EkBass/fiwiki-20250220-pages-articles huggingface dataset:
Valmet L-70 Vinka

Valmet L-70 Vinka oli Suomen Ilmavoimien alkeiskoulukone vuodesta 1980 lähtien. Vinka on kokonaan Suomessa tuotettu lentokone. Se poistui Puolustusvoimien käytöstä vuonna 2022. ==Historia== 1960-luvun lopulla Suomen Ilmavoimat alkoi pohtia Saab 91D Safir -koulukoneiden korvaamista. Kauppa- ja teollisuusministeriö perusti 15. syyskuuta 1970 Suomen ilmailuteollisuuden eheyttämistä varten Ilmailuteollisuuden Kehitysohjelman (IKO). Sen johtoon tuli DI Elias Järvineva. IKO:n pääpaino oli nimenomaan LEKO-70-koulukoneen kehittämisessä. Täten Elias Järvinevasta tuli Vinkan pääsuunnittelija. Valmet Lentokoneteollisuus sai tilauksen rakentaa prototyyppi LEKO-70-koulukoneesta. Kapteeni Paavo Janhunen lensi LEKO-70:tä ensi kerran 1. heinäkuuta 1975 Kuorevedellä. Toinen koneen koelentäjistä oli insinöörikapteeni Jyrki Laukkanen. Testiohjelman jälkeen Ilmavoimat tilasi 30 konetta, joiden nimeksi tuli Valmet L-70 Vinka. Eduskunta hyväksyi rahoituksen 30 koneen tilaamiseen vuonna 1976. Ensimmäinen sarjavalmisteinen Vinka-lentokone nousi lentoon 29. joulukuuta 1979. Vinka tuli Ilmavoimien käyttöön vuonna 1980. Pääosa Vinka- koneista toimi Kauhavalla vuoden 2005 loppuun asti asevelvollisten lentäjien ja kadettien koulutuksessa. Sen jälkeen Vinkat toteuttivat samaa tehtävää Jyväskylässä, mutta lennonopettajat tulivat Patria Aviation -yhtiöstä. thumb|Valmet L-70 Miltrainer (OH-VAA) lentonäytöksessä Oripään lentokentällä 2013. Koneesta kehitettiin vientiversio, josta rakennettiin yksi prototyyppi. Tämän tunnus oli Valmet L-70 Miltrainer (siviilirekisterissä tunnus OH-VAA). Vientikauppoja ei syntynyt. 1980-luvulla kehitettiin potkuriturbiinilla varustettu Turbo-Vinka, josta kehittyi lopulta myös ulkomaille myyty Valmet L-90 Redigo. Puolustusvoimat lensi Vinkalla viimeisen kerran elokuussa 2022. Puolustusvoimien viimeisen Vinka-lennon lensi sama mies, joka lensi ensimmäisenkin, tuolloin 80-vuotias insinöörieverstiluutnantti evp Jyrki Laukkanen. Viimeiset Vinkat myytiin huutokaupalla. Vinka korvataan Yhdistyneestä kuningaskunnasta käytettyinä ostetuilla saksalaisvalmisteisilla Grob G 115E-koneilla. ==Tekniset tiedot== * Vinka on 3-paikkainen, oppilas ja kouluttaja istuvat vierekkäin. * kokometallinen alatasoinen koulukone * voimalaite: 200 hv Lycoming AEIO-360-A1B6 nelisylinterinen bokserimoottori * laskuteline on kiinteä * siipien kärkiväli: 9 633 mm * pituus: 7 500 mm * korkeus: 2 800 mm * tyhjäpaino alkup. asussa 792 kg, nykyasussaan (805 ± 6) kg koneyksilöstä riippuen * suurin lentopaino: 1 250 kg ==Suoritusarvot== *Pisin toimintamatka: 840 km (nopeudella 145 km/h) *Suurin nopeus: 230–240 km/h merenpinnan tasalla *Matkanopeus: 75 % teholla 215 km/h *Paras kohoamisnopeus: pinnassa noin 5 m/s kaksipaikkaisena ja 4 m/s täydellä kuormalla *Lakikorkeus: noin 5 000 m, suurimmalla lentomassalla noin 3 500 m == Kirjallisuutta == *Jyrki Laukkanen: Valmet Vinka & Redigo. Koala-kustannus, 2022. ISBN 978-952-229-220-9. == Lähteet == == Aiheesta muualla == L70Vinka Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit Luokka:Suomalaiset koulukoneet Luokka:1970-luvun koulukoneet
Galba

Servius Sulpicius Galba Augustus (synt. Servius Sulpicius Galba, myöh. Lucius Livius Ocella Sulpicius Galba, yleisesti Galba) (24. joulukuuta 3 eaa. – 15. tammikuuta 69) oli Rooman keisari, joka hallitsi 8. kesäkuuta 68 – 15. tammikuuta 69. Hän oli niin kutsutun neljän keisarin vuoden ensimmäinen keisari. Galba oli konsulina vuonna 33. Hänet tunnettiin ankarista otteistaan. 30-luvun lopulla hän toimi Ylä-Germanian maaherrana, 40-luvulla African provinssin maaherrana. 50-luvulla hän vetäytyi julkisuudesta, mutta vaikuttaa odottaneen jotakin erikoista tapahtuvan päätellen siitä, että hänellä oli aina matkustaessaan miljoonan sestertiuksen arvosta kultaa mukanaan. Vuonna 61 hänestä tuli Hispania Tarraconensiksen maaherra. Hän oli Neroa vastaan suunnatun Julius Vindexin johtaman vallankumouksen alkaessa vuonna 69 Hispaniassa. Hänet pyydettiin keisariksi päivää ennen Neron kuolemaa. Galba tuli keisariksi yli 70-vuotiaana. Roomaan saapumisen jälkeen Galba osoittautui kitsaaksi ja ankaraksi. Tacitus kertoo pretoriaanikaartin vaatineen rahalahjoitusta, joka Galban nimissä oli aiemmin annettu. Galban vastaus oli: ”En osta joukkojani, vaan värvään ne.”"legi a se militem, non emi", Tacitus Historiae I.5 sekä Suetonius s. 351 Hän mitätöi kaikki Neron antamat lahjoitukset ja vaati niistä yhdeksän kymmenesosaa takaisin. Ylimielisyys sotilaita kohtaan oli vakava virhe. Ylä- ja Ala-Germanian legioonat nousivat tammikuun alussa kapinaan häntä vastaan julistaen Aulus Vitelliuksen uudeksi keisariksi. Legioonat luopuivat hänestä ja pretoriaanikaarti surmasi hänet. Vallankaappauksen suunnitellut Otho nostettiin keisariksi. == Lähteet == * * === Viitteet === == Kirjallisuutta == * * Luokka:Rooman keisarit Luokka:Roomalaiset henkirikosten uhrit Luokka:Vuonna 3 eaa. syntyneet Luokka:Vuonna 69 kuolleet
Yoldiameri

