EkBass/fiwiki-20250220-pages-articles huggingface dataset:
Juupajoki (Harjunpäänjoen sivujoki)

Juupajoki tai Juupaoja on 4,7 kilometriä pitkä joki Ulvilassa, Harjavallassa ja Kokemäellä Satakunnassa. Se on Harjunpäänjoen vasemmanpuoleinen sivuhaara. Joet yhtyvät 22,6 kilometriä Harjunpäänjoen suusta Leineperin ja Levanpellon välissä. Juupajoki on Juupajoen valuma-alueen laskujoki, joka saa alkunsa Juupajärvestä. Se on osa Kokemäenjoen vesistön Harjunpäänjoen valuma-aluetta. Kokemäenjoki laskee Selkämereen Porissa. == Maantieto == Joki luikertelee moreenimaastoisen metsän halki. Juupajärven luusua sijaitsee 29,8 metrin korkeudella merenpinnasta, joten Juupajoelle tulee pudotusta Harjunpäänjoen yhtymäkohtaan korkeintaan puoli metriä. Luusuassa on avosuota. Aivan alajuoksulla joki halkoo peltoja. Jokeen on kaivettu lampareita omaa käyttöä varten. Noin kilometri ennen järven luusuaa, alkaa Harjavallan raja seurata uomaa. Raja kiertää Juupajärven niin, että se jää kokonaan Harjavallan puolelle. Rannalle rajautuvat kaksi tilaa sen sijaan jäävät Ulvilan puolelle. Juupajärven tulo-oja on nimeltään Juupaoja, mikä voi olla Juupajoen toinen nimitys. == Luonto == Ruohottunut järvi tarjoaa ravintoa linnuille ja hyönteisille. Liian tiheä kasvusto sen sijaan heikentää vesilintujen elinmahdollisuuksia, mutta muuttolintujen levähdyspaikkana Juupajärvi ja läheiset Pitkäjärvi ja Katinhäntä sekä Porolanaukean pellot ovat olleet suosittuja kohteita suurilla muuttolinnuilla. == Juupajoen valuma-alue == Juupajoeksi voidaan kutsua koko pääuomaa, joka virtaa kahden järven läpi Juupaojana ja haarautuu Porolanaukealla Huhtamaanojaksi ja Porolanojaksi. Uoma on siten valuma-alueensa laskujoki. Porolanoja jatkuu Haavasojan yli ja kallistuu kohti Kokemäkeä Leppialhonojana. Haavasojan seudulla on vedenjakaja. Suurimmaksi joen pituudeksi saadaan siten 16,3 kilometriä. Juupajoki sivuaa Kotasaarensuota laskiessaan Juupajärvestä ja toimii samalla suo-ojien vesien keräilyuomana. Juupajärvi on umpeen ruohottunut järvi, joka saa avovesivaiheensa vain kevättulvien aikana. Siihen laskeva Juupaoja luikertelee pelloiksi raivattujen entisten soiden läpi Pitkäjärven kylään, jonne se laskee Pitkäjärvestä. Pitkäjärveen laskee kaksi suurta ojaa. Toinen on vain 900 metriä pitkä ja alkaa Katinhännän umpeen ruohottuneesta järvestä. Toinen oja tuo etelästä vedet Juupajoen valuma-alueen latvoilta. Pitkäjärvi on 3 kilometriä pitkä ja myös umpeen ruohottunut järvi. Valuma-alueen latvoilla on metsät ojitettu tiheästi samoin kuin suuremmat suot: Koirakorvensuo, Rintasensuo, Porolansuo, Huhtamaa, Raasansuo, Pyhäsuo ja Porolanmaa. Näiden soiden ojien järviin tuomat ravinteet ovat osasyy järvien rehevöitymiseen. Toinen syy on järvien mataluus. Järvien pinta on alennettu 1800-luvulla kaivamalla joen uomia syvemmiksi. Tällä on haluttu vähentää tulvien aiheuttamaa haittaa. Toinen syy liittynee tukinuittoon. ==Lähteet== Luokka:Suomen joet * Luokka:Ulvilan luonto Luokka:Harjavallan luonto Luokka:Kokemäen joet
FS Agosta (S620)

Agosta (runkonumero S620) oli Ranskan laivaston Agosta-luokan sukellusvene. == Valmistus == Alus tilattiin Cherbourgin laivastontelakalta, missä köli laskettiin 1. marraskuuta 1972. Se laskettiin vesille 19. lokakuuta 1974 ja valmistui 28. heinäkuuta 1977.Gardiner, Robert s. 123 == Palvelus == Alus poistettiin palveluksesta 1997. == Lähteet == * === Viitteet === Luokka:Agosta-luokan sukellusveneet
Juupajärvi (Harjavalta)

Juupajärvi on Satakunnassa Harjavallassa sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Harjunpäänjoen valuma-alueen Juupajoen valuma-alueeseen. == Maantiede == Järven pinta-ala on 23,6 hehtaaria ja sen pituus on 1,1 kilometriä ja leveys 300 metriä. Järven luusua sijaitsee järven luoteisrannalla, josta saa alkunsa 4,7 kilometriä pitkä Juupajoki, joka laskee Harjunpäänjokeen. Järven rantaviiva on 2,9 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa. Koillisranta on pitkää loivaa mäkeä, mutta lounaisranta tasaista ja ojitettua metsäsuota. Ojat laskevat suoraan järveen. Suurin tulo-oja on Juupaoja, joka laskee Pitkäjärvestä. Kunnan raja on piirretty niin, että osa Juupajoen uomasta ja koko Juupajärvi kuuluu Harjavaltaan. == Luonto == Järvi on umpeen ruohottunut ja matala, mikä viittaa voimakkaaseen rehevöitymiseen. Vesilinnuilla ei riitä tilaa uimiseen, mikä rajoittaa niiden lajimääriä, vaikka ravintoa on runsaasti tarjolla. Muuttolinnut suosivat järveä levähdyspaikkanaan ja täällä levähtää muun muassa joutsenia, kurkia, metsähanhia, sekä kahlaajia ja vesilintuja. == Historiaa == Daniel Ekmanin kartoista vuodelta 1731 on kuvattu Varekselan heinäniittyjä Pitkäjärven ja Juupajärven maastoissa. Aidatuille metsäniityille ja koko Juupaojan pituudelta raivatuille niityille johti Kokemäenjoelta polku. Seutua ei tuolloin viljelty, mutta heinää kasvatettiin siellä karjaa varten. Juupajärven nimi kirjoitettiin tuolloin "Juvajerwfi". Maaherra on antanut vuonna 1818 anomukselle vuonna 1824 päätökset, joiden nojalla järvi olisi voinut kuivata. Työ keskeytyi tai sitä ei saatettu loppuun. Vuoden 1855−56 Kalmbergin kartastossa järvi vaikuttaa olevan aavistuksen verran pitempi kuin nykypäivänä, mutta mitään suurta eroa ei näy. == Lähteet == Luokka:Juupajoen valuma-alue Luokka:Harjavallan järvet Luokka:Kokemäen järvet
Katinhäntä (Harjavalta)

Katinhäntä on Satakunnassa Harjavallassa sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Harjunpäänjoen valuma-alueen Juupajoen valuma-alueeseen. == Maantiede == Järven pinta-ala on 20,5 hehtaaria ja sen pituus on 900 metriä ja leveys 250 metriä. Järven luusua sijaitsee järven kaakkoisrannalla, josta saa alkunsa 900 metriä pitkä laskuoja Pitkäjärveen. Järven rantaviiva on 2,2 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa. Koillisranta päättyy metsä- ja avosuohon. Luusuan yli kulkee tie, joka liittyy Leineperin ja Pitkäjärven kylän yhdistävälle tielle. Järven pohjoispuolella on pari tilaa, mutta loma-asutusta ei ole. == Luonto == Järvi on umpeen ruohottunut ja matala, mikä viittaa voimakkaaseen rehevöitymiseen. Vesilinnuilla ei riitä tilaa uimiseen, mikä rajoittaa niiden lajimääriä, vaikka ravintoa on runsaasti tarjolla. Muuttolinnut suosivat järveä levähdyspaikkanaan ja täällä levähtää muun muassa joutsenia, kurkia, metsähanhia, sekä kahlaajia ja muita vesilintuja. == Historia == Vuoden 1855−56 Kalmbergin kartastossa järvi oli niin pitkä kuin Pitkäjärvi ja Katinhäntä yhteensä. Laskuoja lähti kartan mukaan keskeltä. Silloinen Korven torppa sijaitsee nykyisen Järvikorven tilan kohdalla hieman etelämpänä kuin Karhusaari. 1800-luvulla järvessä oli samassa kohdassa pitkänomainen saari. == Lähteet == Luokka:Kokemäen järvet Luokka:Harjavallan järvet Luokka:Juupajoen valuma-alue
Torkkupeitto

