinen, Lempäälän-Vesilahden Sanomat 1.7.2014 Laurilan vanhemmat olivat Lempäälän Perälän kylässä Laurilan tilan omistanut maanviljelijä Juho Evert Laurila ja Amanda Arvonen. Hän pääsi ylioppilaaksi Hämeenlinnan lyseosta 1906 ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1908, filosofian maisteriksi 1910 ja molempien oikeuksien kandidaatiksi 1913. Hän sai varatuomarin arvon 1916. Laurila aloitti uransa Valtiokonttorin notaarina ja senaatin oikeusosaston ylimääräisenä kopistina. Hän oli vuodesta 1919 alkaen oikeusministeriön virkamiehenä ja toimi viimeksi esittelijäneuvoksena ja kansliapäällikkönä 1931−1932. Hän oli korkeimman oikeuden oikeusneuvoksena 1932−1956 jääden eläkkeelle 1956. Nuorempana hallitussihteerinä ollessaan Laurila oli esittelijänä kun Suomen hallitusmuoto vahvistettiin heinäkuussa 1919. Otto Laurila oli naimisissa vuodesta 1962 Maire Kaarina Linturin kanssa. == Teoksia == Nimellä O. J. Laurila: * Kunnallisverolait ; selityksillä varustaneet O. J. Laurila ja Eino J. Ahla. Otavan asetuskokoelma 40. Otava 1922, 3. uud. painos 1930 * Vilpillisestä mainonnasta. Mainosmiesten kerhon julkaisuja 2. Helsinki 1930 * Oikea ja väärä ilmoitustilasto : prof. Brynolf Honkasalon ja oikeusneuvos O. J. Laurilan asiantuntijalausunto Markkinatutkimus oy:n laatimasta ja Liiketaidon julkaisemasta ilmoitustilastosta joulukuussa 1950. Aamulehti, Tampere 1951 == Lähteet == Luokka:Suomalaiset juristit Luokka:Suomalaiset virkamiehet Luokka:Korkeimman oikeuden jäsenet Luokka:Vuonna 1886 syntyneet Luokka:Vuonna 1973 kuolleet
Täplälilja

Täplälilja (Lilium hansonii) on liljakasvien (Liliaceae) heimoon kuuluva liljojen (Lilium) suvun kasvilaji. Lajin kaksiosainen nimi Lilium hansonii on nimetty taidemaalari Peter Hansonin mukaan. Täplälilja on kotoisin Japanista, Kiinasta sekä Koreasta ja on sittemmin levinnyt laajalle alueelle Itä-Aasiaan. Täpläliljaa ei juurikaan esiinny Euroopassa luonnonvaraisena mutta sitä viljellään koristekasvina ja puutarhakasvina monissa Euroopan valtioissa. Täplälilja on noin 120 senttimetrin korkuinen lilja, joka kukkii heinäkuussa kellanoransseja kukkia. Varsi ja lehdet ovat vihreät; varsi on usein lehtiä tummempi. Kukat tuoksuvat voimakkailta. == Kuvia == Tiedosto:Lilium hansonii (Kowal garden).jpg Tiedosto:Lilium hansonii.jpg Tiedosto:Lilium hansonii (seedpods).jpg Tiedosto:Hanson's Lily Lilium hansonii Flower 1637px.jpg == Lähteet == == Aiheesta muualla == Luokka:Liljat
Pierre van Maldere

Pierre van Maldere (16. lokakuuta 1729 Bryssel – 1. marraskuuta 1768 Bryssel) oli belgialainen säveltäjä. Hänen tuotantoonsa kuuluu muun muassa koomisia oopperoita ja nelisenkymmentä sinfoniaa.Pierre van Maldere AllMusic Maldere opiskeli viulunsoittoa Jean-Joseph Fioccon ja Henri-Jacques de Croesin johdolla. Hän soitti usein kuninkaallisessa kappelissa Brysselissä ja oli Karl Alexander Lothringenin suosikki, joka sai nimityksen tämän konserttien johtajaksi. Maldere matkusti paljon, ja hänen oopperoitaan esitettiin Wienissä sekä Pariisissa. Hän toimi Brysselin suuren teatterin johtajana ja sävelsi tänä aikana kaksi koomista oopperaa sinne. Malderen sinfonioissa on klassinen kolmiosainen rakenne. Hänen viulusonaateissaan ja trioissaan kuuluu italialaisen barokkimusiikin vaikutus. == Lähteet == == Aiheesta muualla == * IMSLP: nuotteja Luokka:Belgialaiset säveltäjät Luokka:Oopperasäveltäjät Luokka:Vuonna 1729 syntyneet Luokka:Vuonna 1768 kuolleet
Suru (täsmennyssivu)

Suru voi tarkoittaa seuraavia: * suru, tunne * Suru, kylä Kuusalussa Virossa * Suru, kylä Būšehrin provinssissa Iranissa * Suru, kylä Hormozgānin provinssissa Iranissa * Suru, kylä Kermānin provinssissa Iranissa * Suru, kaupunki Nigeriassa Luokka:Täsmennyssivut
Anders Erik Wilhelm Enqvist