Yoldiameri (ääntyy Joldiameri) oli nykyisen Itämeren varhaisvaihe, joka syntyi noin 11 600 vuotta sitten, kun Baltian jääjärvi yhdistyi Atlanttiin Keski- Ruotsin poikki syntyneen salmen kautta jäätikön vetäytyessä alueelta pohjoiseen. Yoldiameri on saanut nimensä tuon ajan kerrostumista Keski- Ruotsissa löydetyn kylmän suolaisen veden yoldiasimpukan (Portlandia arctica, aiemmin Yoldia arctica) mukaan. Yoldiavaiheen alussa laaja mannerjäätikkö peitti vielä Suomea. Jäätikön raja oli alussa Etelä-Suomessa salpausselkävyöhykkeessä. Kolmas Salpausselkä ja Sisä-Suomen reunamoreenit syntyivät Itämeren Yoldiavaiheessa. Yoldiameren syntyessä Baltian jääjärven pinta laski äkkiä noin 25 metriä. Atlanttiin yhdistävä salmi oli nykyisessä Närken maakunnassa Ruotsin nykyisten suurten järvien seuduilla, Billingenin vuoren pohjoispuolella. Tätä kautta virtasi ensin makeaa vettä valtamereen ja myöhemmin suolaista vettä Yoldiamereen. Suolainen vesi ehti Suomen rannikolle vasta 300 vuotta salmien avautumisen jälkeen. Jään painamana maanpinta Keski- Ruotsissa, samoin kuin Suomessa, oli silloin nykyistä alempana. Vaikka valtameren pintakin oli vielä nykyistä alempana, rantaviivan suhteellinen taso Itämeren pohjoisosissa oli 100–180 metriä nykyistä rantaa korkeammalla. Etelässä maa ei ollut vastaavasti painunut, ja Tanskan salmet olivat kuivilla. Yoldiameren suolapitoisuus väheni Närken salmen kaventuessa ja madaltuessa maankohoamisen takia huomattavan nopeasti; maa kohosi silloin paljon nopeammin kuin nyt. Yoldiameri oli siis alussa makeavetinen, keskivaiheilla murtovettä ja loppuvaiheessa makeavetinen. Etelä- ja Keski-Suomi olivat laajalti Yoldiameren alla, mutta laajoja maa-alueita nousi vauhdilla merestä, alkujaan saaristoina. Yoldiameren rannan korkeus nykyiseen verrattuna vaihteli merenpinnan yleisen tason (ajan) mukaan ja maankohoamisen (paikan) mukaan. Eteläisellä Itämerellä Yoldian ranta oli 55 metriä nykyistä ylempänä, Helsingissä 80 metriä ja Laukaassa 160 metriä. Eräs tunnetuimpia säilyneitä Yoldia-meren rantaviivan pätkiä on Nurmijärvellä, entisen Röykän sairaalan alueella. Muinaisranta on suojelualue ja merkitty erikseen. Helsingissä tällainen muinaisranta sijaitsee mm. Jakomäessä Jakomäenkalliolla (60 metriä nykyisen merenpinnan yläpuolella).Jakomäen muinaisrantakivikon luonnonsuojelualueen hoito- ja käyttösuunnitelma Helsingin kaupunki Yoldiameren synty noin 11 600 vuotta sitten liittyy kylmän dryaskauden päättymiseen ja samalla jääkauden loppumiseen. Jää vetäytyi nopeasti pohjoiseen, koivu alkoi vallata etelästä alaa ja ihmisiä liikuskella merestä kohonneella Suomen alueella. 10 000 vuotta sitten männyt valtasivat metsät. Yoldiameren vielä melko kylmää preboreaalikautta sanotaan myös varhaiseksi lämpökaudeksi. == Ancylusjärvi == Yoldiameri-vaihe päättyi maankohoamisen seurauksena jolloin yhteys valtamereen katkesi ja Itämeri muuttui noin 10 600 vuotta sitten Ancylusjärveksi. Yoldiameren ja Ancylusjärven noin 500 vuotta kestänyttä välivaihetta kutsutaan Echineismereksi. == Katso myös== * Jääkausi Suomessa * Holoseeni * Boreaali == Lähteet == Luokka:Itämeren vaiheet Luokka:Muinaiset meret
Echineismeri

Echineismeri oli Itämeren jääkauden jälkeinen vaihe Yoldiameren ja Ancylusjärven siirtymäkautena noin 10 800–10 400 vuotta sitten. Sitä ei aina lasketa erilliseksi Itämeren kehitysvaiheeksi. Vaihe on nimetty Echineis- simpukan mukaan. Luokka:Itämeren vaiheet Luokka:Muinaiset meret
Mastogloiameri

Mastogloiameri oli jääkauden jälkeinen Itämeren esivaihe noin 9 000–8 000 vuotta sitten, jolloin Ancylusjärvestä oli avautunut yhteys Tanskan salmien kautta Atlanttiin, mutta vesi oli vielä niukkasuolaista murtovettä . Välittömästi tätä vaihetta seurasi nykyistä suolaisempi Litorinameri. Ilmasto oli lämpenevä, nykyistä lämpimämpi atlanttinen. Luokka:Itämeren vaiheet Luokka:Muinaiset meret
Eemmeri

Eemmeri oli noin 125 000 vuotta sitten Itämeren altaassa vallinnut merivaihe. Eemmeri oli nykyistä Itämerta huomattavasti suurempi Atlantin lahti, joka jonkin aikaa oli myös suoraan yhteydessä Karjalan poikki Vienanmereen,Matti Eronen, Jääkausien jäljillä, kartta sivu 199 ja myös kartta Björn Kurtenin kirjassa JääkausiMarjatta Koivisto, Jääkaudet, s. 49 jolloin Fennoskandia eristyi erilliseksi saareksi. Eemmeri peitti muun muassa Karjalankannaksen ja ulottui Etelä-Suomessa, Kaakkois-Suomessa ja Pohjanmaalla pitkälle sisämaahan. Pohjois- ja Keski-Suomessa oli kuivaa maata. Eemmeri oli murtovesiallas, mutta kuitenkin nykyistä Itämerta suolaisempi ja lämpimämpi. Eemmeren jäljiltä on edelleen maaperässä suolataskuja. Eemmeren nimi tulee tuolloin vallinneesta, viimeistä Veiksel-jääkautta edeltäneestä lämpimästä Eem- interglasiaalivaiheesta (n. 131 000–117 000 vuotta sitten). Interglasiaali taas on nimetty alankomaalaisen Eemjoen mukaan. ==Lähteet== ==Aiheesta muualla== *Kartta Luokka:Itämeren vaiheet Luokka:Pleistoseeni Luokka:Muinaiset meret
Candombe

Candombe on afrikkalaisperäistä uruguaylaista kansanmusiikkia. Sitä esitetään yhtyeissä, joihin kuuluu noin 40–80 rumpalia. Candombe tuli Uruguayyn 1800-luvun alussa. Candombe on Unescon aineettoman kulttuuriperinnön luettelossa vuodesta 2009. == Katso myös == * Tango == Lähteet == == Aiheesta muualla == * Candombe.com. Luokka:Afrikkalainen musiikki Luokka:Uruguay
Rai (musiikki)

Rai tai raï () on Algerian Oranissa ja itä-Marokossa Oujdan alueella 1900-luvun alkupuolella kehittynyttä kansanmusiikkia. Se kehittyi alun perin arabialaisesta perinnemusiikista, mutta nykyaikaisessa raissa on usein vaikutteita myös erilaisista länsimaisen populaarimusiikin tyylilajeista. Tällaista musiikkia kutsutaan myös nimellä pop rai. Rai saavutti kansainvälisen suosion 1980-luvulla. Rain laulajia kutsutaan nimellä cheb (’nuori’) erotukseksi chaabi-musiikin laulajista, joita kutsutaan nimellä cheikh (’vanha’). Rai on perinteisesti miesten laulamaa, mutta nykyään on myös naispuolisia rai-artisteja. Chaba Fadelan vuonna 1979 levyttämää Ana ma h'lali ennoumia pidetään usein pop rai -musiikin alkuna. Nykyään monet rai-artistit, kuten Khaled ja Rachid Taha, lisäävät musiikkiinsa vaikutteita erilaisista populaarimusiikin tyylilajeista, kuten funkista, rockista tai hip hopista. Yleisimpiä laulukieliä ovat arabia ja ranska. == Tunnettuja rai-artisteja == *Khaled *Cheb Mami *Cheb Hasni *Faudel *Rachid Taha == Lähteet == == Aiheesta muualla == * Raï - Musique.arabe *
Mariachi