Torkkupeitto tai lepopeite on sohvalla tai sijatun vuoteen päiväpeitteen päällä otettavia päiväunia varten tarkoitettu pienehkö ja kevyt peite, joka on tarpeen tullen helposti otettavissa esiin. Aiemmin torkkupeittoina käytettiin myös villasta tehtyjä isoja, hapsureunaisia hartiahuiveja. Torkkupeitot ovat kooltaan noin 120 × 150 cm. Halvemmissa torkkupeitoissa käytetään villan sijasta materiaalina akryyliä. Torkkupeitto on myös suosittu neulomalla itse tehtävä käsityö. Torkkupeiton kaltainen tekstiili on myös autossa tai muualla kodin ulkopuolella käytettävä matkahuopa. Vuonna 2010 kansanedustajien työhuoneisiin Eduskuntataloon hankitut torkkupeitteet herättivät kohua, kun ne maksoivat yli sata euroa kappale ja ne hankittiin ilman kilpailutusta.Iltalehti selvitti: Torkkupeittoja ei kilpailutettu. Eduskunnan uudet viltit ovat maksaneet jo 50 000 euroa, Iltalehti 11.11.2010. Viitattu 21.11.2014. ==Lähteet== Luokka:Kodintekstiilit
Reima Nikkinen

Reima Vesa Aleksanteri Nikkinen (16. elokuuta 1944 Helsinki – 10. syyskuuta 2018 Helsinki) oli suomalainen flamencotanssija ja romaniaktivisti. Hän oli flamencotanssin uranuurtaja Suomessa, tanssi flamencoa, teki koreografioita ja myös opetti. Nikkinen opiskeli tanssia muun muassa Airi Säilän balettikoulussa ja Into Lätin johdolla. Hän opiskeli myös Espanjassa 1960-luvulla ja Suomen kansallisoopperan baletissa. Vuonna 1986 Nikkinen hyväksyttiin Suomen Tanssitaiteilijain Liiton jäseneksi. Aktiivisen esiintymisen hän lopetti 2000-luvun taitteessa, mutta hän jatkoi tanssin parissa koreografina. Vuonna 2006 Nikkiselle myönnettiin taiteilijaeläke, ja vuonna 2008 hänet nimettiin Suomen Flamencoyhdistyksen kunniajäseneksi. Tanssin lisäksi Nikkinen opiskeli kuvataidetta Vapaassa taidekoulussa ja piti ensimmäisen yksityisnäyttelynsä helsinkiläisessä Galleria Pinxissä vuonna 1968. Hän myös käsikirjoitti televisiosarjoja. Vuonna 1971 Nikkinen osallistui Mustalaiskulttuurin keskuksen ja sen yhteydessä toimivan Mustalaisteatterin perustamiseen. Niiden toiminta jäi kuitenkin lyhytaikaiseksi. Vuonna 1967 Nikkinen oli perustamassa Suomen mustalaisyhdistystä. Hän toimi yhdistyksen puheenjohtajana vuosina 1969–1975. Vuosina 1987–1992 Nikkinen oli mukana Mustalaisasiain neuvottelukunnassa. Reima Nikkisen isä on Ferdinand Nikkinen. ==Kirjoja== * Kultaiset korvarenkaat: Mustalaisten kulttuuri ja käsityöt. Otava 1986. ==Lähteet== ==Aiheesta muualla== * * Grönfors, Janette: Tanssitaide. Romanit.fi. Luokka:Suomen romanit Luokka:Suomalaiset tanssijat Luokka:Flamencotanssijat Luokka:Vuonna 1944 syntyneet Luokka:Vuonna 2018 kuolleet
Salaliittoteoriat Jesse Venturan johdolla

Salaliittoteoriat Jesse Venturan johdolla on salaliittoteorioita käsittelevä yhdysvaltalainen dokumenttisarja, jossa entinen kuvernööri ja show-painija Jesse Ventura tutkii salaliittoteorioita. Suomessa Salaliittoteoriat Jesse Venturan johdolla esitettiin ensin Jim-kanavalla, mutta on kuulunut uusintoina Nelonen-kanavan ohjelmistoon. ==Salaliittoteoriat== Jesse Venturan käsittelemiä salaliitto-aiheita ovat olleet esimerkiksi Bilderberg-ryhmä, pankkien korruptiovalta, FEMA-keskitysleirit, salainen Area 51 (Alue 51), mielenohjailu, (World Trade Center) WTC-iskut, Plum Island-saaren salaiset kokeet, ilmaston lämpeneminen, lentokone-isku Pentagoniin 11. syyskuuta 2001, vesisalaliitto, David Icken salaliittoteoria maailmaa hallitsevasta muodonmuuttaja-eliitistä, John F. Kennedyn salamurha, HAARP-sääkone ja Meksikonlahden öljyonnettomuus. ==Lähteet== * JIM D: Salaliittoteoriat Jesse Venturan johdolla Luokka:Yhdysvaltalaiset televisiosarjat Luokka:Salaliittoteorioita käsittelevät teokset
Juha Peura

Juha Kalervo Peura (s. 24. kesäkuuta 1936 Sievi) on suomalainen islantilaisen kirjallisuuden kääntäjä. == Suomennoksia == * Halldór Laxness : Laulu luojan antimista. WSOY 1974 (alkuteos Gudsgjafabula) * Ólafur Jóh. Sigurdsson : Kuovi : satukertomus. WSOY 1978 (alkuteos Spói) * Margit Eklundh : Säästä selkäsi ; ruots. alkuteoksesta Spara ryggen suom. Juha Peura ; piirrokset Lennart Elworth ym. ; valokuvat Stig Siegers ym. Kirjayhtymä, Helsinki 1980 * Njördur P. Njardvik : Kohtaloonsa tuomitut. Otava 1985 (alkuteos Daudamenn) * Njördur P. Njardvik, Freyr Njardarson : Piikki. Otava 1986 (alkuteos Ekkert mál) * Frída Á. Sigurdardóttir : Kun yö kuluu. Gummerus 1992 (alkuteos Medan nóttin lidur) * Matthías Viðar Sæmundsson : Hávamál : viikinkien viisaus. Gudrun, Helsinki 1996 * Hallgrímur Helgason : 101 Reykjavik. Otava 2000, 2. painos 2001 * Joulutarinoita ; kirj. Leena Lehtolainen, Liza Marklund, Henning Mankell ja muita kertojia ; suomentajat Katriina Savolainen ja Juha Peura. Helmi, Helsnk 2003, 2. painos 2005 * Hallgrímur Helgason : Islannin kirjailija. Otava 2005, 2. painos 2006 (alkuteos Höfundur Íslands) * Naurava kummitus ; kirj. Heidi Böckman ym. ; suomentajat Katriina Savolainen, Juha Peura ja Rauna Paadar-Leivo. Tammi 2006 * Kari Nars : Raha ja onni. Tammi 2006, 3. painos 2008 (alkuteos Pengar och lycka) * Yrsa Sigurðardóttir : Joka toiselle kuoppaa kaivaa. Otava 2008 (alkuteos Sér grefur gröf) * Guðrún Eva Mínervudóttir : Nukentekijä. Athena, Jyväskylä 2010 (alkuteos Skaparinn) == Lähteet == * Luokka:Suomentajat Luokka:Vuonna 1936 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
Collatia