Anders Erik Wilhelm Enqvist (18. toukokuuta 1821 – 1891 Pietari) oli suomalainen Venäjän keisarikunnan armeijassa palvellut kenraalimajuri. (Viitattu 19.1.2020) Enqvistin vanhemmat olivat merikapteeni Johan Fredrik Enqvist ja Fredrique Charlotte Morberg ja puoliso vuodesta 1851 Flora Stumpf- Tomaschoff. Enqvist tuli oppilaaksi Haminan kadettikouluun 1836 ja määrättiin valmistuttuaan vänrikkinä palvelukseen 9. tykistöprikaatiin vuonna 1846. Aliluutnantiksi hänet ylennettiin 1849 ja seuraavana vuonna hänet siirrettiin tykistöasevarikon palvelukseen Varsovaan. Enqvist ylennettiin luutnantiksi 1853 ja alikapteeniksi 1856. Väinänlinnan linnoitustykistössä hän palveli 1856–1860. Jälkimmäisenä vuonna hänet ylennettiin kapteeniksi ja siirrettiin 6. tykistöprikaatiin vuonna 1862. Seuraavana vuonna hänet asetettiin majurin arvoisena armeijan jalkaväkeen ja määrättiin palvelukseen Varsovan sotilaspiirin intendenttihallintoon. Everstiluutnantti hänestä tuli 1865 ja eversti 1868. Vuonna 1868 Enqvist myös nimitettiin kollegineuvoksena yli- intendenttihallintoon, mutta armeijan jalkaväessä pysytettynä. Hänet komennettiin palvelukseen Turkestanin sotilaspiiriin 1884, mutta jo saman vuoden lopulla hän sai eron sotapalveluksesta kenraalimajurina. ==Lähteet== Luokka:Suomalaiset kenraalit Luokka:Vuonna 1821 syntyneet Luokka:Vuonna 1891 kuolleet
Gabriel Etholén

Gabriel Etholén (13. toukokuuta 1795 Helsinki – 17. syyskuuta 1866 Lammi) oli suomalainen Venäjän keisarikunnan armeijassa palvellut kenraalimajuri. (Viitattu 19.1.2020) Etholénin vanhemmat olivat kauppias, kunnallisraatimies Carl Gustaf Etholén ja Katarina Fredrika Neukirch ja puoliso vuodesta 1832 Rosina Amanda Roos. Etholén tuli sotapalvelukseen aliupseerina Liettuan jalkaväkirykmenttiin 1812. Vänrikiksi samana vuonna ylennettynä hänet siirrettiin Nevan, H.M. Napolin kuninkaan jalkaväkirykmenttiin, jossa hän osallistui sotaan Ranskaa vastaan 1812–1814. Etholén ylennettiin aliluutnantiksi 1817 ja luutnantiksi 1818, jolloin hänet siirrettiin H.M. Preussin kuninkaan krenatöörijääkärirykmenttiin. Maaliskuussa 1820 hänet määrättiin Pietarin jalkaväkirykmenttiin ja ylennettiin alikapteeniksi huhtikuussa. Kapteeniksi hänet ylennettiin 1824. Vuonna 1830 hän siirtyi majurina Lappeenrannan suomenmaalaiseen jalkaväkirykmenttiin ja sieltä seuraavana vuonna pataljoonankomentajaksi 45. jääkärirykmenttiin. Pietarin jalkaväkirykmenttiin hän palasi 1833 ja 9. suomenmaalaiseen linjapataljoonaan hänet siirrettiin 1835. Hänestä tuli 11. suomenmaalaisen linjapataljoonan komentaja 1837. Etholén ylennettiin everstiluutnantiksi 1842 ja everstiksi 1851. Vuonna 1855 hänestä tuli 19. suomenmaalaisen linjapataljoonan komentaja sekä lisäksi myös 20. suomenmaalaisen linjapataljoonan komentaja. Hän osallistui Krimin sodan aikana vuonna 1855 Viaporin puolustamiseen Ison Mustasaaren itälinnakkeen päällikkönä. Eron sotapalveluksesta hän sai kenraalimajurina elokuussa 1856. Etholén korotettiin aatelissäätyyn 1857 ja introdusoitiin seuraavana vuonna Suomen ritarihuoneeseen, jonne hänen sukunsa merkittiin aatelissukuna numero 226. Gabriel Etholénin veljiä olivat valtioneuvos Mauritz Etholén, kauppaneuvos Justus Etholén ja tutkimusmatkailija Arvid Adolf Etholén. ==Lähteet== Luokka:Suomalaiset kenraalit Luokka: Suomalaiset aateliset Luokka:Vuonna 1795 syntyneet Luokka:Vuonna 1866 kuolleet
Tuukkalan puku

Tuukkalan puku on muinaispuku, joka on 1930-luvulla tehty rekonstruktio Mikkelin Tuukkalan kalmistosta löytyneestä puvusta. Tuukkalan puku perustuu todennäköisesti haudan numero 26 löytöihin. Puvun valmistamiseen saatiin aloite Elsa Heporaudalta ja ennallistuksen suunnitteli todennäköisesti Tyyni Vahter. Puku on ollut käytössä keskiajalla. Tuukkalan puvusta on tehty uusi rekonstruktio, jota nimitetään Mikkelin puvuksi. == Lähteet == Luokka:Muinaispuvut Luokka:Mikkelin maalaiskunta Luokka:Mikkelin kulttuuri
John C. McGinley

John Christopher McGinley (s. 3. elokuuta 1959 Greenwich Village, New York) on yhdysvaltalainen näyttelijä. McGinley on näytellyt muun muassa elokuvissa Platoon – nuoret sotilaat (1986), Wall Street – rahan ja vallan katu (1987), Talk Radio (1988), Myrskyn ratsastajat (1991), Vaarallisella alueella (1994), Seitsemän (1995), The Rock – paluu helvettiin (1996), Konttorirotat (1999), Highway – vaarojen valtatie (2002) ja The Belko Experiment (2016), sekä televisiosarjassa Tuho-osasto (2001–2010). == Aiheesta muualla == * Luokka:Yhdysvaltalaiset näyttelijät Luokka:Vuonna 1959 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
Sebastian Albrekt von Etter