Mariachi on meksikolaista kansanmusiikkia. Perinteisiä mariachisoittimia ovat harppu, viulut, kitarat, vihuela ja guitarrón. Nykyaikana harpun ovat korvanneet trumpetit. Mariachia lauletaan rauhallisella tyylillä nasaaliäänellä. Mariachiorkesteri on pukeutunut charro-asuun, johon kuuluu leveä sombrero, nilkkasaappaat sekä tiukat ja koristellut housut ja takki. Mariachilaulujen sanoitukset vaihtelevat rakkaudesta politiikkaan ja vallankumoukseen. Tunnetuimpia mariachikappaleita ovat ”Cielito lindo” ja ”Jalisco”. Mariachin alkuperästä ja nimen merkityksestä ei ole varmuutta. Mariachi perustuu meksikolaiseen son-musiikkiin, jossa on espanjalaista, intiaani- ja afrikkalaista vaikutusta 1700-luvulta. Mariachi syntyi Jaliscon osavaltiossa ja levisi muualle Meksikoon 1800-luvun alkupuolella. Musiikillisesti mariachi omaksui 1800-luvun lopulla sonin lisäksi myös valsseja, polkkia ja boleroita. Mariachin suosion huippu ajoittuu 1900-luvun alkupuolelle, jolloin sitä kuultiin paljon meksikolaisissa elokuvissa. Sen jälkeen sen maailmansuosio laski, ja nykyisin mariachi on suosittua lähinnä Meksikossa ja Yhdysvaltain puolella rajaa. ==Lähteet== Luokka:Kansanmusiikki Luokka:Meksikon musiikki
Vihuela

Vihuela on espanjalainen kielisoitin. Sitä käytettiin renessanssin ajan musiikissa. Vihuelassa on tavallisesti kuusi kieliparia ja se viritettiin tavallisesti kuten 6-kieliset luutut eli G C F A D G. Soitin kehittyi 1400-luvun lopussa Espanjassa. 1500-luvulla Espanjassa julkaistiin useita kokoelmia musiikkia vihuelalle. Seitsemästä säilyneestä kokoelmasta ensimmäinen oli Luis de Milánin El Maestro vuodelta 1538 ja viimeinen Estevan Daçan El Parnasso vuodelta 1576. Vihuelan pohja on tasainen ja kansi on tiimalasin muotoinen, eli se muistuttaa rakenteeltaan kitaraa. On esitetty, että kuperakoppainen luuttu olisi muistuttanut liikaa arabiperinteestä maassa, josta maurit oli äskettäin ajettu pois. Tavallaan vihuela korvasti Iberian niemimaalla luutun, joka oli suosittu kielisoitin muualla Euroopassa 1500-luvulla. Meksikossa esiintyy soitin, jota kutsutaan meksikolaiseksi vihuelaksi, mutta se on täysin nykyaikainen viisikielinen kitaransukuinen soitin, eikä liity alkuperäiseen vihuelaan. ==Aiheesta muualla== englanninkieliset kielisoitinsivut Luokka:Espanjan musiikki Luokka:Kielisoittimet Luokka:Renessanssimusiikki
Costanzo Festa

Costanzo Festa oli italialainen renessanssin ajan säveltäjä. Hänen arvellaan syntyneen vuosien 1480 ja 1495 välillä. Festa sävelsi muun muassa useita madrigaaleja. Suurin osa hänen madrigaaleistaan oli sävelletty kolmelle laulajalle. ==Aiheesta muualla== Luokka:Italialaiset säveltäjät Luokka:Renessanssisäveltäjät
Madrigaali

Madrigaali on eräs renessanssin ajan taidemusiikin tyylilaji. Se on maallista laulumusiikkia, jota esiintyi ensisijaisesti Italiassa. Madrigaalissa on tavallisesti 4–6 laulajaa. Kuuluisia italialaisia madrigaalisäveltäjiä olivat muiden muassa Carlo Gesualdo ja Claudio Monteverdi. Varhaisissa, vuosien 1520–1550 välillä sävelletyissä madrigaaleissa oli yleensä neljä itsenäistä ääntä, mutta vuosisadan loppupuolella käytettiin tavallisesti jo viittä ääntä ja joskus useampiakin. Madrigaalit oli tarkoitettu laulettavaksi pienellä kuorolla siten, että jokaista ääntä lauloi vain yksi laulaja, mutta soittimia saatettiin käyttää joidenkin äänien kaksintamiseen tai, jos tarvittavaa määrää laulajia ei ollut saatavilla, korvaamaan jokin lauletuista äänistä. Vuosisadan puolivälissä madrigaalisäveltäjät, kuten Cipriano de Rore ja Nicola Vicentino, alkoivat käyttää teoksissaan kromaattisia sävelkulkuja, joiden käyttöä puolusteltiin antiikin kreikkalaisella musiikinteorialla. Näitä kirkkosävellajien ulkopuolisia nuotteja käytettiin kuvaamaan musiikillisin keinoin syvää surua. 1500-luvun loppupuolen merkittävimpiä madrigaalisäveltäjiä olivat italialaiset Luca Marenzio ja Carlo Gesualdo. Marenzio käytti monenlaisia musiikillisia maneereita kuvaamaan teoksiensa tekstejä. Esimerkiksi kuuluisassa madrigaalissaan Solo e pensoso runon alun hitaasti yksin kävelevää runoilijaa kuvaa yli oktaavin hidas kromaattinen laskeva sävelkulku. Myöhemmin sanoja paeta ja karata kuvataan imitoimalla niitä toistetuilla nopeilla sävelkuluilla. Gesualdo vei kromatiikan käytön huippuunsa, ja jotkin hänen teoksistaan kuulostavat ajoittain jo 1900-luvun atonaaliselta musiikilta. == Lähteet == Luokka:Taidemusiikin muodot Luokka:Renessanssimusiikki Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Luzzasco Luzzaschi

Luzzasco Luzzaschi (noin 1545 – 10. syyskuuta 1607) oli italialainen säveltäjä, urkuri ja opettaja. Luzzaschi syntyi Ferrarassa, jossa hän todennäköisesti vietti koko elämänsä. Luzzaschi muistetaan parhaiten madrigaalien säveltäjänä. Hän toimi herttua Alfonso II:n hoviurkurina. == Lähteet == == Aiheesta muualla == * Luokka:Italialaiset säveltäjät Luokka:Renessanssisäveltäjät Luokka:Vuonna 1545 syntyneet Luokka:Vuonna 1607 kuolleet
Shibuya-kei

pienoiskuva|Shibuya yöllä Shibuya-kei (, ’Shibuya-tyyli’) on Japanissa etenkin 1990-luvun loppupuolella suosiota nauttinut popmusiikin tyylisuunta. Se sai alkunsa Tokion trendikkäässä Shibuyan kaupunginosassa, jossa toimi lukuisia vaate- ja levykauppoja. Nimitys viittaa pikemminkin tunnelmaan, johon liittyy urbaani katukulttuuri eri piirteineen, kuin tarkasti määriteltyyn indie popin tyyliin. Shibuya-kei syntyi vähitellen Shibuyan kaupunginosan kontekstissa. Sinne avattiin uusia, nuorille suunnattuja tavarataloja (kuten Parco vuonna 1973), live-musiikkipaikkoja ja lukuisia levykauppoja. Niissä levitettiin tietoa uusista indieartisteista. Musiikin, artistien ja kuunteijoiden kohdatessa uudella tavalla Shibuya-kei muodostui kayōkyokusta erilliseksi tyylilajikseen. Shibuya-kei-artistit kasvoivat kuunnellen lajaa, länsimaisen populaarimusiikin kirjoa, ja tyyli yhdisteleekin lukuisia erilaisia, toistaan voimakkaasti poikkeaviakin vaikutteita etenkin 1960-luvun suurilta popsäveltäjiltä: muun muassa brasilialaista bossa novaa, ranskalaista Serge Gainsbourgin edustamaa yé-yé-musiikkia ja Van Dyke Parksin ja Brian Wilsonin kaltaisten säveltäjien orkesterille sovitettua popmusiikkia. Se on lähes aina elektronista musiikkia. Shibuya-kein tunnetuimpiin artisteihin kuuluvat Pizzicato 5, Cornelius, jota on kutsuttu Shibuya-kein kuninkaaksikin, Towa Tei, Fantastic Plastic Machine, Takako Minekawa, Cibo Matto ja Buffalo Daughter. == Lähteet == == Aiheesta muualla == *Shibuya-kei Is Dead Luokka:Japanin musiikki
Charanga