Collatia oli antiikinaikainen kaupunki Latiumissa, noin 15 kilometriä Roomasta itään, Anienejoen ja Gabiin kaupungin välimaastossa. Sekä Vergiliuksen että Dionysioksen mukaan se oli latinalaisen Alba Longan perustama siirtokunta. Siksi on outoa, että Livius kirjoittaa sen kuuluneen alun perin sabiineille. Tarquinius Priscuksen valtakaudella Collatia menetti itsenäisen asemansa sabiinien antauduttua roomalaisille 13. syyskuuta 585 eaa. Tarquinius perusti kaupunkiin varuskunnan ja nimitti sen kuvernööriksi veljenpoikansa Egeriuksen, joka muutti sukunimensä muotoon Collatinus nimityksen jälkeen. Myös Egeriuksen poika Tarquinius Collatinus asui Collatiassa vaimonsa Lucretian kanssa. Liviuksen mukaan kuninkaan pojan häpäistyä Lucretian kunnian kaupungista alkoi kansannousu, joka johti Rooman viimeisen etruskikuninkaan syrjäyttämiseen ja tasavallan perustamiseen 509 eaa. Pian tämän jälkeen Collatia alkoi ilmeisesti menettää merkitystään. Ciceron elinaikana (106 eaa. – 43 eaa.) se oli enää vähäpätöinen kaupunki, jonka talot olivat jo pahoin rapistuneita. Strabonin Geografian (noin 7 eaa. – 23 jaa.) mukaan se oli pieni kylä, ja Pliniuksen Naturalis historiassa (77 jaa.) se nimetään yhdeksi Latiumin kadonneista kaupungeista. Tämän jälkeen Collatiaa ei enää mainita historian kirjoituksissa, mutta tieto kaupungin olemassaolosta on säilynyt kaupunkiin johtaneen Via Collatinan nimessä. Collatian tarkkaa sijaintia ei ole koskaan pystytty varmuudella osoittamaan. Uskottavimpana vaihtoehtona on pidetty Anienejoen etelärannalla kohoavaa yksinäistä kukkulaa, jonka laelle rakennettiin keskiajalla Castello di Lunghezzan linnoitus. Vuodesta 2009 lähtien tehdyissä arkeologisissa kaivauksissa on kuitenkin löydetty viitteitä siitä, että Collatia olisi sijainnut Rooman esikaupunkialueella, nykyisellä La Rustican asuinalueella. == Lähteet == Luokka:Antiikin Latiumin kaupungit
OF-40

OF-40 on italialaisten OTO Melaran ja Fiatin yksinomaan vientimarkkinoille suuntaama 1970-luvulla suunniteltu taistelupanssarivaunu. Vaunu on käytössä Yhdistyneissä arabiemiirikunnissa. ==Suunnittelu== Vaunun suunnittelu alkoi vuonna 1977. Oto Malera oli vastuussa vaunun yleispiirteistä, kun taas Fiat suunnitteli sen voimanlähteen. OF-40 tuleekin näiden kahden yhtiön alkukirjaimista, kun taas 40 viittaa sen painoon tonneissa. Ulkonäöltään OF-40 muistuttaa saksalaista Leopard 1A4 -vaunua ja siinä käytetäänkin joitakin samoja osia Leopardin kanssa. Vaunun ensimmäinen prototyyppi valmistui vuonna 1980. Yhdistyneet arabiemiirikunnat tilasi 18 OF-40-vaunua mallia Mk 1 vuonna 1981. Sittemmin maa osti vielä toiset 18 vaunua mallia Mk 2 ja kolme hinausvaunua. Maa myös päivitti vanhemmat Mk 1 -vaununsa Mk 2 -versioiksi. Vaunua testattiin Thaimaassa ja Egyptissä, ja sitä myös tarjottiin tuotettavaksi Espanjalle ja Kreikalle. Yhdistyneet arabiemiirikunnat jäi kuitenkin lopulta vaunun ainoaksi ostajaksi ja vaunun markkinointi on loppunut. ==Piirteet== Rakenteellisesti vaunu on jaettu kolmeen osaan. Ajaja on vaunun etuosassa, komentaja, ampuja ja lataaja keskellä ja moottori takana. Vaunun pääaseena toimii Oto Maleran suunnittelema 105 mm:n rihlattu panssarivaunukanuuna. Vaunuun mahtuu 57 ammusta, joista 15 on tykkitornissa valmiina käytettäviksi ja 42 ajajan vasemmalla puolella. Vaunussa on myös 7,62 mm:n tai 12,7 mm:n koaksiaalinen konekivääri, sekä toinen samanlainen tykkitornin katolla ilmatojuntaa varten. Tornin ulkopuolella on neljä savunheitintä. Vaunun voimanlähteenä toimii 10-sylinterinen MTU- monipolttoainemoottori, joka tuottaa 830 hevosvoimaa. Kaksi tuhannen litran polttoainesäiliötä on sijoitettu moottoritilan molemmille puolille. ==Versiot== *OF-40 Mk 2, olennaisena erona Galileo Avionica OG14L2A tulenhallintajärjestelmä. *Hinauspanssarivaunu. *Ilmatorjuntapanssarivaunu, varustettu 35 mm ilmatorjuntatykeillä, samankaltainen kuin Flakpanzer Gepard. *Palmaria, 155 mm telatykki, perustuu OF-40:n alustalle. ==Käyttäjämaat== *, 36 OF-40 Mk 2 vaunua. ==Lähteet== Luokka:Italialaiset taistelupanssarivaunut
Risto Lemström

Risto Ilmari Laevuo, sukunimi ennen vuotta 1966 Lemström (1. heinäkuuta 1936 Turku – 11. huhtikuuta 2020 Loppi)Kuolinilmoitus, Risto Ilmari Laevuo, Lopen Lehti, 2020, No 19, sivu 5, julkaistu 13.5.2020 oli suomalainen lastenkirjailija.Suomen Kirjailijat 1945–1980, Lemström, Risto Ilmari, sivu 356, toimittajat Maija Hirvonen, Hannu Launonen, Anna Nybondas, Inger Bäcksbacka, Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 402, Helsinki 1985 Laevuo kävi kolme luokkaa oppikoulua. Hän toimi vuodesta 1955 liikkeenharjoittajana. Laevuon vanhemmat olivat edustaja Erik Johan Lemström ja Elly Johanna (o.s. Heinonen). Puoliso oli Ritva Emilia Schultz vuodesta 1962. == Teoksia == Nimellä Risto Lemström: * Niksi-Nippe ja Pikipallo ; kuv. Marja-Liisa Salokero. Karisto 1957 == Lähteet == * (Arkistoitu linkki) * Kirjasampo.fi : Risto Lemström === Viitteet === Luokka:Suomalaiset lasten- ja nuortenkirjailijat Luokka:Vuonna 1936 syntyneet Luokka:Vuonna 2020 kuolleet
Haukijärvi (Ulvila)

Haukijärvi on Satakunnassa Ulvilassa sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Harjunpäänjoen valuma-alueen Kaasmarkun alueeseen. Ulvilassa on toinenkin Haukijärvi. == Maantiede == Järven pinta-ala on 3,4 hehtaaria ja sen pituus on 300 metriä ja leveys 100 metriä. Järven luusua sijaitsee järven kaakkoisrannalla, josta saa alkunsa 4,3 kilometriä pitkä Haukioja, joka laskee Harjunpäänjokeen Rankhuhdassa. Järven rantaviiva on kilometrin pituinen ja ranta on pääosin moreeni- ja kalliopohjaista metsä- ja suomaastoa. Ranta on rakentamaton eikä sinne johda tietä. == Historiaa == Vuoden 1855−56 Kalmbergin kartastossa järven nimenä oli "Haukjärvi". Kartassa järvi vaikuttaa pitemmältä, mikä viittaa osittaiseen järvenlaskuun. Tätä puoltaa nykyisen kartan viereinen suo, jonka paikalle on Kalmbergin karttaan merkitty järvi. Fransinoja saattaa olla näiltä ajoilta peräisin. == Lähteet == Luokka:Ulvilan järvet Luokka:Harjunpäänjoen valuma-alue
Pavel Tšistjakov