Sebastian Albrekt von Etter (20. huhtikuuta 1828 Viipuri – 10. helmikuuta 1883 Moskova) oli suomalainen Venäjän keisarikunnan armeijassa palvellut kenraaliluutnantti. (Viitattu 19.1.2020) Sebastian Albrekt von Etterin vanhemmat olivat kenraaliluutnantti Paul von Etter ja Johanna Tesche ja puoliso vuodesta 1860 Emilia von Jacobson. Heidän pojistaan Paul von Etteristä ja Johan Emil von Etteristä tuli kenraaleita ja Nikolai von Etteristä diplomaatti. Von Etter tuli oppilaaksi Haminan kadettikouluun 1841 ja määrättiin sieltä valmistuttuaan vänrikkinä Henkivartioväen Semenovskojen rykmenttiin 1847. Hänet ylennettiin aliluutnantiksi 1849, luutnantiksi 1851, alikapteeniksi 1854, kapteeniksi 1861 ja everstiksi 1863. Von Etter tuli keisarin sivusadjutantiksi vuonna 1865. Hänet määrättiin seuraavana vuonna Henkikaartin 3. suomalaisen tarkk’ampujapataljoonan komentajaksi ja ylennettiin kenraalimajuriksi 1869. Henkivartioväen Semenovskojen rykmentin komentaja hänestä tuli vuonna 1874. Von Etter osallistui rykmentin mukana Turkin sotaan 1877–1878, jonka aikana hänet määrättiin Henkivartioväen 2. jalkaväkidivisioonan 2. prikaatin komentajaksi. Sodan jälkeen vuonna 1879 hänet merkittiin Henkivartioväen 3. Suomen tarkk’ampujapataljoonan ja Henkivartioväen Semenovskojen rykmentin upseeriluetteloihin, mutta siirrettiin jo seuraavana vuonna Henkivartioväen 2. jalkaväkidivisioonan 1. prikaatin komentajaksi ja edelleen seuraavana vuonna 1. krenatööridivisioonan komentajaksi. Kenraaliluutnantiksi von Etter ylennettiin 1881. Hän kuoli kesken sotapalveluksen, toimiessaan mainitun divisioonan komentajana. Von Etter oli aatelissäädyssä edustaja valtiopäivillä 1872.Förteckning öfver Ridderskapets och Adelns medlemmar vid landtdagen i Helsingfors år 1872. Protokoll fördt hos Högl. Ridderskapet och Adeln å Landtdagen I Helsingfors år 1872. Tredje häftet. Helsingfors: Hufvudstadsbladets Tryckeri, 1874, ss. 431-433. Von Etter osti vuonna 1876 Sipoossa sijainneen Söderkullan kartanon, mutta ei kuitenkaan muuttanut asumaan sinne.Hans Blomberg: Söderkullan kartano ==Lähteet== Luokka:Suomalaiset kenraalit Luokka: Suomalaiset aateliset Luokka:Suomen suuriruhtinaskunnan aatelissäädyn valtiopäivämiehet Luokka:Vuonna 1828 syntyneet Luokka:Vuonna 1883 kuolleet
The Belko Experiment

The Belko Experiment on vuonna 2016 ensi-iltansa saanut trillerikauhuelokuva, jonka on ohjannut Greg McLean ja käsikirjoittanut James Gunn. Sen pääosissa on John Gallagher Jr., Tony Goldwyn, Adria Arjona, John C. McGinley ja Melonie Diaz. The Belko Experiment sai ensi-iltansa Toronton elokuvajuhlilla 10. syyskuuta 2016. == Asetelma == Kieroutuneessa sosiaalisessa kokeessa 80 amerikkalaisen työntekijän ryhmä lukitaan yllättäen toimistotaloonsa Bogotassa, Kolumbiassa. Yrityksen sisäisestä kaiutinjärjestelmästä kuuluva tuntematon ääni määrää heidät osallistumaan tappavaan peliin – joko tapat tai tulet tapetuksi. == Lähteet == == Aiheesta muualla == * Luokka:Vuoden 2016 yhdysvaltalaiset elokuvat Luokka:Yhdysvaltalaiset kauhuelokuvat Luokka:Metro- Goldwyn-Mayerin elokuvat
Leokadija Kašperova

Leokadija Aleksandrovna Kašperova (; 1872–1940) oli venäläinen säveltäjä.Forgotten Women: International Women's Day in Russia, 1917 Art and Humanities Research Council Kašperovan opettajia olivat Nikolai Solovjov (sävellys) ja Anton Rubinstein (piano).B&H; publishes works by Russian female composer Boosey & Hawkes Hän valmistui Pietarin konservatoriosta vuonna 1895 ja johti tässä yhteydessä oman Orvasi-kantaattinsa (sanat: Dmitri Merežkovski) esityksen. Seuraavien kahden vuosikymmenen aikana lähes kaikki hänen suurista teoksistaan kantaesitettiin ja julkaistiin. Vaikka Kašperovalla oli porvarillinen tausta, hän meni vuonna 1916 naimisiin oppilaansa, bolševikki Sergei Andropovin kanssa. Andropov järjesti pariskunnan lähdön Pietarista Venäjän vallankumouksen jälkeen, ensin Kaukasukselle (1918) ja sitten Moskovaan. Neuvostoaikana Kašperova esiintyi hyvin harvoin eikä hänen musiikkiaan enää julkaistu eikä esitetty. Hänen myöhäisromanttiset teoksensa eivät sopineet yhteen Neuvostoliiton vaalimien esteettisten käsitysten kanssa. Hänen tuotantoonsa kuuluu esimerkiksi romanttisia lauluja, kamarimusiikkia ja sinfonisia teoksia. Kašperova sai aikanaan kansainvälistä suositoa muun muassa esiintymisellään Aeolian Hallissa vuonna 1907 sekä oman pianokonserttonsa esityksellä Berliinissä. Kahden vuoden ajan vuodesta 1899 Kašperova toimi Igor Stravinskyn pianonsoitonopettajana Pietarissa. Hän oli myös Aleksandr Glazunovin ja Mili Balakirevin suosima tulkitsija. == Kuolemanjälkeinen maine == Kašperova oli pitkään unohdettu hahmo, mutta on saanut uutta huomiota 2000-luvulla. City, University of Londonin tohtori Graham Griffiths aloitti Kašperovan elämän tutkimisen, kun tämän nimi oli tullut vastaan Griffithsin tehdessä tutkimusta kirjaansa Stravinsky's Piano: Genesis of a Musical Language varten. Useilla matkoillaan Pietariin ja Moskovaan Griffiths muun muassa löysi vuonna 2014 Kašperovan sinfonian vuodelta 1905. Kansainvälisenä naistenpäivänä 2018 sinfonia esitettiin BBC Radio 3:n konsertissa. Esitys oli osa hanketta, johon BBC Radio 3 osallistui tarkoituksenaan nostaa esiin unohdettujen naissäveltäjien töitä. Muut esiin tuodut naissäveltäjät olivat Marianna Martines, Florence Price, Augusta Holmès ja Johanna Müller- Hermann.Forgotten composer’s symphony performed for first time in 100 years thanks to City researcher City University of London Griffiths löysi tutkimustensa aikana myös lukuisia julkaisemattomia sävellyksiä, jotka ovat todennäköisesti salassa laadittuja töitä Kašperovan kahden viimeisen elinvuosikymmenen ajalta. Vuonna 2018 Boosey & Hawkes ilmoitti kustantavansa Kašperovan sävellyksiä. == Lähteet == == Aiheesta muualla == * IMSLP: nuotteja Luokka:Venäläiset säveltäjät Luokka:Venäläiset pianistit Luokka:Vuonna 1872 syntyneet Luokka:Vuonna 1940 kuolleet
Paul von Etter (1790)