Charanga tarkoittaa kuubalaista yhtyettä, joka koostuu pianosta, jousisoittimista, laulajasta, huilusta ja lyömäsoittimista. Termillä tarkoitetaan myös tällaisen yhtyeen esittämää musiikkia. Pitkäaikaisimpiin charanga-yhtyeisiin kuuluu Orquesta Aragón, joka perustettiin vuonna 1939 ja toimii yhä. Luokka:Kuuban musiikki
Freak Kitchen

Freak Kitchen on Göteborgissa, Ruotsissa vuonna 1992 perustettu heavy metal -yhtye. Freak Kitchenin musiikin tyylissä on vaikutteita useista muistakin genreistä, kuten jazzista ja popista. Yhtyeen ensimmäinen albumi ilmestyi vuonna 1994. Yhtyeeseen kuuluvat Björn Fryklund (rummut), Mattias "IA" Eklundh (laulu sekä kitara) ja Christer Hysén (basso). == Kokoonpano == * Mattias "IA" Eklundh - laulu & kitara (1992–) * Christer Hysén - basso & laulu (2000–) * Björn Fryklund - rummut (2000–) Entiset jäsenet * Christian Grönlund - basso & laulu (1992–2000) * Joakim Sjöberg - rummut & laulu (1992–2000) == Diskografia == ;Studioalbumit * * * * * * * * * EP:t * Luokka:Ruotsalaiset metalliyhtyeet Luokka:Ruotsalaiset progressiiviset metalliyhtyeet Luokka:Ruotsalaiset hard rock -yhtyeet
Hát chèo

Hát chèo on eräs vietnamilaisen kansanmusiikin tyylilaji. Se on eräänlaista satiirista teatterimusiikkia, jota ovat perinteisesti esittäneet talonpojat. Tarinat liittyvät usein paikallisiin suullisen perimätiedon myytteihin, joita säestetään viululla, huilulla ja rummulla. Hát chèota normaalisti esittävät ulkoilmassa puoliamatöörimäiset kiertelevät teatteriryhmät esimerkiksi kylän torilla tai julkisen rakennuksen pihassa, tosin nykyään myös ammattilaisnäyttelijät ovat tehneet sisätiloissa hát chèo -teatteria. Hát chèo syntyi 1100-luvulla ja nykymuodossaan sitä on esitetty 1500-luvulta. Commedia dell'arten tavoin hát chèossa on havaittavissa satiirisessa muodossa esitettyä kritiikkiä vallitsevaa yhteiskuntajärjestelmää kohtaan. ==Lähteet== Luokka:Vietnamin musiikki
Tōru Takemitsu

Tōru Takemitsu (武満 徹, 8. lokakuuta 1930 Tokio – 20. helmikuuta 1996 Tokio) oli japanilainen itseoppinut taidemusiikin säveltäjä, joka yhdisti teoksissaan länsimaisia ja itämaisia vaikutteita. Takemitsun ura alkoi kokeellisen musiikin Jikken Kobo -keskuksessa, joka pyrki tuottamaan poikkitaiteellisia teoksia. Säveltäjän kansainvälinen ura aukesi Igor Stravinskyn ylistettyä tämän vuoden 1959 Requiem-teosta. Vuonna 1967 häneltä tilattiin New York Philharmonic -orkesterin juhlavuoden kunniaksi tilausteos. Syntynyttä sävellystä nimeltä November Steps pidetään yhtenä onnistuneimmista länsi- ja itämaisen musiikin yhdistelmänä. Teoksen menestyksen myötä Takemitsusta tuli merkittävimpiä 1900-luvun japanilaisia säveltäjiä. Takemitsu kuoli virtsarakon syöpään 65-vuotiaana.http://www.allmovie.com/cg/avg.dll?p=avg&sql;=2:69640 == Tuotanto == Takemitsun musiikki on yleisesti hidastempoista ja hiljaista, ja siinä käytetään improvisaatiota, harvinaisia soitinyhdistelmiä ja äänitettyjä ääniä. Useiden satojen itsenäisten sävellysten lisäksi Takemitsu teki musiikin yli 90:een elokuvaan ja kirjoitti 20 kirjaa. Takemitsun varhaistuotannossa oli vaikutteita Claude Debussylta ja Olivier Messiaenilta erityisesti modaalisten asteikkojen ja luontokuvauksen osalta. Takemitsun musiikkiin vaikuttivat myös Anton Webern hiljaisuuden käytön ja John Cage yleisen säveltämisen filosofian osalta. Takemitsun vastakkaisten elementtien, kuten idän ja lännen, yhdistämisen takana oli ajatus ”äänistä elämänä” eli jokapäiväisten äänien järjestelystä siten, että ne muodostuivat ymmärrettäviksi ja merkityksellisiksi. == Lähteet == == Aiheesta muualla == Luokka:Japanilaiset säveltäjät Luokka:Vuonna 1930 syntyneet Luokka:Vuonna 1996 kuolleet
272

== Tapahtumia == *toukokuu/kesäkuu - roomalaiset kukistavat palmyralaiset Immaen taistelussa. *Roomalaiset kukistavat palmyralaiset Emesassa. * Rooman keisari Aurelianus valtaa Palmyran kuningaskunnan. Kuningatar Zenobia yrittää paeta Persiaan, mutta saadaan kiinni Eufrat-joen varrella. == Syntyneitä == * Konstantinus Suuri, Rooman keisari (voi myös olla 273 tai 274) == Kuolleita == * Pariisin piispa Pyhä Dionysius kuolee marttyyrikuoleman. Luokka:200-luku
Benjamin Britten

Edward Benjamin Britten (22. marraskuuta 1913 Lowestoft – 4. joulukuuta 1976 Aldeburgh) oli brittiläinen säveltäjä ja pianisti. Brittenin tunnetuimmat teokset ovat ooppera Peter Grimes (1945), muunnelmasarja Nuoren orkesteriopas op. 34 (A Young Person’s Guide to the Orchestra, 1945) sekä War Requiem (1962). == Elämä ja ura == Hän aloitti säveltämisen jo lapsena. Vuonna 1927 hän alkoi saada yksityisopetusta säveltäjä Frank Bridgeltä. Britten sai koulutuksensa Gresham’s Schoolissa ja Royal College of Musicissa. Brittenin ensimmäinen suosiota saanut teos oli hänen vuonna 1934 säveltämänsä A Boy was Born. War Requiem (1962) syntyi uudelleenrakennetun Coventryn katedraalin vihkiäisiin. Brittenin elämänkumppani oli tenori Peter Pears, ja hän sävelsi tälle lukuisia teoksia.Peter Pears | AllMusic Pari kieltäytyi aseista toisen maailmansodan aikana.Britten Biography 1941–1950 – brittenpears.org He perustivat Aldeburghin musiikkijuhlat vuonna 1948. == Oopperat == * Paul Bunyan, 1941 * Peter Grimes, 1945 * Lucretian ryöstö (The Rape of Lucretia), 1946 * Albert Herring, 1947 * Pikku nokikolari (The Little Sweep), 1947 * Billy Budd, 1951 * Gloriana, 1953 * Ruuvikierre (The Turn of the Screw), 1954 * Nooan tulva, 1958 * Kesäyön unelma, 1960 * Kuovijoki (Curlew River), 1964 * Tuhlaajapoika, 1968 * Owen Wingrave, 1971 * Kuolema Venetsiassa, 1973 == Lähteet == == Kirjallisuutta == * * * == Aiheesta muualla == * Heikki Poroila: Yhtenäistetty Benjamin Britten (koko sävellystuotanto listattuna) * 1900-luvun suuri sielunmessu. War Requiemia koskeva artikkeli, Yle. Luokka:Brittiläiset säveltäjät Luokka:Englantilaiset oopperasäveltäjät Luokka:Englantilaiset pianistit Luokka:Grammy-palkinnon saajat Luokka:Sibelius-palkinnon saajat Luokka:Vuonna 1913 syntyneet Luokka:Vuonna 1976 kuolleet
Nahkiaiset