Pavel Petrovitš Tšistjakov (; 5. heinäkuuta (J: 23. kesäkuuta) 1832 Prudy, Tverin kuvernementti – 11. marraskuuta 1919 Detskoje Selo) oli venäläinen taidemaalari ja useiden muiden tunnettujen taidemaalarien opettaja. Tšistjakov syntyi talonpoikaisperheeseen Tverin kuvernementissa. Hän opetteli nuorena piirtämään, valmistui hyvin arvosanoin koulusta ja pääsi vuonna 1849 oppilaaksi Pietarin taideakatemiaan. Tšistjakovin läpimurto oli vuonna 1861 taideakatemian lopputyöksi valmiin aiheen pohjalta tehty keskiajalle sijoittuva historiamaalaus Suuriruhtinatar Sofia Vitovtovna Vasili Sokean häissä, jossa hän näki paljon vaivaa luodakseen yksityiskohdista autenttisia ja henkilöistä uskottavia. Taideakatemia hankki maalauksen ja lähetti sen vuoden 1862 Lontoon maailmannäyttelyyn. Tšistjakov sai yhtenä kolmesta taiteilijasta kultamitalin ja oikeuden kuuden vuoden opintomatkaan ulkomaille. Hän opiskeli Roomassa ja vietti useita vuosia Italiassa, jossa hän maalasi maisemia ja henkilökuvia tavallisista ihmisistä. Palattuaan Venäjälle Tšistjakov toimi vuodesta 1872 Pietarin taideakatemian opettajana. Hän keskittyi enemmän opetustyöhönsä kuin maalaamiseen ja monet hänen maalauksistaan jäivät keskeneräisiksi. Lisäksi opiskeluvuosina alkanut toistuva sairastelu teki hänen maalaustyöstään katkonaista ja vaikeaa. Tšistjakov joutui etenevän kroonisen sairauden vuoksi vähitellen luopumaan kokonaan maalaamisesta elämänsä viimeisen neljänkymmenen vuoden ajaksi.Iliana Mejias-Ojajärvi: Venäjän maalaustaide: Ikoneista avantgarden kynnykselle, s. 66–72, 161, 178. WSOY, Helsinki 2006. Tšistjakovia pidettiin koko taideakatemian parhaana opettajana ja suurena pedagogina. Hän halusi tarjota opetusta mahdollisimman monelle halukkaalle ja pyrkiä harjaannuttamaan oppilaissaan itsenäistä ”taiteilijan silmää” sekä kehittämään kunkin yksilöllisiä vahvuuksia pelkän tiukan ohjauksen tai valmiiden teosten kopioimisen sijaan. Samaan aikaan hän painotti kuitenkin myös teknisen osaamisen ja teoreettisen tiedon merkitystä maalaustaiteelle. Tšistjakov kirjoitti myös viisiosaisen opaskirjan maalaustaiteesta ja sen opettamisesta. Tšistjakovin oppilaita olivat muun muassa Viktor Vasnetsov, Mihail Nesterov, Ilja Repin, Vasili Surikov, Vasili Polenov, Andrei Rjabuškin, Valentin Serov, Mihail Vrubel ja Eero Järnefelt. ==Lähteet== ==Aiheesta muualla== *Pavel Tšistjakovin kotimuseo Puškinissa (sama sivu venäjäksi ) Luokka:Venäläiset taidemaalarit Luokka:Vuonna 1832 syntyneet Luokka:Vuonna 1919 kuolleet
André Antoine

André Antoine (31. tammikuuta 1858 Limoges, Ranska – 19. lokakuuta 1943 Le Pouliguen, Ranska) oli ranskalainen näyttelijä, teatterinjohtaja, elokuvaohjaaja ja kriitikko. == Elämä == André Antoine syntyi Limogesissa 1858. Hän pyrki nuorena opiskelemaan CNSAD-draama-akatemiaan. Hän ei päässyt kouluun, mutta päätyi teatterialalle harrastelijanäyttelijänä.Di Cintio, s. 53. Antoine omisti lähes koko vapaa-aikansa harrastajateatteriseurueelleen. Päivisin hän työskenteli Pariisin kaasulaitoksen konttoristina. Vuonna 1887 hän perusti Théâtre Libre -nimisen teatterin, jolle hän vuokrasi Montmartrelta 342-paikkaisen salin. Antoine rahoitti teatterin toiminnan aluksi omista säästöistään, mutta niiden vähetessä hän perusti keräystilin. Teatterin avattiin yleisölle 20. maaliskuuta 1887.Wickham, s. 219–220. Antoine esitti teatterissa sekä aiemmin esittämättömiä tunnettujen kirjailijoiden näytelmiä ja uusien nuorten näytelmäkirjailijoiden teoksia.Singleton, s. 24–25. Katsojat pitivät aluksi monia esityksiä järkyttävinä ja jopa loukkauksina Comédie- Françaisea kohtaan. Kahden tuotantokauden jälkeen teatteri joutui muuttamaan isompiin tiloihin Théâtre Menus Plaisirsiin. Théâtre Libre oli ensimmäinen pariisilainen teatteri, joka esitti muun muassa Henrik Ibsenin, August Strindbergin, Leo Tolstoin ja Gerhart Hauptmannin teoksia. Lisäksi sen ohjelmistossa oli nuorten ranskalaisten näytelmiäkirjailijoiden, kuten Eugène Brieux’n, Maurice Donnayn ja Henri Bataillen, näytelmiä. Théâtre Libressä esitettiin vuonna 1890 Ibsenin Kummittelijat, jossa Antoine näytteli Osvaldia, ja sen jälkeen muun muassa Ibsenin Villisorsan ja Strinbergin Neiti Julien. Teatterihanke osoittautui kuitenkin kalliiksi, ja monet seurueen jäsenistä hakeutuivat hiljalleen paremmin palkattuihin teatterihin. Velat kasvoivat lopulta yli 100 000 frangiin. Konkurssi pakotti vuonna 1894 Antoinen sulkemaan teatterinsa. Hän avasi sen kuitenkin uudelleen vuonna 1897 nimellä Théâtre Antoine. Hän sai vuonna 1906 paikan Théâtre de l'Odéonista ja tuotti siellä vuosien 1906–1914 aikana yli 360 näytelmää. Hänen tuottamiensa näytelmien joukossa oli muun muassa William Shakespearen, Carlo Goldonin, Jean Racinen, Pierre Corneillen ja Richard Brinsley Sheridanin teoksia. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Antoine toimi monien nuorten kirjailijoiden, kuten Georges Duhamelin ja Jules Romainsin, rohkaisijana. Lisäksi hän kirjoitti näytelmä- ja elokuva-arvosteluita.Hodgson, s. 29. Hän on käsitellyt kirjoituksissaan neljännen seinän ajatusta. == Lähteet == * * * * === Viitteet === Luokka:Ranskalaiset teatterinjohtajat Luokka:Ranskalaiset teatterinäyttelijät Luokka:Ranskalaiset elokuvaohjaajat Luokka:Ranskalaiset kriitikot Luokka:Vuonna 1858 syntyneet Luokka:Vuonna 1943 kuolleet
Levajärvi