Paul von Etter (24. tammikuuta 1790 Pietari – 27. maaliskuuta 1878 Helsinki) oli suomalainen Venäjän keisarikunnan armeijassa palvellut kenraaliluutnantti. (Viitattu 19.1.2020) Paul von Etterin vanhemmat olivat Wienissä syntynyt Sebastian Etter ja Hedvig von Manstein ja puoliso vuodesta 1827 Johanna Tesche. Heidän pojistaan Sebastian Albrekt von Etteristä, Nikolai Paul Karl von Etteristä ja Paul von Etteristä tuli kenraaleita, samoin kuin ensin mainitun kahdesta pojasta. Von Etter tuli kanslistiksi Pietarin postiosastoon vuonna 1807. Seuraavana vuonna hänet siirrettiin Venäjän armeijan kenttäpostiosaston palvelukseen Suomeen. Kollegiregistraattorin arvon hän sai 1810 ja hänet nimitettiin kuvernementin sihteeriksi 1811. Tittelineuvoksen arvon von Etter sai 1812. Seuraavana vuonna hänet määrättiin apukapteeniksi 1. Suomen jääkärirykmenttiin, joskin hän palveli erikoistehtävissä Suomen kenraalikuvernöörin esikunnan sotilaskansliassa. Hänet siirrettiin alikapteenina Nisovan jalkaväkirykmenttiin 1813, mutta hän palveli kuitenkin tuolloin Suomen kenraalikuvernöörin adjutanttina. Von Etter ylennettiin kapteeniksi 1816, everstiluutnantiksi 1818 ja everstiksi 1822, jolloin hänestä tuli Lappeenrannan jalkaväkirykmentin pataljoonankomentaja. Viipurin jalkaväkirykmenttiin von Etter siirrettiin toukokuussa 1824 ja nimitettiin rykmentin komentajaksi marraskuussa. Hänet ylennettiin kenraalimajuriksi 1829 ja määrättiin 15. jalkaväkidivisioonan 1. prikaatin komentajaksi ja seuraavana vuonna 21. eli myöhemmän 19. jalkaväkidivisioonan 2. prikaatin komentajaksi. Hän toimi samalla Helsingin kaupungin komendanttina. Vuonna 1835 von Etter siirtyi uudelleen muodostetun 21. jalkaväkidivisioonan komentajaksi. Kenraaliluutnantiksi hänet ylennettiin 1840 ja eron sotapalveluksesta hän sai tammikuussa 1843. Von Etter aateloitiin 1843 ja hänen sukunsa merkittiin samana vuonna Suomen ritarihuoneeseen aatelissukuna numero 210. ==Lähteet== Luokka:Suomalaiset kenraalit Luokka: Suomalaiset aateliset Luokka:Vuonna 1790 syntyneet Luokka:Vuonna 1878 kuolleet
Bonnin sopimus

Bonnin sopimus on kansainvälinen yleissopimus muuttolintujen ja muiden muuttavien luonnonvaraisten eläinten suojelemisesta. Sillä pyritään suojelemaan sellaisten luonnonvaraisten eläinten kantoja, jotka säännöllisesti kulkevat maasta toiseen. Sopimus allekirjoitettiin 23. kesäkuuta 1979, ja Suomi ratifioi sopimuksen vuonna 1988. Sopimuksella valtiot sitoutuvat tiukkoihin suojelutoimiin sopimuksen liitteessä I mainittujen lajien suojelemiseksi. Lisäksi jäsenvaltiot tekevät alueittaisia alasopimuksia liitteessä II mainittujen lajien suojelemiseksi. Vuoden 2020 alussa alasopimuksia on seitsemän. Suomi on ratifioinut niistä kolme: ASCOBANS, EUROBATS ja AEWA. * Albatrossien ja ulappaliitäjien suojelusopimus ACAP * Mustanmeren, Välimeren ja Atlantin valaiden suojelusopimus ACCOBAMS * Afrikan ja Euraasian muuttavien vesilintujen suojelusopimus AEWA * Itämeren, Koillis- Atlantin, Irlanninmeren ja Pohjanmeren pikkuvalaiden suojelusopimus ASCOBANS * Euroopan lepakoiden suojelusopimus EUROBATS * Gorillasopimus * Vattimeren hylkeiden suojelusopimus == Lähteet == == Aiheesta muualla == * Convention on the Conservation of Migratory Species of Wild Animals * Appendix I & II of CMS (Liitteet I ja II arabiaksi, englanniksi, espanjaksi, kiinaksi, ranskaksi ja venäjäksi. Lajit on mainittu niiden tieteellisillä nimillä.) Luokka:Luonnonsuojelu Luokka:Ympäristösopimukset Luokka:1900-luvun kansainväliset sopimukset Luokka:Bonn Luokka:1979
Yangmingshanin kansallispuisto