Nahkiaiset (Petromyzontidae) ovat alkeellisia leuattomia selkärankaisia, joilla on sarveishampaiden reunustama pyöreä imusuu. Nahkiaiset on yksi nahkiaiskalojen (Petromyzontiformes) kolmesta heimosta. Nahkiaisia tunnetaan yli 40 eri lajia. Aikuiset voivat kasvaa 13–100 cm:n pituisiksi. Suomessa säännöllisesti esiintyviä lajeja ovat nahkiainen ja pikkunahkiainen. Nahkiaisilla on kidukset, jotka aukeavat ruumiin sivuille muodostaen seitsemän reiän rivin. Niillä on myös yksi sierain pään yläosassa. Nahkiaisilla on leuaton, hampaallinen ja pyöreä suu, jolla ne imevät verta kaloista. Nahkiaisilla ei ole luustoa, suomuja eikä parillisia eviä. Nahkiaisten matomaisia toukkia kutsutaan likomadoiksi tai ammokeeteiksi, ja ne elävät pohjaliejussa. Toukat syövät pohjan hajoamatonta orgaanista ainesta ja pikkueläimiä. ==Merinahkiainen== Suomessa tavataan satunnaisesti merinahkiaista (Petromyzon marinus), joka on selvästi nahkiaista suurempi ja väriltään kirjava. Merinahkiaisen varsinaista esiintymisaluetta on Pohjois- Atlantti, josta se on levinnyt myös Pohjois-Amerikan suuriin järviin. Euroopassa tavataan lisäksi kolmea tonavannahkiaislajia, jotka luetaan sukuun Eudontomyzon. == Kuvia == Lamprey mouth.jpg|Merinahkiaisen suu Lampetra fluviatilis.jpg|Nahkiaisen pää Paistetun nahkiaisen pää valkoisella taustalla.jpg|Paistetun nahkiaisen pää Paistettuja nahkiaisia suojapaperin päällä.jpg|Paistettuja nahkiaisia ==Lähteet== ==Aiheesta muualla== * * Luokka:Ympyräsuiset
John Dowland

John Dowland (1563 – 20. helmikuuta 1626) oli englantilainen säveltäjä ja luutunsoittaja. Merkittävä osa hänen sävellyksistään onkin kirjoitettu luutulle tai luutun säestämille lauluäänille. Dowland oli aikansa arvostetuimpia luutunsoittajia ja laulajia. Tiedot Dowlandin elämänvaiheista ovat vähäiset. Hän syntyi luultavasti Lontoossa, mutta on myös arveltu hänen olleen syntyjään irlantilainen. Hän työskenteli melkoisen osan elämästään ulkomailla. Hän muutti vuonna 1580 Pariisiin. Lisäksi hän työskenteli Saksassa ja Italiassa eri hoveissa sekä Tanskan kuninkaan Kristian IV:n hovikapellissa (1598–1606). Hän palasi 1606 Englantiin, kun hänet oli erotettu toimestaan. Syyt erottamiseen olivat todennäköisesti tyytymättömyys säveltäjän elämäntapoihin sekä hänen usein toistuvat vierailunsa kotimaassaan. Vasta vuonna 1612 Jaakko I:n hallituskaudella hän lopulta pääsi Chapel Royalin jäseneksi arvonimenään musician for the lutes. Dowlandin tuotanto käsittää enimmäkseen moniäänisiä lauluja, niin maallisia kuin hengellisiäkin, sekä luuttuteoksia. Vastoinkäymiset muusikon uralla, erityisesti se, ettei hän milloinkaan saanut virkaa kuningatar Elisabethin hovista, saattoivat vaikuttaa hänen sävellystensä alakuloiseen perussävyyn yhdessä 1500-luvun lopun melankoliaa ihannoivan muodin kanssa. Dowlandin ehkä tunnetuin teos on Lachrimae Pavan, myös lauluna Flow my tears, joka synnytti aikanaan runsaasti transkriptioita. Lukuisat säveltäjät myös käyttivät kappaleen aloittavaa niin sanottua Lachrimea-motiivia (pisteelliseen rytmiin perustuva laskeva kvartti) omien teostensa pohjana. Dowland itse sävelsi vuonna 1604 Lachrimae Pavanesta viisiäänisen Lachrimae-sarjan viola da gamba -consortille sekä luutulle. Teos käsittää seitsemän fantasia-pavanea, jotka analysoivat ajan muotitunnetta melankoliaa eri puolilta. ==Lähteet== ==Kirjallisuutta== * ==Aiheesta muualla== * Heikki Poroila: Yhtenäistetty John Dowland (koko sävellystuotanto listattuna) * *Vapaasti käytettävissä olevia Dowlandin partituureja Mutopia Project Luokka:Brittiläiset säveltäjät Luokka:Renessanssisäveltäjät Luokka:Barokkisäveltäjät Luokka:Vuonna 1563 syntyneet Luokka:Vuonna 1626 kuolleet
Oliviero Toscani

Oliviero Toscani (28. helmikuuta 1942 Milano – 13. tammikuuta 2025 Cecina, Toscana) oli italialainen valokuvaaja, joka suunnitteli kohua herättäviä mainoskampanjoita Benettonille 1980- ja 1990-luvuilla. Useat hänen Benettonille tekemistään mainoksista olivat provosoivia valokuvia, joissa näkyi yrityksen logo, mutta ei jälkeäkään sen tuotteista. Toscani opiskeli valokuvausta Hochschule für Gestaltungissa Zürichissä vuosina 1961—1965, ja hän perusti kulttuurilehti Colorsin ja kansainvälisen nykytaiteen ja viestinnän tutkimuskeskuksen. Toscani työskenteli uransa aikana myös muun muassa muotilehdissä, kuten Vogue ja GQ. Muodin ohella hän kuvasi myös kulttuurihenkilöitä, esimerkiksi Andy Warholia ja John Lennonia. Yksi Toscanin tunnetuimmista kampanjoista Benettonille sisälsi AIDSiin kuolevan miehen makaamassa sairaalavuoteella surevien läheisten ympäröimänä. Tärkeimpiä teemoja Toscanin kuvissa olivat rasismi, sota, uskonto ja kuolemanrangaistus. Toscanin kuvaamissa mainoskuvissa Benettonille on ollut muun muassa työssä raatava lapsi Etelä-Amerikassa, öljyn tuhrima merilintu, sotilaiden hautausmaa ja Bosniassa taistelleen sotilaan veriset vaatteet. Jotkut kuvat johtivat myös boikottikampanjoihin ja vahingonkorvausvaatimuksiin. Esim. useat aids-ryhmät haastoivat Benettonin oikeuteen ”kärsimyksen kaupallisesta hyväksikäytöstä”. Toscani jätti Benettonin vuonna 2000 kuolemanselli-kampanjan aiheuttaman kohun jälkeen mutta palasi brändin pariin vuonna 2017 yrittäessään elvyttää sen mainetta. Yhteistyö päättyi kuitenkin vuonna 2020 Toscaniin liittyvän kiistan vuoksi, jossa hän vähätteli Genovan Morandi-sillan romahdusta, joka oli vaatinut 43 ihmisen hengen. Toscanin viimeinen suuri retrospektiivinen näyttely Photography and Provocation järjestettiin Zürichin Museum für Gestaltung -museossa syksyllä 2024. Vuonna 2024 Toscani kertoi sairastavansa amyloidoosia, joka on harvinainen hermostoon ja lihaksiin vaikuttava parantumaton sairaus. == Lähteet == == Aiheesta muualla == * Interview to Oliviero Toscani * http://dir.salon.com/people/feature/2000/04/17/toscani_int/index.html * http://www.made-in-italy.com/fashion/photographers/toscani/intro.htm Luokka:Italialaiset valokuvaajat Luokka:Vuonna 1942 syntyneet Luokka:Vuonna 2025 kuolleet
Frank Bridge