Levajärvi on Ulvilassa Satakunnassa sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Harjunpäänjoen valuma-alueeseen. Järvi sijaitsee Levanpellon kylässä, entisen Kullaan kunnan alueella. == Maantiede == Järven pinta-ala on 16,0 hehtaaria ja sen pituus on 1,1 kilometriä ja leveys 300 metriä. Järven luusua sijaitsee järven länsirannalla, josta saa alkunsa 2,1 kilometriä pitkä Levaoja. Järveen laskee useita pelto- ja metsäojia. Pisin niistä on Häyhtiönmaanoja, joka virtaa järvelle kaakosta Häyhtiönmaan kylältä. Idästä laskeva oja on läheisen Keijärven laskuoja. Keijärven pohjoispuolelta on ohjattu Hämeensuon vedet Levajärveen Keijärven laskuojaa myöten. Järven rantaviiva on 2,6 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin hiekka- ja savipitoista maata. Järvi sijaitsee keskellä peltoaukeaa ja keskeltä sen poikki kulkee hiekkaharju. Harju muodostaa veteen kaksi niemeä vastakkaisille rannoille. Järven koillisranta rajautuu metsään. Rannan läheisyydessä on kolme tilaa, mutta ei loma-asuntoja. Levajärvi on varsin matala ja umpeenkasvanut vesistö. Järven yleisilme on muuttunut voimakkaasti 1950-luvun ajoista, jolloin järven pintaa laskettiin 20-30 senttimetriä. Suurimman muutoksen on aiheuttanut vuonna 1996 toteutettu Häyhtiönojan perkaus, jonka tavoite oli kuivattaa järven eteläpuoliset viljelysalueet paremmin. Kuivatus vaati syvempiä ojia, jolloin Häyhtiönoja jouduttiin kierrättämään ohi Levajärven, sillä järven pinta olisi ollut muuten ojan pintaa korkeammalla, mikä olisi johtanut järven nopeaan kuivumiseen. Ojajärjestelyjen takia Levajärven valuma-alue on hyvin pieni, vain 255 hehtaaria, kun se oli peräti 1 628 hehtaaria vuosina 1996–2012, jolloin vesi virtasi järveen Häyhtiönojaa pitkin. == Luonto == Harjusta on otettu hiekkaa ja sen jäljiltä järven välittömässä läheisyydessä on useita hiekkakuoppia, joista seitsemässä on pysyvästi vettä. Järvi on hieman rehevöitynyt ja ruohottunut niillä rannoilla, jossa on myös umpeen kasvun myötä syntynyt vähän avosuota. Hiekkaharjun niemessä on lähde ja lintutorni. Kyläläiset käyvät hiekkakuopissa uimassa. == Historiaa == Vuoden 1855−56 Kalmbergin kartastossa järven ympäristössä oli laaja suo, joka on kuivatettu pelloksi. Järven rantaviiva on muuttunut kovasti, joten kuivattamisen yhteydessä myös järven vedenpinnan korkeutta on laskettu. Tämä tapahtui vuoden 1927 jälkeen, kun kullaalainen Paavo Lähteenlahti ryhmineen haki lupaa laskea ja perata järven. == Lähteet == * === Viitteet === Luokka:Kullaan alue Luokka:Kullaan järvet
Phillip Sjøen

Phillip Sjøen (s. 24. joulukuuta 1995) on norjalainen mäkihyppääjä.http://www.phillipsjoen.com/about-1/info/ Viitattu 22.11.2014. Viitattu 22.11.2014. Sjøen edusti seuratasolla Bækkelaget SK:ta. Hän oli ikäluokkansa lupaavimmista mäkihyppääjistä. Hänellä on nuorten maailmanmestaruuskilpailuista joukkuemäen kultamitali vuodelta 2012 ja normaalimäen pronssi vuodelta 2015. Paha polvivamma piti Sjøenin sivussa koko kauden 2012–2013. Sjøen lopetti uransa mäkihyppääjänä vuonna 2016. == Lähteet == Luokka:Norjalaiset mäkihyppääjät Luokka:Vuonna 1995 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
Lucius Tarquinius Collatinus

Lucius Tarquinius Collatinus oli toinen Rooman tasavallan ensimmäisistä konsuleista. Hän kuului kreikkalaislähtöiseen Tarquiniuksen sukuun. Hänen isänsä oli Egerius ja isoisänsä Arruns, kuningas Tarquinius Priscuksen veli. Collatinus asui Collatian kaupungissa, jonka kuvernööriksi hänen isänsä oli nimitetty Tarquinius Priscuksen vallattua kaupungin sabiineilta 585 eaa. Nimityksen myötä Egerius oli muuttanut perheensä sukunimen muotoon Collatinus. Collatinus meni naimisiin Lucretian kanssa, jonka kuningas Tarquinius Superbuksen poika Sextus Tarquinius häpeällisesti raiskasi 509 eaa. Murheen murtama Lucretia teki itsemurhan mutta vannotti sitä ennen isäänsä ja aviomiestään kostamaan puolestaan. Junius Brutuksen johdolla miehet nostivat kansan kapinaan ja syrjäyttivät itsevaltaisen kuninkaan. Tämän jälkeen Rooman tasavalta perustettiin ja Collatinus ja Brutus valittiin sen ensimmäisiksi konsuleiksi. Rooman kansa kuitenkin vihasi Tarquiniuksen sukua niin syvästi, että Collatinus joutui eroamaan konsulin virasta ja viettämään lopun elämäänsä Laviniumin kaupungissa. Hänen tilalleen valittiin uudeksi konsuliksi Valerius Publicola. == Lähteet == Luokka:Roomalaiset poliitikot
Jim Neilson

James Anthony ”Chief” Neilson (28. marraskuuta 1940 – 6. marraskuuta 2020) oli kanadalainen jääkiekkoilija, joka pelasi puolustajaurallaan New York Rangersissa, California Golden Sealsissa, Cleveland Baronsissa ja Edmonton Oilersissa. Taustaltaan hän kuului Pohjois-Amerikan alkuperäiskansoihin. NHL- urallaan Neilson pelasi 1 023 ottelua, joissa hän teki 69 maalia ja saavutti 299 syöttöpistettä. Kaudesta 1962–1963 kauteen 1977–1978 asti Neilson pelasi NHL:ssä ennen kuin päätti uransa WHA:ssa kauden 1978–1979 päätteeksi. Vuonna 2009 Neilson sijoitettiin New York Rangersin kaikkien aikojen 42:ksi parhaaksi pelaajaksi John Wiley & Sonsin kirjassa 100 Ranger Greats. == Lähteet == == Katso myös == * Luettelo tuhat ottelua pelanneista NHL-pelaajista Luokka:Kanadalaiset jääkiekkoilijat Luokka:Vuonna 1940 syntyneet Luokka:Vuonna 2020 kuolleet
Pompejin viimeinen päivä

Pompejin viimeinen päivä on venäläisen taidemaalarin Karl Brjullovin vuosina 1830–1833 maalaama suuri historiamaalaus, joka esittää roomalaisen Pompejin kaupungin tuhoutumista Vesuvius-tulivuoren purkauksessa vuonna 79. Teos herätti valmistuessaan paljon huomiota.Iliana Mejias-Ojajärvi: Venäjän maalaustaide: Ikoneista avantgarden kynnykselle, s. 50, 52–55. WSOY, Helsinki 2006. Se on Brjullovin tunnetuin työ. Antiikin historiasta kiinnostunut Brjullov oli matkustanut 1820-luvulla Italiaan venäläisen Taiteilijain kannustamisyhdistyksen varoilla ja asettunut työskentelemään Roomaan. Pompejin kaupungista hänet sai kiinnostumaan hänen veljensä Aleksandr Brjullov, joka oli jo aiemmin viettänyt siellä paljon aikaa maalaten kuvia raunioista. Pompejin viimeisen päivän innoittajana toimi mahdollisesti Giovanni Pacinin säveltämä samanniminen ooppera. Brjullov valmisteli maalausta neljän vuoden ajan, vaikka maalasikin lopullisen version yhdessä kuukaudessa. Pompejin viimeinen päivä edustaa romantiikan kaudelle tyypillistä dramatisointia, mutta Brjullov pyrki myös rekonstruoimaan todelliset tapahtumat silminnäkijäkuvauksen ja arkeologisten löytöjen pohjalta. Hän käytti lähteenään Plinius nuoremman kuvausta ihmisten käyttäytymisestä Vesuviuksen purkautumisen aikana. Osa maalauksen hahmoista, esimerkiksi oikean reunan nuoripari, on kuvattu samanlaisiin asentoihin kuin Pompejin tuhkan alta löydetyt ihmisten jäännökset. Brjullov hyödynsi jopa tietojaan fysiikasta kuvatessaan eri suuntiin sortuvia rakennuksia ja patsaita. Plinius nuorempi on itse maalauksessa vanhaa naista eli omaa äitiään pystyyn auttava nuori mies. Maalauksessa on myös mukana kaksi iäkästä miestä, joista toinen kantaa kristinuskon ja toinen roomalaisten pakanallisen uskon symboleita. Brjullov antoi joillekin maalauksen hahmoista aikalaistensa tunnistettavat kasvot. Taiteilijan työvälineitä päänsä päällä kannatteleva mies esittää häntä itseään. Teosta hallitsee kolme valopistettä. Värien käytössä näkyy selvästi italialaisen renessanssitaiteen vaikutus. Maalauksen korkeus on 456,5 ja leveys 651 senttimetriä. Se kuuluu nykyään Pietarin Venäläisen museon kokoelmiin. ==Lähteet== ==Aiheesta muualla== Luokka:Historiamaalaukset Luokka:Venäläiset maalaukset
Jonas Hector