Yangmingshanin kansallispuisto () on Taiwanin eli Kiinan tasavallan Taiwanin saaren pohjoisosassa Taipein ja Uuden-Taipein kaupunkien alueella sijaitseva kansallispuisto. Kansallispuisto käsittää yli 11 338 hehtaaria vuoristoisella vulkaanisella seudulla. Kansallispuistossa tavataan useita kasvi- ja eläinlajeja ja se on perustettu vuonna 1985. ==Maantiede== Yangmingshanin kansallispuisto käsittää vuoristoisen alueen Taiwaniin eli kiinan tasavaltaan kuuluvalla Taiwanin saarella. Puiston alue käsittää osia uuden-Taipein ja Taipein kaupunkien alueista. Kokoa alueella on yhteensä 11 338 hehtaaria. Kokreus merenpinnasta puistossa vaihtelee 200 metristä 1120 metriin. Kansallispuisto on tunnettu etenkin vulkanismin muokkaamista pinnanmuodostelmistaan. Alue on osa Euraasian ja Filippiinien laattojen törmäyskohtaa ja seudulla on yli 20 tulivuorta. Vulkaanisen toiminnan tuloksena ovat syntyneet myös alueen fumarolit ja kuumat lähteet. Puiston korkein vuori on Qixing, joka on myös yksi alueen nuorimmista tulivuorista. Alueen tulivuorille tyypillinen piirre ovat niiden kraatterijärvet, kuten Zhuzihu. ===Sää=== Puiston korkeuden takia kesät alueella ovat suhteellisen viileitä ja talvet kylmiä. Vuotuinen keskimääräinen sadanta alueella on noin 4 000 mm. Kesäisin sateita tuovat lounaaseen puhaltavat monsuunituulet ja talvisin koilliseen puhaltavat tuulet. Sadepäiviä on vuosittain keskimäärin 190. Talvisin sateet saattavat tulla myös lumena. ===Luonto=== Kansallispuiston alueella tavataan noin 123 eri lintulajia, joihin lukeutuvat esimerkiksi pikkubambupyy, japaninrilli, punanokkabulbuli, valkoperämanikki, ruusutimali, harmaapääsirkku, ojasuokana, taiwaninjokirastas ja taiwaninloistoharakka. Paikallisiin nisäkäslajeihin lukeutuvat esimerkiksi taiwaninmakaki, kiinanjäniksen alalaji (L. s. formosus), villisian alalaji (C. u. swinboei), naamaripalmunäätä, oliiviselkäorava ja Mogera insularis. Eri matelijalajeja alueella on 53 ja sammakkoeläimiä 22. Hyönteisiin lukeutuvat esimerkiksi alueen yli 180 tunnettua perhoslajia. Eri kasvilajeja alueelta tunnetaan 1 359. ==Historia== Nykyisen kansallispuiston aluetta on asutettu esihistoriallisilta ajoilta lähtien. Ensimmäisten asukkaiden joukossa olivat Taiwanin alkuperäiskansat. Han-kiinalaisia siirtolaisia alkoi saapua alueelle 1600-luvun paikkeilta lähtien. Viljelyskelpoisen maan lisäksi alueella oli esimerkiksi siirtolaisia houkutelleita kivihiili- ja rikkiesiintymiä. Alueen rikkiä käytettiin etenkin ruudin valmistukseen. Alue sai nykyisen nimensä Yangmingshan vasta vuonna 1950 ja sitä ennen se oli tunnettu nimellä Tsaoshan. Nykyinen kansallispuisto perustettiin 16. syyskuuta 1985. ==Lähteet== == Aiheesta muualla == Luokka:Taiwanin kansallispuistot
Paul von Etter (1840)

Paul von Etter (30. toukokuuta 1840 Helsinki – 10. marraskuuta 1910 Helsinki) oli suomalainen Venäjän keisarikunnan armeijassa palvellut ratsuväenkenraali. (Viitattu 19.1.2020) Paul von Etterin vanhemmat olivat vuonna 1790 syntynyt kenraaliluutnantti Paul von Etter ja Johanna Tesche ja puoliso vuodesta 1900 kenraaliluutnantti Nikolai Zoege von Manteuffelin leski Alexandra Petrovna Diakova. Myös hänen veljistään Sebastian Albrekt von Etteristä ja Nikolai Paul Karl von Etteristä tuli kenraaleita. Paul von Etter valmistui keisarin paašikoulusta Pietarissa, ylennettiin kornetiksi ja määrättiin Ratsastavaan henkivartioväkeen 1857. Luutnantiksi hänet ylennettiin 1860, aliratsumestariksi 1863, ratsumestariksi 1866 ja everstiksi 1869. Von Etter tuli vuonna 1873 6. Kljastitskojen, H.K.K. Hessenin Prinssi Ludwigin husaarirykmentin komentajaksi. Vuonna 1880 hänet ylennettiin kenraalimajuriksi ja määrättiin 1. Kaukasian ratsuväkidivisioonan 1. prikaatin komentajaksi. Vuonna 1893 hänestä tuli 3. reservin ratsuväkiprikaatin komentaja ja seuraavana vuonna hänet ylennettiin kenraaliluutnantiksi. Saman vuoden lopulla hänet määrättiin Henkivartioväen ratsuväen reserviprikaatin komentajaksi. Vuonna 1902 von Etter siirtyi Pietarin sotilaspiirin Henkivartioväkeen ja kenttäjoukkoihin. Eron sotapalveluksesta hän sai ratsuväenkenraalina huhtikuussa 1906. ==Lähteet== Luokka:Suomalaiset kenraalit Luokka: Suomalaiset aateliset Luokka:Vuonna 1840 syntyneet Luokka:Vuonna 1910 kuolleet
Jousilieskapuu