Frank Bridge (26. helmikuuta 1879 – 10. tammikuuta 1941) oli englantilainen alttoviulisti ja säveltäjä. Hän opiskeli lontoolaisessa Royal College of Musicissa vuosina 1899–1903. Bridge tunnetaan nykyään lähinnä kamarimusiikin säveltäjänä. == Lähteet == == Aiheesta muualla == Luokka:Brittiläiset säveltäjät Luokka:Brittiläiset alttoviulistit Luokka:Vuonna 1879 syntyneet Luokka:Vuonna 1941 kuolleet
Kantrum

Kantrum on thaimaalaista nopeaa tanssimusiikkia. 1980-luvulla siitä kehittyi modernimpi muoto, jossa on perinteisten soitinten lisäksi sähköisiä soittimia. 1990-luvulta lähtien kantrum on saanut hieman myös kansainvälistä suosiota. Luokka:Kansanmusiikki Luokka:Thaimaan musiikki
Mega Man 8

Mega Man 8 (myös nimellä Rockman 8: Metal Heroes, ) on Capcomin julkaisema tasohyppelypeli. Se on klassisen Mega Man -sarjan kahdeksas julkaisu ja toinen PlayStation-konsolille julkaistu Mega Man -peli. Peli toi klassiseen Mega Man -sarjaan muutamia uudistuksia. Huomattavimpia ovat uusittu sprite-grafiikka ja ensimmäistä kertaa klassisessa sarjassa kuultu ääninäytteleminen. Pelin tarinaa kuljettavat välivideot on toteutettu anime-animaationa. Pelitilanteen tallennukseen ei käytetä enää salasanoja kuten ennen vaan tallennusta muistikortille. Huomattaviin pelillisiin uudistuksiin kuuluu mm. Mega Manin kyky uida vedessä (tämä ominaisuus jäi ainutkertaiseksi sillä missään muussa sarjan pelissä uiminen ei ole mahdollista). Ensimmäistä kertaa Mega Man 7:ssä nähty kauppa tekee paluun ja Mega Man voi ostaa uusia kykyjä ja varusteita kerättyään tarpeeksi ruuveja. Pelistä julkaistiin myöhemmin myös versio Sega Saturnille, joka sisälsi uusia tasomusiikkeja (mm. Tengu Man:in tasoon) ja kaksi piilotettua pomovastusta, Cut Man ja Wood Man ensimmäisistä Mega Man -peleistä. Mega Man 8:n sprite-grafiikkaa ja kahta robottimestaria (Tengu Man ja Astro Man) tultiin käyttämään myöhemmin pelissä Mega Man & Bass. Seuraava numeroitu sarjan peli, Mega Man 9, julkaistiin vasta vuonna 2008. ==Vastaanotto== Mega Man 8 ei ole yhtä suosittu fanien keskuudessa kuin sen edeltäjät, sillä peli jatkoi seitsemännen pelin "karkkimaista" graafista suunnittelua (joka yritti tehdä eroa X-sarjaan). Suurin ärtymyksen aihe fanien keskuudessa oli kuitenkin pelin heikko ääninäytteleminen. Pelin puheet sisältävät lukuisia väärin lausuntoja, mutta eniten faneja ärsytti Mega Man:in ääninäyttelijä, joka oli nainen. Naisen käyttö pikkupoikien äänenä on yleistä japanilaisessa animessa ja niinpä sen uskottiin toimivan myös englanniksi. Esimerkiksi Dr. Lightin ääni on ollut usein fanien naurun kohteena ja puheen on sanottu muistuttavan piirroshahmo Elmerin puhetapaa. Pelin ääninäytteleminen on myös noussut internet-vitsiksi YouTubessa ja muilla sivustoilla. Pelisivusto IGN listasi pelin huonoimmiten ääninäyteltyjen pelien listalle Halloween-spesiaalissaan. == Lähteet == == Aiheesta muualla == * Mega Man 8 MMHP.net-sivustolla * Luokka:Tasohyppelyt Luokka:PlayStation-pelit Luokka:Sega Saturn -pelit 8 Luokka:Vuoden 1996 videopelit
Borettslaget

Borettslaget on norjalainen komediasarja. Siinä näyttelijä Robert Stoltenberg näyttelee Piirka Kellivoitea, suomalaista työnhakijaa. Borettslaget sijoittuu Tertitten-nimiseen lähiöön, jossa isännöi typerä mutta leuhka kiinteistönhoitaja Narvestad. Asujaimistoon kuuluvat myös agorafobiaa poteva koiranomistajatar Linda, rappeutunut yläluokkaisen suvun vesa Yngve, aasialainen siirtolainen Ali Silmandar perheineen sekä Piirka. Stoltenberg esittää itse kaikkia näitä ja eräitä muitakin rooleja eivätkä nämä henkilöt kohtaa toisiaan. Stoltenberg ei puhu itse suomea, mutta mongertaa siten, että se norjankielisestä kuulostaa suomelta. Piirka on eräänlainen norjalaisen käsityksen mukainen stereotyyppi suomalaisesta: Hän tarttuu innolla kaikkiin haasteisiin, mutta on täysin oppimiskyvytön. Borettslagetia on esitetty Suomessa nimellä Piirka ja naapurit. Luokka:2000-vuosikymmenen komediasarjat Luokka:Norjalaiset komediasarjat Luokka:NRK:n televisio-ohjelmat
Äijänsuon jäähalli

Äijänsuon jäähalli (markkinointinimeltään Kivikylän Areena) on Rauman Lukon kotihallina toimiva vuonna 1970 valmistunut jäähalli Raumalla. Jäähalli on Suomen kolmanneksi vanhin. Samoin oli vuonna 1961 valmistunut tekojää, jonka päälle halli rakennettiin. Halliin mahtuu 4 500 katsojaa. Halli oli alkuperäiseltä nimeltään Äijänsuon jäähalli. Areenaan mahtui 5 867 katsojaa kaudella . Areenan nimeksi tuli Kivikylän Areena kesken kauden . Areenaa alettiin kunnostaa vuonna 2005. Muutostyöt suunnitteli Arcci Oy. Edellisen kerran hallissa tehtiin merkittävämpiä kunnostustöitä vuonna 1992, jolloin hallin toiseen päätyyn tehtiin istumakatsomo ja ravintolatilat. Maan alle louhittiin uusia pukuhuoneita, ja myös vierasjoukkueen pukuhuone sijoitettiin sinne. WC-tiloja tehtiin lisää, ja aulatilojen pinta-ala moninkertaistui. Aitioita on nykyisin kahdessa kerroksessa. Lisäksi valmistui Fosters- ravintola, josta on esteetön näköala jäälle. Puinen seisomakatsomo purettiin ja rakennettiin uusi seisomakatsomo betonista, joka sijoitettiin hallin toiselle sivulle. Entisen seisomakatsomon paikalle tuli kaudeksi istumapaikkoja ja pub, mutta kauden päätteeksi pub purettiin ja tilalle laitettiin lisää tuoleja. Alun perin seisomakatsomo piti jättää pois, mutta vastarinta oli niin kovaa, että seisomakatsomo päätettiin säilyttää. Korjaustyöt valmistuivat syksyllä 2006, ja halli nimettiin sponsorinsa mukaan Lännen Puhelin Areenaksi. Keväällä 2007 Lännen Puhelin myytiin Dna:lle ja areenan nimi vaihtui DNA Areenaksi. Hallissa järjestetään myös konsertteja, kuten Rauma Rock. Kaudeksi halliin saatiin vanhan pelikellon tilalle Pomi Finland Oy:n valmistama mediakuutio. Se oli samanlainen kuin Oulun Kärppien kotihallissa oleva kuutio. Ennen kautta halliin asennettiin uusi mediakuutio, jossa esimerkiksi hidastukset näkyvät selvempinä. Kaudeksi 2008–2009 rakennettiin myös saunallinen aitio ja kaudeksi pelaajien perheet saivat oman aition, josta he yhdessä lapsineen voivat seurata peliä ja tutustua toisiinsa. Kaudeksi 2022-2023 jäähalliin asennettiin historian toinen älyjääkiekkokaukalo. Ensimmäinen älykaukalo on Tampereen Kansi Areenalla (sponsorinimeltään Nokia Areena) thumb|Jäähallin sisäänkäynti heinäkuussa 2012. == Lähteet == == Aiheesta muualla == *Äijänsuo-areena SM-Liigan sivuilla *Äijänsuon areenapalvelut *Panoraamakuvia hallista Luokka:Rauman urheilupaikat Luokka:Suomen jäähallit Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Soitinmusiikki