Jonas Hector (s. 27. toukokuuta 1990 Saarbrücken) on saksalainen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan vasen puolustaja. Hän edusti vuosina 2010–2023 1. FC Kölniä ja oli pitkään joukkueen kapteeni. Hän pelasi Bundesliigassa kahdeksana kautena yhteensä 228 ottelua ja Saksan A-maajoukkueessa 43 ottelua. Viitattu 21.12.2023. == Seurajoukkueissa == Hector pelasi Oberligan SV Auersmacherissa 34 ottelua, joissa teki yhdeksän maalia kaudella 2009–2010. Hän siirtyi Kölniin vapaalla siirrolla 2010. Hän pelasi vuonna 2023 päättyneellä urallaan Bundesliigassa 228 ottelua, joissa hän teki 12 ja syötti 21 maalia. 2. Bundesliigassa hän teki Kölnin joukkueessa 86 ottelussa kahdeksan maalia ja antoi kuusi maalisyöttöä. Eurooppa-liigassa hän pelasi yhden ottelun kaudella 2017–2018 ja Konferenssiliigassa neljä ottelua kaudella 2022–2023. Kölnin kakkosjoukkueessa hän pelasi Regionalligassa 63 ottelua, joissa hän viimeisteli viisi ja alusti 17 maalia. == Maajoukkueessa == Debyyttinsä Saksan jalkapallomaajoukkueessa Hector teki marraskuussa 2014 EM-karsintaottelussa Gibraltaria vastaan. Ensimmäisen maaottelumaalinsa hän teki Italiaa vastaan maaliskuussa 2016 sekä toisen ja kolmannen MM-karsintaottelussa San Marinoa vastaan marraskuussa 2016. Hän pelasi Saksan kaikki kuusi ottelua alusta loppuun ja syötti yhden maalin EM- kilpailuissa 2016, kun Saksa ylsi välieriin. Maajoukkueen mukana hän voitti vuonna 2017 Maanosaliittojen cupin. Hän pelasi kaksi ottelua MM-kilpailuissa 2018. Hector pelasi 43 maaottelua, joissa hän teki kolme maalia ja oli avauskokoonpanossa 42 kertaa. Hän on pelasi kahdeksan MM- ja kahdeksan EM- karsintaottelua. Hänen viimeinen maaottelunsa oli marraskuussa 2019 EM- karsinnassa Pohjois-Irlantia vastaan. Hän ilmoitti kesällä 2020 jättävänsä maaottelutehtävät. == Lähteet == == Aiheesta muualla == Luokka:Saksalaiset jalkapalloilijat Luokka:Vuonna 1990 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
Viipurin postitalo

Viipurin postitalo sijaitsee kaupungin keskustassa Sovjetskaja Ulitsan (ent. Tuomiokirkonkatu) varrella. Arkkitehti Jacob Ahrenbergin suunnittelema rakennus valmistui Viipurin pääpostiksi vuonna 1914 ja se on edelleen alkuperäisessä käytössään. == Rakennuksen historiaa == Viipurin vanha postitalo sijaitsi Katariinankadun alkupäässä 1700-luvun puolivälistä peräisin olleessa rakennuksessa, johon vuonna 1891 tehtiin muutostöitä kaupunginarkkitehti E. A. Kranckin johdolla.LN15 - Tontti 58 VirtuaaliViipuri 1939. Viitattu 22.11.2014. Uusi postitalo päätettiin 1910-luvun alussa rakentaa silloisten Katariinan- ja Possenkatujen (myöh. Linnan- ja Tuomiokirkonkadut) kulmaan vastapäätä vuonna 1893 valmistunutta Viipurin tuomiokirkkoa.LN12 - Linnoituksen kaupunginosa, Kortteli 12 VirtuaaliViipuri 1939. Viitattu 21.11.2014. Postitalon kustannukset olivat noin 550 000 silloista markkaa, joka oli Suomen oloissa poikkeuksellisen suuri summa.Postimuseo Viitattu 21.11.2014. Ruotsin historiallisesta arkkitehtuurista kiinnostunut Ahrenberg käytti rakennuksen esikuvana Tukholmassa sijaitsevaa Drottningholmin linnaa.Strandertsköjld, Elina: ”Rakennusperintö – 1900-luvun suomalaisen arkkitehtuurin tyylit, osa I” Rakennustieto. Viitattu 22.11.2014. Uusrenessanssityylistä postitaloa pidetäänkin yhtenä hänen merkittävimmistä töistään. Pääsisäänkäynti tuli Possenkadun puolelle ja toinen Katariinankadulle. Viipurin pääpostikonttorin lisäksi rakennuksessa oli Posti- ja Lennätinlaitoksen sekä Katariinankadun puolella toimineet Viipurin tie- ja vesirakennuspiirin tilat. == Muuta == Suomen sisällissodan loppuvaiheessa huhtikuussa 1918 Viipurin postitalossa toimivat Suomen kansanvaltuuskunnan työasiain osasto ja punaisten postineuvosto.Osoite-ilmoituksia. Suomen Kansanvaltuuskunnan Tiedonantaja 24.4.1918, s. 2. Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot. Viitattu 16.4.2023. Vallatessaan Viipurin valkoiset teloittivat 29. huhtikuuta talon sisäpihalla kuusi postineuvoston jäsentä. Heidän joukossaan olivat runoilijana tunnettu Kössi Ahmala sekä Theodor Alexejeff ja Juho Valo. == Lähteet == == Aiheesta muualla == *Kuvia ja rakennuspiirustuksia Viipurin postitalosta Luokka:Viipurin rakennukset ja rakennelmat Luokka:Postitalot
Timothy Chandler

Timothy Chandler (s. 29. maaliskuuta 1990 Frankfurt am Main, Länsi-Saksa Viitattu 22.11.2014.) on saksalaissyntyinen yhdysvaltalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan oikea puolustaja. Hän on edustanut vuodesta 2014 lähtien Bundesliigassa pelaavaa Eintracht Frankfurtia, joka on myös hänen kasvattajaseuransa. Chandler on edustanut Bundesliigassa myös 1. FC Nürnbergiä. == Maajoukkueura == Chandler teki debyyttinsä Yhdysvaltain maajoukkueessa maaliskuussa 2011. Hänen isänsä on amerikkalainen sotilas, joka palveli Saksassa. Pojan vanhemmat erosivat kuitenkin pian hänen syntymänsä jälkeen, ja Chandler eli äitinsä luona Frankfurtissa. Chandler oli mukana Yhdysvaltain joukkueessa vuoden 2014 jalkapallon maailmanmestaruuskilpailuissa, muttei pelannut minuuttiakaan lopputurnauksessa oikean pakin roolin kuuluttua Fabian Johnsonille ja tämän loukkaannuttua DeAndre Yedlinille. Chandler on pelannut yhteensä 29 maaottelua ja tehnyt niissä yhden maalin. MM-kilpailuissa 2014 hän oli mukana vaihtopelaajana. == Lähteet == == Aiheesta muualla == Luokka:Yhdysvaltalaiset jalkapalloilijat Luokka:Vuonna 1990 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
Markkalan rautatieasema