Jousilieskapuu eli jousisoihtupuu (Handroanthus impetiginosus, syn. Tabebuia impetiginosa) on bignoniakasvien (Bignoniaceae) heimoon ja lieskapuiden (Handroanthus) sukuun kuuluva puolittain ainavihanta kasvilaji. Jousilieskapuu on Paraguayn kansallispuu. == Tuntomerkit == Avoimilla alueilla jousilieskapuu on tavallisesti 8–12 metrin korkuinen, mutta on tiheissä metsissä korkeampi kuin 20–35 metriä. Rungon halkaisija voi olla 60–80 senttimetriä. Kukinnot ovat väriltään vaaleanpunaisia ja niiden "nielu" on valkoinen keltaisilla raidoilla. Jousilieskapuu kukkii suurissa kimpuissa keväällä juuri ennen uuden lehvistön puhkeamista. Nuoret yksilöt eivät välttämättä aina kuki. == Levinneisyys ja elinympäristö == Jousilieskapuuta tavataan Pohjois-Amerikassa Meksikon pohjois- ja eteläosissa. Etelä-Amerikassa se on levinnyt Costa Ricaan, El Salvadoriin, Guatemalaan, Hondurasiin, Nicaraguaan, Panamaan, Ranskan Guyanaan, Surinameen, Venezuelaan, Brasiliaan, Kolumbiaan, Peruun, Argentiinaan ja Paraguayhyn. Jousilieskapuu kasvaa tavallisesti trooppisissa elinympäristöissä suurissa korkeuksissa, mutta sopii myös hyvin subtropiikkiin. Se suosii hyvin kuivaa, hedelmällistä maaperää ja täyttä auringonpaistetta. Jousilieskapuu voi kestää jopa lähes 7 celsiusasteen pakkasta, mutta ei kuitenkaan pakkasia pidemmällä aikavälillä. Etenkin Brasiliassa lajin raskasta, kovaa puuainesta käytetään veistämiseen ja rakentamiseen niin paljon, että kasvin populaatiot ovat heikentyneet merkittävästi. == Käyttö ja terveysvaikutukset == Etelä-Amerikan alkuperäiskansat ovat käyttäneet puuta jo pitkään lääkkeenä, ja se on nykyisin suosittu luontaistuote. Sen kuorissa on lapacholia, joka torjuu grampositiivisia ja gramnegatiivisilta bakteereja, joiden lisääntymisen valmiste estää tukahduttamalla käymisprosessin. == Lähteet == Luokka:Bignoniakasvit Luokka:Puut
Nikolai Paul Karl von Etter

Nikolai Paul Karl von Etter (31. maaliskuuta 1833 Helsinki – 27. joulukuuta 1891 Pietari) oli suomalainen Venäjän keisarikunnan armeijassa palvellut kenraaliluutnantti. (Viitattu 19.1.2020) Nikolai Paul Karl von Etterin vanhemmat olivat vuonna 1790 syntynyt kenraaliluutnantti Paul von Etter ja Johanna Tesche ja puolisot 1868–1871 Sofia Alexandrovna Spetšinskaja ja vuodesta 1876 Sofia Andrejevna Sassetski. Myös hänen veljistään Sebastian Albrekt von Etteristä ja vuonna 1840 syntyneestä Paul von Etteristä tuli kenraaleita. Von Etter otettiin tuli oppilaaksi Haminan kadettikouluun 1846, mutta hän siirtyi 1848 keisarin paašikouluun Pietariin. Sieltä 1852 valmistuttuaan hänet ylennettiin kornetiksi ja määrättiin Ratsastavaan henkivartioväkeen. Luutnantiksi von Etter ylennettiin 1855, aliratsumestariksi 1859, ratsumestariksi 1860 ja everstiksi 1864. Hänet määrättiin 6. Klastitskojen, H.K.K. Hessenin Prinssi Ludwigin husaarirykmentin komentajaksi vuonna 1868, siirrettiin armeijan ratsuväen luetteloihin 1872 ja nimitettiin Henkivartioväen ulaanirykmentin komentajaksi 1874. Seuraavana vuonna hänet ylennettiin kenraalimajuriksi ja korotettiin 1876 keisarin seurueeseen mainitussa tehtävässä. Vuonna 1878 hänestä tuli 2. kaartin ratsuväkidivisioonan 3. prikaatin komentaja. Von Etter osallistui prikaateineen Turkin sotaan 1877–1878, minkä jälkeen hänet merkittiin Henkivartioväen ulaanirykmentin upseeriluetteloihin. Vuonna 1881 hänet määrättiin 7. ratsuväkidivisioonan komentajaksi, vuonna 1884 hän sai siirron 10. ratsuväkidivisioonan komentajaksi. Von Etter ylennettiin kenraaliluutnantiksi 1885 ja määrättiin 1887 Henkivartioväen 1. ratsuväkidivisioonan komentajaksi. Hän kuoli tässä tehtävässä toimiessaan. ==Lähteet== Luokka:Suomalaiset kenraalit Luokka: Suomalaiset aateliset Luokka:Vuonna 1833 syntyneet Luokka:Vuonna 1891 kuolleet
Culex laticinctus

Culex laticinctus on kaksisiipisten (Diptera) lahkoon ja hyttysten (Culicidae) heimoon kuuluva hyönteislaji. Lajin kuvasi tieteelle ensimmäisen kerran Edwards vuonna 1913. Lajia tavataan laajalta alueelta Afrikasta ja Aasiasta. Sillä ei ole alalajeja. == Lähteet == Luokka:Hyttyset
Emmanuel Bove

Emmanuel Bove, oik. Bobvnikoff, kirjailijanimi Jean Vallois, (20. huhtikuuta 1898 Pariisi, Ranska – 13. heinäkuuta 1945 Pariisi, RanskaEmmanuel Bove, Babelio.com, viitattu 19.1.2020 ) oli ranskalainen kirjailija. Vuosikymmeniksi kuolemansa jälkeen unohduksiin jäänyt Bove on nykyisin ranskalaisen kirjallisuuden 1900-luvun klassikoita.Emmanuel Bove, perlentaucher.de, viitattu 19.1.2020 Boven isä oli venäläinen, äiti luxemburgilainen. Bove käytti kirjailijanimeä Jean Vallois ennen ensimmäistä omalla nimellään julkaisemaansa romaania Mes amis (1924). Hän jatkoi kirjoittamista toiseen maailmansotaan saakka. Sodan aikana hän lähti maanpakoon Algeriaan ja kuoli sydänkohtaukseen pian Ranskaan paluunsa jälkeen.Emmanuel Bove, New York Review Books, viitattu 19.1.2020 Mes amis on Boven tunnetuin teos. Kertojaminä Victor Baton on vaatimaton mies, joka kaipaa rakkautta. Hän vaeltelee pitkin Pariisin katuja etsimässä rakkautta tai ystävyyttä.Revisiting French Classics: Emmanuel Bove’s My Friends, albertine.com, viitattu 19.1.2020 ==Suomennetut teokset== * Lankeemus (Armand, 1928), suomentanut Valfrid Hedman, Karisto 1929. * Hämäys (Le Piège, 1945), suomentanut Kaila Holma, Faros, 2019 ISBN 978-952-5710-86-1 == Lähteet == ==Aiheesta muualla== * Leben, emmanuelbove.de, viitattu 19.1.2020 Luokka:Ranskalaiset kirjailijat Luokka:Vuonna 1898 syntyneet Luokka:Vuonna 1945 kuolleet
Bob Peck