Soitinmusiikki eli instrumentaalimusiikki on musiikkia, jossa käytetään vain soittimia ilman ihmisääntä. Luokka:Musiikin teoria Luokka:Musiikkityylit
Marie Kinsky von Wchinitz und Tettau

Marie Kinsky von Wchinitz und Tettau (14. huhtikuuta 1940 Praha, Böömin ja Määrin protektoraatti – 21. elokuuta 2021 Grabs, Sveitsi) oli Liechtensteinin ruhtinatar. Hän syntyi Prahassa huhtikuussa 1940 neljäntenä kreivi Ferdinand Carl Kinsky von Wchinitz und Tettaun ja kreivitär Henrietten seitsemästä lapsesta. Monien muiden saksalaisten perheiden tavoin Kinsky von Wchinitz und Tettaun kreiviperhekin karkotettiin 1945 Tšekkoslovakiasta, ja perhe pakeni Saksaan. == Varhainen elämä == Ensimmäiset kouluvuotensa (1946–1950) Marie opiskeli Ering am Innin peruskoulussa, jonka jälkeen hän siirtyi kahdeksaksi vuodeksi Württembergin nunnaluostarin sisäoppilaitokseen. 1957 hän matkusti Englantiin opiskelemaan englannin kieltä. Oltuaan sen jälkeen lyhyen aikaa Pariisissa vahvistamassa ranskan osaamistaan kreivitär Marie toimi mainospiirtäjänä Saksan Dachaussa, kunnes meni kihloihin 1965 Liechtenstein kruununprinssin Hans Adamin kanssa, jolloin hän muutti pieneen ruhtinaskuntaan Alpeille. == Avioliitto ja lapset == Hans Adams ja Marie menivät naimisiin 30. kesäkuuta 1967. Parille syntyi neljä lasta: * Prinssi Alois (s. 1968) * Prinssi Maximilian (s. 1969) * Prinssi Constantin (s. 1972) * Prinsessa Tatjana (s. 1973) == Liechtensteinin ruhtinattarena == 1989 Marien appi, ruhtinas Franz Josef II kuoli, Marien miehestä tuli ruhtinas Hans Adam II ja Mariesta ruhtinatar. Hän toimi mm. Liechtensteinin Punaisen Ristin puheenjohtajana. Hän oli myös kiinnostunut taiteesta ja kulttuurista. Marie kuoli aivohalvaukseen 81-vuotiaana Grabsissa 21. elokuuta 2021. == Kunnianosoituksia == * Itävallan tasavallan kunniamitali (Itävalta, 2004) == Lähteet == == Aiheesta muualla == Luokka:Liechtensteinilaiset henkilöt Luokka:Vuonna 1940 syntyneet Luokka:Vuonna 2021 kuolleet Luokka:Valtionpäämiesten puolisot
Niš

Niš (, ) on kaupunki Serbiassa. Vuoden 2011 väestönlaskennassa kaupungissa oli noin 183 200 asukasta. Niš on Nišavan alueen hallinnollinen keskus, ja se sijaitsee Nišavajoen varrella. Nišin teollisuus tuottaa koneita, tupakkaa ja sähkölaitteita. Kaupungissa sijaitsee kansallismuseo, vuonna 1887 perustettu kansallisteatteri ja yliopisto. Kaupungissa sijaitsee kansainvälinen lentokenttä Konstantin Veliki Aerodrom (Konstantinus Suuren lentokenttä). Kaupunki on Konstantinus Suuren syntymäkaupunki. == Historia == Antiikin aikana kaupunki tunnettiin nimellä Naissus ja se sijaitsi Daakian provinssissa. Sen luona käytiin keisari Claudiuksen johtaman Rooman armeijan ja germaanien välinen verinen taistelu vuonna 269. Kaupunki tuhoutui hunnien vaelluksen aikana 400-luvulla ja oli Bulgarian hallinnassa 800-luvulta 1000-luvulle, jolloin siitä tuli osa Unkaria. Vuonna 1173 Niš siirtyi Bysantin hallintaan, mutta 1100-luvun lopulla siitä tuli osa Serbiaa. Osmanit hallitsivat kaupunkia suurimman osan ajasta 1300-luvun loppupuolelta vuoteen 1878 asti, jolloin Niš siirtyi takaisin Serbialle. Kaupunki kärsi paljon toisessa maailmansodassa. == Lähteet == == Aiheesta muualla == Luokka:Serbian kaupungit Luokka:Serbian kunnat
Alois (prinssi)

Alois eli Hänen Korkeutensa prinssi Alois Philipp Maria von und zu Liechtenstein (s. 11. kesäkuuta 1968 Zürichissä) on Liechtensteinin ruhtinaan Hans Adam II:n ja ruhtinatar Marien vanhin poika ja siten maan kruununperijä. Hän on toiminut isänsä sijaishallitsijana vuodesta 2004. == Varhainen elämä == Alois aloitti koulunkäynnin isänsä tavoin Vaduzissa Vaduz-Ebenholzin peruskoulussa, josta siirtyi Liechtensteinin lukioon 1979–1987 kirjallisuushistoriaan painottaen. Lukion jälkeen hän oli sotilaskoulutuksessa Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja palveli brittiarmeijassa puoli vuotta, ja sen jälkeen lokakuussa 1988 siirtyi Salzburgin yliopistoon opiskelemaan lakia. Hän päätti yliopistossa opiskelun 1993 maisterintutkinnon suoritettuaan, minkä jälkeen hän meni töihin lontoolaiseen tilintarkastusfirmaan. Hän palasi kotimaahansa Liechtensteiniin 1996 valmistautumaan tulevaan ruhtinuuteensa. == Paluu Liechtensteiniin == Vuonna 2004 Aloisille annettiin hoitaakseen ruhtinaskunnan jokapäiväiset hallitsijan velvollisuudet, minkä johdosta hänestä tuli isänsä sijaishallitsija. Hans Adam II on kuitenkin edelleen maan valtionpäämies. Elokuussa 2022 Alois sanoi, että samaa sukupuolta olevien avioliitto "ei ole iso ongelma". == Avioliitto ja lapset == 3\. heinäkuuta 1993 prinssi Alois meni naimisiin baijerilaisen herttuatar Sophien kanssa. Parilla on neljä lasta: * prinssi Joseph Wenzel (s. 24. toukokuuta 1995) * prinsessa Marie Caroline (s. 17. lokakuuta 1996) * prinssi Georg (s. 20. huhtikuuta 1999) * prinssi Nikolaus (s. 6. joulukuuta 2000) == Lähteet == == Aiheesta muualla == Luokka:Liechtensteinilaiset henkilöt Luokka:Kruununperijät Luokka:Sijaishallitsijat Luokka:Vuonna 1968 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
Maximinus Daia