Markkalan rautatieasema (lyh.Mrk) on rautatieliikennepaikka Suonenjoen Markkalassa rataosuudella Kouvola-Iisalmi. Markkalan seisake avattiin vuonna 1933 samannimisen kylän liepeille. Vuonna 1955 seisaketta siirrettiin noin puoli kilometriä pohjoisemmaksi, ja seisakkeesta tuli miehitetty ja paikalle rakennettiin myös sivuraiteet junakohtauksia varten. Henkilöliikenne lopetettiin vuonna 1988, mutta liikennepaikalla on edelleen sivuraiteet. Vanha asemarakennus on purettu ja paikalle on rakennettu tiilinen asetinlaiterakennus. == Lähteet == Luokka:Suonenjoen rautatieliikennepaikat
Pertti Tuomala

Pertti Kalevi Tuomala (24. elokuuta 1931 Iitti – 5. kesäkuuta 2020 Helsinki) oli suomalainen vuorineuvos. Hän toimi Keskusosuusliike Hankkijan ja sen seuraajan Novera Oy:n pääjohtajana. Tuomalan vanhemmat olivat maanviljelijä Toivo Tuomala ja Hilja Ahola. Hän valmistui ekonomiksi 1956, kauppatieteen kandidaatiksi 1964 ja maisteriksi 1966. Osuuspankkien Keskuspankin OKOn osastopäälliköksi Tuomala tuli 1956 ja johtokunnan sihteeriksi 1965. OKOn varatoimitusjohtajana hän työskenteli 1967–1970 ja sen jälkeen Teollistamisrahaston toimitusjohtajana 1970–1985. Hankkijan pääjohtaja Tuomalasta tuli 1986 Jorma Järven jälkeen, jolloin Hankkija oli jo suurissa taloudellisissa vaikeuksissa. Tuomala saneerasi Hankkijaa ja siirsi maataloustavarakaupan erilliseen yhtiöön, josta 1988 tuli SOK:n kanssa yhteinen maatalous- ja konekauppa. Vuonna 1990 Keskusosuusliike Hankkija yhtiöitettiin Novera Oy:ksi, ja se siirtyi Tuomalan johdolla yhä enemmän rakennustoimintaan, muun muassa yrityskauppojen avulla. Lama-aikana toteutetut toimet osoittautuivat kuitenkin epäonnistuneiksi, 1990 vuorineuvoksen arvon saanut Tuomala joutui eroamaan maaliskuussa 1992, ja heinäkuussa 1992 Novera Oy ajautui konkurssiin. Tuomalan ensimmäinen puoliso vuodesta 1956 (ero) oli Anja Näsäkkälä ja toinen vuodesta on 1989 Mariitta Meurman. ==Lähteet== Luokka:Suomalaiset elinkeinoelämän vaikuttajat Luokka:Vuorineuvokset Luokka:Vuonna 1931 syntyneet Luokka:Vuonna 2020 kuolleet
Oiva Turunen

Oiva Antero Turunen (19. marraskuuta 1910 Ilomantsi – 23. syyskuuta 1991 Helsinki) oli suomalainen yrittäjä ja Turo Oy:n perustajia ja yhtiön pitkäaikainen toimitusjohtaja 1938–1962. Sivut 92-93. Turusen vanhemmat olivat kauppias Antti Turunen ja Hanna Vappu Tahvanainen. Hän kävi kauppakoulun Joensuussa 1928 ja pääsi vain 17-vuotiaana Lassila & Tikanojan myyntimieheksi, ensin Helsingissä ja sitten koko Lounais-Suomessa. 1936 hänestä tuli Birger Hallmanin tukkuliikkeen vaatetustehtaan johtaja Kuopiossa ja 1938 hän perusti Veikko Räsäsen ja Veijo Taskisen kanssa Turo Oy:n. Toimitusjohtajan työnsä ohella Turunen toimi silti myös yhtiönsä myyntiedustajana. Talvisodassa Turunen palveli komppanianpäällikkönä Kollaalla, mutta jatkosodan aikana hän johti välillä yritystään ja samalla opiskeli. Ylioppilaaksi Turunen valmistui 1944 ja ekonomiksi 1947. Sota-ajan jälkeen Turo Oy kasvoi niin, että 1950 sen tuotanto oli nelinkertaistunut sotia edeltävään aikaan verrattuna, ja Korean sota lisäsi yhä Turon pukineiden kysyntää 1950-luvulla. 1960-luvun alussa tehtiin tärkeä päätös miesten pukujen valmistamisesta. Vuotta ennen Turusen eläköitymistä eli 1961 Turon liikevaihto oli lähes 2 miljardia tuolloista markkaa ja yhtiössä oli yli 500 työntekijää. Vuonna 1962 teollisuusneuvoksen arvon saanut Turunen jatkoi yhtiön johtokunnan päätoimisena puheenjohtajana. Hän oli myös toisen kauden Kokoomuksen kansanedustajana 1962–1966, ensimmäinen kausi oli ollut 1948–1951. Turunen toimi lisäksi Kuopion kaupunginvaltuutettuna sekä useiden eri yhtiöiden johtokunnissa. Turusen puoliso vuodesta 1934 oli Kerttu Lammervuo (1911–1993). ==Lähteet== == Aiheesta muualla == * Luokka:Suomalaiset elinkeinoelämän vaikuttajat Luokka:Suomalaiset yritysjohtajat Luokka:Kansanedustajat Luokka:Kansallisen Kokoomuksen poliitikot Luokka:Kuopion kaupunginvaltuutetut Luokka:Pohjois- Savon vaalipiiri Luokka:Vuonna 1910 syntyneet Luokka:Vuonna 1991 kuolleet
Vivint Solar

Vivint Solar on yhdysvaltalainen aurinkoenergiaan erikoistunut yritys, joka asentaa aurinkopaneeleita rakennusten katoille. Se toimii Yhdysvalloissa 20 osavaltiossa. Vivint Solarin liiketoimintamalli on samankaltainen kuin SolarCityllä, mutta Vivint Solar hyödyntää merkittävästi kotimyyntiä (). Vivint Solarilla ei ole omaa aurinkokennotuotantoa, vaan se ostaa aurinkokennot markkinoilta. Vivint Solar on listattu pörssiin vuonna 2014. Vivint Solar on eriytetty Vivint-yhtiöstä, jonka pääomasijoittaja Blackstone Group oli aikaisemmin ostanut. Blackstone on Vivint Solarin suurin omistaja. SunEdisonin oli tarkoitus ostaa Vivint Solar vuonna 2015, mutta yrityskauppa kariutui maaliskuussa 2016. ==Katso myös== * SolarCity * Sunrun ==Lähteet== ==Aiheesta muualla== * Vivint Solarin viralliset kotisivut * Markets Insider: VSLR Stock – VIVINT SOLAR Stock Price Today Luokka:Yhdysvaltalaiset aurinkoenergiayhtiöt
Vivint

Vivint Smart Home on yhdysvaltalainen yritys, joka on erikoistunut kodin turvalaitteisiin, automaatioon ja energianhallintaan. Yhtiö kuuluu nykyään NRG Energy -nimiseen yhtiöön, joka osti Vivintin vuonna 2022 2,8 miljardilla dollarilla. Vivintistä on eriytetty Vivint Solar -niminen yhtiö, joka oli itsenäinen pörssinoteerattu yhtiö. Vivint Solar kuuluu nykyisin Sunrun- yhtiölle, joka osti sen vuonna 2020. == Lähteet == ==Aiheesta muualla== *Vivintin viralliset kotisivut *Vivint Security toinen verkkosivusto Luokka:Yhdysvaltalaiset yritykset
Keijärvi (Ulvila)

Keijärvi on Satakunnassa Ulvilassa sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Harjunpäänjoen valuma-alueen Kullaan alueeseen. == Maantiede == Järven pinta-ala on 9,213 hehtaaria ja sen pituus on 550 metriä ja leveys 250 metriä. Järven luusua sijaitsee järven luoteisrannalla, josta saa alkunsa 1,3 kilometriä pitkä metsän läpi luikerteleva laskuoja. Metsäpuro on padottu muodostamaan lampareen ennen laskemistaan Levajärveen. Järven rantaviiva on 1,3 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa. Osa rannasta on metsäsuota ja järveen on johdettu lähisoiden ojitusvesiä. Suurimmat suota ovat molemmat Hämeensuot. Järvellä ei ole loma- asutustakaan, mutta sinne pääsee metsätietä pitkin kävellen Levanpellon kylästä. == Historiaa == Vuoden 1855−56 Kalmbergin kartastossa järven nimenä oli Kejujärvi. == Lähteet == == Aiheesta muualla == * Levanpellon pienviljelijäin yhdistys ry: Levanpellon kyläsuunnitelma 2005-2013 , Karhuseutu, 2005 Luokka:Kullaan järvet Luokka:Kullaan alue
Valakian vallankumous 1848