Robert ”Bob” Peck (23. elokuuta 1945 Leeds – 4. huhtikuuta 1999 Lontoo) oli brittiläinen teatteri- ja elokuvanäyttelijä, jonka tunnetuin rooli oli pääosa palkitussa BBC:n minisarjassa Pimeyden ytimessä vuodelta 1985. Ennen elokuva- ja televisioroolejaan Peck oli kiinnitettynä Royal Shakespeare Companyyn. Hän oli kollegoidensa keskuudessa hyvin arvostettu. Muun muassa näyttelijä Ian McKellen on nimennyt Peckin tärkeimmäksi oppi-isäkseen. (Tilaajille.) Hän näytteli myös yhtä keskeistä osaa elokuvassa Jurassic Park (1993) sekä pääosaa suomalaisohjaaja Veikko Aaltosen englanninkielisessä elokuvassa Merisairas (1995). Peck kuoli 53-vuotiaana syöpään. == Rooleja elokuvissa == * Kuninkaan miekkamies (1975) * Pimeyden ytimessä (1985, tv-sarja) * Vapauden julmat kasvot (1987) * Miekkatikkaat (1989) * Kärpästen herra (1990) * Jurassic Park (1993) * Merisairas (1996) * Vuodet Picasson kanssa (1996) * Lumen taju (1997) * Oopiumisota (1997) == Lähteet == ==Aiheesta muualla== Luokka:Brittiläiset näyttelijät Luokka:Vuonna 1945 syntyneet Luokka:Vuonna 1999 kuolleet
Armenian kansalliskokous

Armenian tasavallan kansalliskokous (, myös ’parlamentti’) on Armenian lainsäädännöllinen elin. Armenian perustuslain mukaan kansalliskokouksen tehtävä on valvoa hallituksen toimintaa ja hyväksyä maan budjetti. Vaalit pidetään viiden vuolen välein. == Historia == Ensimmäinen itsenäisen Armenian tasavallan parlamentti perustettiin vuonna 1918. Neuvostoliitto valtasi Armenian kuitenkin kaksi vuotta myöhemmin. Nykymuodossaan kansalliskokous perustettiin vuonna 1995, kun Armenian perustuslaki astui voimaan. Viimeisimmät vaalit pidettiin 2021, joiden jälkeen parlamentti koostui kolmesta eri ryhmittymästä. Suurimmaksi puolueeksi selviytyi Nikol Pašinjanin johtama kansallinen sopimus. Parlamentin puhemieheksi valittiin 2. elokuuta 2021 pääministeripuoluetta edustava Alen Simonjan. Parlamentin kokoontumispaikka sijaitsee Jerevanissa ja se valmistui vuonna 1950. Neuvostoaikana rakennus toimi Armenian kommunistipuolueen keskuskomitean kokoontumispaikkana. == Edustajat ja toiminta == Parlamentissa tulee perustuslain mukaan olla vähintään 101 edustajaa. Lisäksi parlamentissa on neljä kiintiöpaikkaa maan vähemmistöille (yksi kullekin): jesidit, venäläiset, assyrialaiset ja kurdit. Edustajien tulee täyttää seuraavat ehdot: * Armenian kansalaisuus * väh. 25-vuotias * on asunut vakituisesti Armeniassa väh. 4 vuotta ennen vaaleja * osaa hyvin armenian kieltä Pysyviä valiokuntia on 11, joihin lukeutuvat mm. ulkopoliittinen ja Euroopan integraation komiteat toisistaan erillisinä. == Lähteet == == Aiheesta muualla == Luokka:Armenian politiikka Luokka:Kansalliset parlamentit
Guinea-Bissaun peso

Guinea-Bissaun peso () oli Guinea-Bissaun rahayksikkö vuosina 1976–1997. Yksi peso jakautui sataan centavoon. Guinea-Bissaun itsenäistyttyä Portugalista maan hallitus kansallisti sirtomaapankki Banco Nacional Ultramarinon, joka oli laskenut liikkeelle entisen valuutan Guinean escudon. Vuonna 1975 perustettiin kansallispankki Banco Nacional da Guiné-Bissau, joka laski liikkeelle uuden valuutan Guinea-Bissaun peson vuonna 1976. Escudot vaihdettiin pesoihin saman vuoden maaliskuussa suhteessa yksi yhteen. Ensimmäinen setelisarja on päivätty syyskuun 24. päivälle 1975, mikä viittaa suunnitelmaan ottaa pesot käyttöön jo aiemmin. Sarja käsittää 50, 100 ja 500 peson setelit, joissa on kuvattu maan itsenäisyystaistelun sankarit Pansau Na Isna, Domingos Ramos ja Amilcar Cabral. Vanhat kolikot jäivät edelleen käyttöön. Amilcar Cabralia esittävä 1 000 peson seteli on päivätty vuodelle 1978. Vuonna 1984 julkaistiin uudet 50, 100, 500 ja 5 000 peson setelit. Ensimmäisten kahden setelin kuva-aiheet pysyivät ennallaan. Viidensadan peson setelissä on kuvattu maan ensimmäinen pääministeri Francisco Mendes ja 5 000 peson setelissä Amilcar Cabral. Guinea- Bissaun pankkijärjestelmä uudistettiin Kansainvälisen valuuttarahaston johdolla vuosina 1989–1990. Uusi keskuspankki Banco Central da Guiné-Bissau julkaisi vuonna 1990 50, 100, 500, 1 000, 5 000 ja 10 000 peson setelisarjan. Kolmea pienintä seteliä koristavat edelleen Pansau Na Isnan, Domingos Ramosin ja Francisco Mendesin kuvat ja kolmea suurinta Amilcar Cabral. Ensimmäinen 50 centavon sekä 1, 2 ½, 5 ja 20 peson kolikkosarja laskettiin liikkeelle vuonna 1977. Myöhemmät 1990-luvulla julkaistut 2 000, 10 000, 20 000 ja 50 000 peson kolikot ovat juhla- ja keräilyrahoja. Peso oli yliarvostettu valuutta, mikä kävi ilmi maan talouden vapautuessa 1980-luvulla. Yhdysvaltain dollaria vastasi inflaation seurauksena 250 pesoa vuonna 1983, 650 pesoa vuonna 1987 ja yli 23 000 pesoa 1990-luvun lopussa. Valuutan heikkouden takia suuri osa kaupankäynnistä perustui vaihtokauppaan tai naapurimaiden CFA-frangiin. Guinea-Bissau liittyi Länsi-Afrikan rahaliittoon ja sen keskupankista tuli osa Länsi-Afrikan valtioiden keskuspankkia vuonna 1997. Peso vaihdettiin CFA- frangiin kurssilla 65:1 touko-heinäkuussa 1997. ==Lähteet== Luokka:Afrikan rahayksiköt Luokka:Guinea-Bissaun talous Luokka:Historialliset rahayksiköt
Sakari Raappana

Sakari Raappana (s. 1966) on suomalainen taidemusiikin säveltäjä. Hänen musiikkinsa sisältää usein rytmisesti monimutkaisia kerroksia, mutta joissakin hänen sävellyksissään on myös romanttisia piirteitä. Raappana on Suomen Säveltäjät ry:n jäsen. Hänen musiikkiaan on esitetty esimerkiksi Uuden musiikin lokakuu -festivaalilla Oulussa. __NOTOC__ == Teoksia == === Orkesterimusiikki === * Brutale (1993-1994) jousiorkesterille * Kurze Wellen (1996–1998) kamariorkesterille * Beata (2005) soolosopraanolle ja kamariorkesterille * Anti-Loop (2009) kamariorkesterille * Short Waves orkesterille * Ragus (2013) konsertto oboelle ja kamariorkesterille * Seven Steps for Orchestra (2014) orkesterille === Kamarimusiikki === * Drei Mikroskopstücke (1990) huilulle ja pianolle * Double Time (1991–1992/2006) pasuunalle ja harmonikalle * R.A.P. (Ruma ankanpoikanen) (1991) lausujalle ja jousikvintetille * Clarinet Quintet (2019) klarinetille ja jousikvartetille == Lähteet == == Aiheesta muualla == * Pohjoista Musiikkia Luokka:Suomalaiset taidemusiikin säveltäjät Luokka:Elävät henkilöt Luokka:Vuonna 1966 syntyneet
Gōtsu

Gōtsu () on Japanin kaupunki Honshūn saarella Chūgokun alueella Shimanen prefektuurissa. Se sijaitsee Japaninmeren rannikolla Gōjoen suulla prefektuurin keskiosassa. Siellä on 23 465 asukasta (marraskuussa 2019) ja sen pinta-ala on 268,24 neliökilometriä. Gōtsu tunnetaan muun muassa japanilaisissa oppikirjoissa Honshūn kaupunkina, jonne on Tokiosta rautateitse kaikkein pisin matka. Gōtsu kehittyi historiallisesti Gōjoen suun satamapaikkakuntana, mihin viittaa myös kaupungin nimen satamaa merkitsevä loppuosa tsu. Siellä sijaitsi myös yksi San’indō-tien postiasemista (shukuba). Edo-kaudella paikkakunta toimi kitamaebune-laivaliikenteen pysähtymispaikkana ja siellä on säilynyt monia aikakauden kauppiastaloja. Gōjokea pitkin ylävirtaan vietiin riisiä, suolaa ja mereneläviä, alavirtaan tuotiin raaka- aineita. Rautatien valmistumisen jälkeen satama menetti merkityksensä. Kaupunkioikeudet Gōtsu sai vuonna 1954 laajan kuntaliitoksen myötä. Vuonna 2004 siihen liitettiin Sakuraen maaseutukaupunki. Perinteinen elinkeino on punaisten Iwami-kattotiilten ja muiden keramiikkatuotteiden valmistus. Gōjoen suulle on sijoittunut paperi- ja viskoositeollisuutta, maaseutualueilla viljellään esimerkiksi riisiä, teetä, siitakesieniä ja isotakiaista. Gōtsun nähtävyyksiin kuuluvat esimerkiksi Arifuku-onsenin kuuma lähde ja luonnonkaunis Senjōn laakso. Sakuraessa säilynyt kagura-tanssiperinne Ōmoto- kagura on otettu Japanin aineettoman kansankulttuuriperinnön luetteloon. Gōtsua palvelee JR Nishi-Nihonin San’in-päälinja. Sinne johtanut Sankō-linja lakkautettiin vuonna 2018. == Kuvia == Tiedosto:180503 Gotsu City Hall Gotsu Shimane pref Japan01bs.jpg|Gōtsun kaupungintalo Tiedosto:Arifukuonsen01.jpg|Arifuku-onsenin rakennuksia Tiedosto:180503 Go-no- kawa Gotsu Shimane pref Japan11s3.jpg|Gōjoen silta Tiedosto:180503 Pallet Gotsu Gotsu Shimane pref Japan10n.jpg|Monitoimitalo Pallet Gōtsu == Lähteet == == Aiheesta muualla == * Kaupungin internetsivut Luokka:Shimanen prefektuurin kaupungit