Gaius Valerius Galerius Maximinus (20. marraskuuta 270? – heinäkuu/elokuu 313) oli Rooman keisari 1. toukokuuta 305 – 313. Hän oli alkujaan illyrialainen paimen nimeltä Daia. Maximinuksen eno oli keisari Galerius. == Elämä == === Nousu valtaan === Maximinus Daia oli alkujaan paimen, mutta hän pestautui armeijaan ja eteni nopeasti urallaan. Hänen enonsa Galerius nousi vuonna 293 keisari Diocletianuksen apukeisariksi eli caesariksi. Kun Diocletianus ja hänen hallitsijakumppaninsa Maximianus erosivat vuonna 305 nousivat Galerius ja Maximianuksen apukeisari Constantius keisareiksi. Maximinus Daia nimitettiin Galeriuksen caesariksi ja Severus Constantiuksen caesariksi. Maximinus Daia ja Severus ohittivat Maximianuksen pojan Maxentiuksen ja Constantiuksen pojan Konstantinuksen, joita pidettiin luonnollisina seuraajina isilleen. Galerius hallitsi Itä-Roomaa ja Constantius Länsi-Roomaa. Maximinus Daialle Galerius antoi Syyrian ja Egyptin hallittavakseen, ja piti itse Balkanin ja Anatolian tärkeät alueet.Michael DiMaio, Jr., Roman Emperors – Maximinus Daia === Sisällissota === Vuonna 307 Galerius teki ystävästään Liciniuksesta augustuksen ja Maximinus Daia alkoi vaatia itselleen samaa arvoa. Kun Galerius kuoli vuonna 311 Maximinus Daiasta tuli koko valtakunnan itäosan keisari. Kun Konstantinus ja Licinius liittoutuivat Maximinus Daia teki samoin Italiaa hallitsevan Maxentiuksen kanssa. Vuonna 313 Maximinus Daian ja Liciniuksen välille syttyi sota ja Maximinus Daia koki tappion 30. huhtikuuta Heraclea Pontican lähistöllä. Hän pakeni aluksi Nikomedeiaan ja myöhemmin Kilikian Tarsukseen, jossa hän kuoli. == Lähteet == * * * * === Viitteet === == Aiheesta muualla == Luokka:Vuonna 270 syntyneet Luokka:Vuonna 313 kuolleet Luokka:Rooman keisarit
Botswanalainen musiikki

Botswanalainen musiikki on Botswanan ulkopuolella melko tuntematonta. Siellä on silti sekä kansan- että populaarimusiikkia. Botswanalaisessa kansanmusiikissa kuorot ovat hyvin tärkeitä ja ne ovatkin yleisiä koko maassa. Populaarimusiikin yleisin tyylilaji on monen Afrikan valtion tapaan jazz. Luokka:Afrikkalainen musiikki Musiikki
Maailmanmusiikki

Maailmanmusiikki, myös etninen musiikki tai etno, on angloamerikkalaisesta valtavirtamusiikista poikkeavaa musiikkia tai eri maiden kansanmusiikista vaikutteita ottavaa kevyttä musiikkia. Markkinointiterminä käsite luotiin vuonna 1987 sellaiselle länsimaisen rockin, popin ja folkin ulkopuoliselle musiikille, jonka myyntiä luokittelun puuttuminen oli siihen asti vaikeuttanut. == Käsitteen historia == Maailmanmusiikin käsite (engl. World music) luotiin kesäkuussa 1987 lontoolaisessa Empress of Russia -pubissa. Paikalla olivat muun muassa levy-yhtiön johtaja Roger Armstrong, tuottaja Ben Mandelson, levytuottaja Nick Gold, radiotoimittaja Charlie Gillett, kirjoittaja-tuottaja Joe Boyd ja toimittaja Ian Anderson. He kokoontuivat yhteen keksiäkseen nimen vaikeasti luokiteltavalle ulkomaiselle musiikille, jota ei brittiläisissä levykaupoissa ollut siihen asti voinut myydä omassa hyllyssään. Luokkaan kuului monenlaista vieraskielistä musiikkia, joka ei ollut länsimaista rockia, popia tai folkia. Monet asiakkaat olivat kiinnostuneita tällaisesta musiikista, mutta luokittelun puuttuminen vaikeutti sen löytämistä. Pubiin kokoontunut ryhmä valitsi äänestyksessä tällaiselle musiikille yleisnimen "maailmanmusiikki". Nimityksen katsottiin olevan sellainen, joka ei rajaisi mitään musiikkia ulos, kuten jotkin muut ehdotetut nimet, kuten "maailmanrytmit", "trooppinen" tai "juurimusiikki". Levymerkkien ehdotettiin alkavan käyttää uutta nimitystä kampanjoinnissaan ja luokittelussaan levyjen hyllysijoittelun helpottamiseksi.Gray 2009, s. 26–35. Ryhmä alkoi hankkia luomalleen käsitteelle julkisuutta ja julkaisi ilmaiskasetin The World at One, joka esitteli maailmanmusiikkia Britannian suurimman musiikkilehden NME:n lukijoille. Ensimmäisiä maailmanmusiikin alla markkinoituja menestysartisteja olivat israelilainen Ofra Haza ja espanjalais- ranskalainen Gipsy Kings.Gray 2009, s. 34–41. == Varhaisia länsimaisia esittäjiä == Moni tunnettu länsimainen huippumuusikko teki ei-länsimaista musiikkia tunnetuksi jo ennen 1980-luvun loppua. The Beatlesin kitaristi George Harrison esitteli 1960-luvun lopulla länsimaisen musiikin yleisölle intialaisen sitarinsoittajan Ravi Shankarin. Peter Gabriel perusti World of Music, Arts and Dance (WOMAD) -festivaalin 1982. Merkittävä brittiläinen radio-DJ John Peel esitteli ohjelmissaan usein kansainvälistä musiikkia 1960-luvulta alkaen.Gray 2009, s. 28–31. Paul Simonin Graceland (1986) oli merkittävä ja hyvin menestynyt afrikkalaista musiikkia esille tuonut albumi.Gray 2009, s. 37–38. == Maailmanmusiikkitapahtumia Suomessa == Suomalaisia kansanmusiikkitapahtumia, joissa maailmanmusiikki on esillä tärkeänä teemana: * Taigajuhla, Helsingissä huhtikuussa * Ugrijuhla, Imatralla toukokuussa * Haapavesi Folk Music -festivaali, Haapavedellä kesä-heinäkuussa * Faces, etnofestivaali Pohjassa heinäkuussa * Kaustinen Folk Music Festival, heinäkuussa * Etnosoi!, Helsingissä marraskuussa *Maailma kylässä -festivaali, toukokuussa == Lähteet == * ===Viitteet=== == Kirjallisuutta == * * == Aiheesta muualla == * Maailman musiikin keskus * Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Balalaikka

Balalaikka () on Venäjältä peräisin oleva kielisoitin. Sen kaikukoppa on kolmionmuotoinen ja siinä on tavallisesti kolme tai kuusi kieltä. Sitä käytetään lähinnä venäläisessä kansanmusiikissa. Balalaikkoja tehdään eri kokoisina. Nykyisin käytössä ovat korkeimmasta matalimpaan piccolobalalaikka, primabalalaikka, secondobalalaikka, alttobalalaikka, bassobalalaikka ja kontrabassobalalaikka. Yleisin on primabalalaikka, jonka kielet viritetään sävelille e-e-a eli kaksi alinta kieltä ovat samassa vireessä. Balalaikkaa soitetaan joko sormin tai plektralla. Balalaikkaa soitetaan monesti eräänlaisissa balalaikkaorkestereissa, joihin kuuluu useita erilaisia balalaikkoja. Balalaikkaorkesterien historia juontaa juurensa 1880-luvulle, jolloin venäläinen Vasili Andrejev esitteli balalaikkasoitinyhtyeen Pietarissa. Vuonna 1897 Andrejev perusti balalaikoista, domrista ja gusleista koostuvan orkesterin. Siitä lähtien on ollut olemassa balalaikkaorkestereja, jotka soittavat sekä kansan- että taidemusiikkia. Eduard Tubin sävelsi balalaikalle konserton. Tunnetuimpia suomalaisia balalaikansoittajia on ollut venäläissyntyinen Ivan Putilin. Keijo Virtamo (toim.): Otavan musiikkitieto, s. 332. Helsinki: Otava, 1997. Helsingissä toimii vuonna 1910 perustettu Helsingin balalaikkaorkesteri, joka soittaa alkuperäisillä venäläisillä kansansoittimilla venäläistä kansanmusiikkia, romansseja sekä viihde- ja klassista musiikkia sekä antaa alan koulutusta. Virtamo (toim.), 1997, s. 138. Suomalaisen laulaja-lauluntekijä Litku Klemetin instrumentti on balalaikka. ==Lähteet== Luokka:Sormintasoittimet Luokka:Venäjän musiikki