Valakian vallankumous 1848 oli Euroopan hullun vuoden innoittama vallankumous Valakian ruhtinaskunnassa nykyisen Romanian eteläosassa. ==Aiheesta muualla== Luokka:1848 Luokka:Romanian historia
Miten menestyä liike-elämässä yrittämättä liikaa

Miten menestyä liike-elämässä yrittämättä liikaa (How to Succeed in Business Without Really Trying) on David Swiftin ohjaama yhdysvaltalainen musikaalielokuva vuodelta 1967. Se perustuu vuonna 1961 kantaesityksensä saaneeseen menestysmusikaaliin Miten menestyä vaivatta liike-elämässä, jonka sävelsi Frank Loesser ja kirjoittivat Abe Burrows, Jack Weinstock ja Willie Gilbert. Musikaalin pääosia, ikkunanpesijästä pääjohtajaksi ylenevää J. Pierrepont Finchiä ja yhtiön omistajaa herra Biggleyä, esittävät elokuvassa Robert Morse ja Rudy Vallee, jotka tekivät samat roolit myös musikaalin alkuperäistuotannossa Broadwayllä 1961. == Vastaanotto == Helsingin Sanomien Mikael Fränti kirjoitti elokuvan tv-esityksen alla 1990 sen olevan selvästi oman aikansa tuote. Swift ohjasi myös Broadway-version, ja niinpä Fräntistä hänen ohjauksensa tahtoo olla filmattua teatteria ilman suurempia elokuvallisia vaihteluita tai kekseliäisyyttä. == Lähteet == Luokka:Yhdysvaltalaiset elokuvamusikaalit Luokka:Vuoden 1967 yhdysvaltalaiset elokuvat Luokka:Elokuvat liike-elämästä
Herbert Huber

Herbert Huber (4. joulukuuta 1944 Kitzbühel, Itävalta – 15. heinäkuuta 1970 Kitzbühel) oli itävaltalainen alppihiihtäjä ja olympiamitalisti. Hän voitti hopeaa pujottelussa talviolympialaisissa 1968 Grenoblessa Ranskassa. ==Lähteet== Luokka:Itävaltalaiset alppihiihtäjät Luokka:Itävaltalaiset olympiamitalistit Luokka:Vuonna 1944 syntyneet Luokka:Vuonna 1970 kuolleet
Taiteilijoiden artteli

Taiteilijoiden artteli () oli venäläinen taiteilijayhteisö, jonka perusti joukko Pietarin taideakatemiasta erotettuja opiskelijoita vuonna 1864.Iliana Mejias-Ojajärvi: Venäjän maalaustaide: Ikoneista avantgarden kynnykselle, s. 84–85. WSOY, Helsinki 2006. Arttelin perustaminen sai alkunsa Ivan Kramskoin johtaman neljäntoista opiskelijan ryhmän kiistasta taideakatemian johdon kanssa. Opiskelijat eivät hyväksyneet professori Fjodor Lvovin määräystä, jonka mukaan vuoden 1863 lopputyön aiheena olisi skandinaavisesta mytologiasta poimittu ”pidot Valhallassa”. He vaativat ensin aiheen vapaavalintaisuutta ja sitten mahdollisuutta valmistua ilman lopputyön suorittamista. Taideakatemian johto päätti evätä niskoittelevilta opiskelijoilta kokonaan mahdollisuuden valmistua akatemiasta. Neljäntoista ryhmään kuuluivat Kramskoin ohella muun muassa Bogdan Venig, Aleksandr Grigorjev, Nikolai Dmitrijev-Orenburgski, Firs Žuravlev, Aleksei Korzuhin, Kirill Lemoh, Konstantin Makovski, Mihail Peskov, Nikolai Šustov ja Vasili Kreitan, jotka olivat taideakatemian lahjakkaimpia opiskelijoita. He muodostivat tästä alkaen tiiviin ryhmän ja perustivat seuraavana vuonna taiteilijajärjestö Arttelin. Noihin aikoihin radikaalien kielenkäytössä yleistynyt sana artel tuli muinaisvenäjän kielen uskollisuudenvalaa merkitsevästä sanasta. Arttelin ainoaksi jäänyt yhteisnäyttely pidettiin Nižni Novgorodissa 1865. Artteli hajosi vuonna 1870 keskinäisiin ristiriitoihin, mutta osa sen jäsenistä osallistui samana vuonna vaeltajien taiteilijaryhmän perustamiseen Moskovassa. ==Lähteet== Luokka:Taiteilijaryhmät Luokka:Venäjän taide
Oceana

pienoiskuva|Oceana vuonna 2012 Oceana Mahlmann (s. 23. tammikuuta 1982 Hampuri) on saksalainen laulaja. Hänen genreihinsä kuuluvat soul, pop, R&B;, reggae ja dance-pop. Oceanan äiti on saksalainen suunnittelija ja isä martiniquelainen DJ. Oceanan ensimmäinen albumi Love Supply julkaistiin vuonna 2009. Kappale sisälsi kolme singleä, joista ensimmäinen oli Cry Cry. Kappale on menestys ja se oli tuon vuoden myydyin kappale Puolassa. Vuonna 2012 Oceana julkaisi Embassy Musicin kanssa toisen albuminsa, My Housen. Tuo albumi sisälsi muun muassa vuoden 2012 jalkapallon EM-kisojen tunnuskappaleen Endless Summerin ja kaksi muuta singleä. Oceanan itse kirjoittamaa Endless Summeria katsottiin YouTubessa yli 60 miljoonaa kertaa ja laulu itse myi monta kertaa kultaa tai platinaa monessa Euroopan maassa. Luokka:Saksalaiset laulajat Luokka:Vuonna 1982 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
Liikkeenkaappaus

Liikkeenkaappaus () on tekniikka, jolla kaapataan ja muutetaan liikkuvan kohteen liikkeet digitaaliseen muotoon. Kaapattua liikedataa tutkitaan tai käytetään digitaalisten hahmojen ja esineiden liikuttamiseen. Tekniikka otettiin käyttöön ensimmäisenä lääketieteen ja armeijan sovelluksissa, nykyään sitä käytetään myös viihteessä ja urheilussa. ==Lähteet== ==Aiheesta muualla== Luokka:Tietokonegrafiikka Luokka:Animaatio
Kike (futsalpelaaja)

Enrique Boned Guillot (taiteilijanimeltään Kike; s. 4. toukokuuta 1978 Valencia) on espanjalainen futsalpelaaja, joka edustaa ElPozo Murciaa ja Espanjan futsalmaajoukkuetta. Pelipaikaltaan Kike on puolustaja eli fixo. Hän on voittanut kahdesti MM-kilpailut, vuosina 2000 ja 2004, sekä saanut kahdesti MM-hopeaa, 2008 ja 2012. Vuoden 2012 MM-kisoissa Kike palkittiin Silver Ballilla eli kisojen toiseksi parhaan pelaajan palkinnolla. EM-kultaa Kike on voittanut viidesti, vuosina 2001, 2005, 2007, 2010 ja 2012. Vuoden 2012 EM- kisoissa hänet valittiin turnauksen parhaaksi pelaajaksi. Seuratasolla hän on voittanut neljä Espanjan mestaruutta. Vuodesta 2001 asti Kike on pelannut ElPozo Murciassa. Kike valittiin vuonna 2009 maailman parhaaksi futsalpelaajaksi. Hän on osallistunut neljiin MM-kilpailuihin. == Lähteet == * http://www.fifa.com/worldfootball/statisticsandrecords/players/player=180083/index.html Luokka:Espanjalaiset futsalpelaajat Luokka:Vuonna 1978 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt