EkBass/fiwiki-20250220-pages-articles huggingface dataset:
Yhteistoiminnallinen hallinta

Yhteistoiminnallinen hallinta tarkoittaa yhteiskunnallisen päätöksenteon ja suunnittelun prosesseja ja muotoja, jotka perustuvat tavoitteelliseen yhteistyöhön ja vuoropuheluun julkisen sektorin, kansalaisyhteiskunnan ja yksityisen sektorin toimijoiden välillä.Emerson, K., Nabatchi, T., & Balogh, S. 2012. An Integrative Framework for Collaborative Governance. J. of Public Administration Research & Theory 22(1): 1-­‐29. Yhteistoiminnallisen hallinnan erilaiset mallit ovat kehittyneet vastauksina monimutkaisiin yhteiskunnallisiin ja ekologisiin haasteisiin, joissa toimijoita on lukuisia, vaikutukset ovat monitahoisia ja ratkaisuihin tarvitaan erilaisia resursseja sekä laajaa tietopohjaa. Yhdelläkään toimijalla ei yksinään ole tämänkaltaisten ongelmien ratkaisuun vaadittavia tietoja, työkaluja, resursseja tai arvovaltaa.Meadowcroft, J. 1998. Co-operative Management Regimes: A Way Forward? In Co-operative Environmental Governance. Public-­‐Private Agreements as a policy strategy. (ed.) Glasbergen, P. pp. 21-­‐42. Kluwer.(Meadowcroft 1998) Yhteistoiminnallinen hallinta sopii päätösten valmisteluun, tekemiseen ja toimeenpanoon tilanteissa, joissa ongelman ratkaiseminen vaatii toimijoilta yhteistyötä ja sitoutumistapdf. Yhteistoiminnallisissa prosesseissa pyritään maksimoimaan kaikille osapuolille koituvat hyödyt ja minimoimaan haitat. Yhteistoiminnallisen hallinnan prosessit ovat luonteeltaan tavoitteellisia ja neuvottelevia – eivät pelkkää keskustelua tai ohutta “osallistamista”. Yhteistoiminnan periaatteita: * Pohjautuu ongelmatilanteen analyysiin * Tuo yhteen monia osapuolia ja risteäviä tavoitteita * Toteutuu vaiheittain etenevässä yhteistyössä * Hyödyntää fasilitointia erityisesti ristiriitaisissa kysymyksissä * Perustuu neuvottelevaan ongelmanratkaisuun * Tähtää konkreettiseen lopputulokseen * Helpottaa monenvälistä toimeenpanoa. Yhteistoiminnallisen hallinnan yhteydessä voidaan tarkastella kapasiteetteja, joita yksilöillä, organisaatioilla, osapuolten välillä ja järjestelmällä on yhteistoimintaanPeltonen, L. Faehnle, M., Saarikoski, H., Hannonen, P., Kotilainen, J., Litmanen, T., Luoma, E., Peltola, T. 2021. Ohuesta osallistumisesta yhteiseen ongelmanratkaisuun – tiekartta kohti yhteistoiminnallisempaa Suomea. Suomen ympäristökeskus.. Esimerkiksi yksilön tasolla yteistoiminnan kapasiteetti tarkoittaa, että yksilöllä on hallussaan yhteistoiminnan kannalta olennaiset henkilökohtaiset taidot, ymmärrys haasteista ja toisten näkemyksistä ja hän suhtautuu avoimesti yhteistyöhön. ==Katso myös== *Yhteistoiminnallinen tiedontuotanto ==Lähteet== ==Aiheesta muualla== Yhteistoiminnallisia ratkaisuja sirpaloituvien yhteiskuntien ongelmiin – käänne yhteishallintaan ympäristöpäätöksenteossa (CORE) –hankkeen sivusto Luokka:Päätöksenteko Luokka:Suunnittelu ja innovaatio
Kaunisnurmi

Kaunisnurmi on Kouvolan kaupunginosa ja tilastoalue, Kouvolan suuralueella. Se sijaitsee Kouvolan keskustan länsipuolella. Asukkaita Kaunisnurmella on noin 2 000. Kaunisnurmi sijaitsee Kouvolan keskustan eli Kankaan kaupunginosan länsipuolella, rautatien kupeessa. Kaunisnurmen tilastoalueeseen kuuluu myös Kasarminmäen alue.Kouvolan karttapalvelu ==Lähteet== Luokka:Kouvolan kaupunginosat
Siuntion kirkonkylä

Siuntion kirkonkylä on 354 asukkaan taajama Siuntiossa ja kunnan entinen hallinnollinen keskus sen siirryttyä väkiluvultaan suurempaan Siuntion asemanseutuun, jossa sijaitseva nykyinen kunnantalo valmistui vuonna 1990.https://www.uudenmaanliitto.fi/files/10616/Kunnan-_ja_kaupungintalot.pdf Kirkonkylä tunnetaan kulttuurillisesti merkittävistä rakennuksistaan, kuten 1400-luvulla rakennetusta, pyhälle Pietarille pyhitetystä Siuntion kivikirkostaan. Kirkonkylässä sijaitsee myös vanha kunnantalo Åvalla, Siuntion kotiseutumuseo, Krejansbergetin muinaishaudat, Siuntion hautausmaa ja sankarihaudat sekä Sjundeå svenska församlingin ja Siuntion suomalaisen seurakunnan yhteinen kirkkoherranvirasto. Kirkonkylän läheisyydessä sijaitsee myös Suitian kartanolinna, vapaapalokunta Sjundeå FBK, Tyyskylän kartano, Siuntion kylpylä, Västerbyn kartano ja entinen Päivärinteen koulu. Hieman kirkonkylästä länteen sijaitsee Gårdskullan kartano sekä maatalousmuseo. == Historia == Siuntion kirkonkylä, joka rakentui Siuntion Pyhän Pietarin kirkon ympärille jokilaaksoon Kirkkojoen varteen oli kunnan keskus aina keskiajalta 1950-luvulle, jolloin kunnan keskeiset palvelut olivat viimeistään siirretty Siuntion asemalle. === Porkkalan vuokra-aika === Porkkalan vuokra-ajan alkaessa vuonna 1945 Siuntion asemanseutu jäi Neuvostoliiton alueelle ja palveluita siirrettiin asemalta takaisin kirkonkylään. Tuolloin Siuntion kirkonkylässä toimi muun muassa Helsingin osakepankki, Sjundeå Sparbank, posti, siirtomaatavarakauppoja, lihakauppa, lyhyttavarakauppa, parturi, pyöräliike, kaksi suutaria ja kaksi ompelijaa sekä Sjundeå Handelslag. Myöhemmin myös Lohjalainen Keko avasi myymälänsä Siuntion kirkonkylään. Kunnostustöiden jälkeen myös kunnantoimisto avattiin Åvallassa. Kirkonkylään rakennettiin myös uusi terveystalo ruotsalaisen Fellingsbron ystävyyskunnan tuella. Terveystaloon keskitettiin neuvola, kunnanlääkärin vastaanotto ja hammaslääkäri vuodesta 1949. === Porkkalan vuokra-ajan jälkeen === Porkkalan vuokra-ajan jälkeen palveluita ja uutta asutusta ohjattiin takaisin Siuntion asemalle. Siuntio oli kuitenkin väkuluvultaan liian pieni, jotta oltaisiin voitu säilyttää kaksi elinvoimaista kuntakeskusta, minkä vuoksi Siuntion aseman jälleen kasvaessa Siuntion kirkonkylä kuivui. == Kuvat == Tiedosto:Kyrkån Sjundeå.jpg|Kirkkojoki Siuntion kirkonkylän kohdalla. Tiedosto:Sjundeå kyrkby.jpg|Siuntion kirkonkylä nähtynä Krejansbergetiltä. ==Lähteet== Luokka:Siuntion kylät Luokka:Valtakunnallisesti merkittävät rakennetut kulttuuriympäristöt Suomessa Luokka:Uudenmaan maakunnan taajamat
Riuttahai

Riuttahai (Carcharhinus perezii) on tiikerihaiden heimoon kuuluva hai. Lajia tavataan Atlantin valtamerellä sekä Karibianmerellä. Felipe Poey kuvasi lajin ensimmäisenä vuonna 1876. Riuttahait ovat myös kalastuksen kohteena ja tärkeä talouden kannalta. Riuttahain uhanalaisuusluokitus on Kansainvälisen luonnonsuojeluliiton mukaan erittäin uhanalainen. == Ulkonäkö == Riuttahai on hyvin suurikokoinen; suurin yksilö painoi peräti 70 kilogrammaa. Kuono on tylsä ja lyhyt. Hain silmät ovat suuret ja pyöreät. Riuttahain leuoissa on kummallakin puolella 11-13 hammasrivistöä. Evät ovat suuret ja kapeat. Riuttahai sekoitetaan usein muihin haikaloihin. == Elintavat == Riuttahait syövät pääasiassa pieniä luukaloja rannan tuntumassa. Hait nukkuvat usein merenpohjassa tai luolissa. Riuttahait viihtyvät koralliriuttojen läheisyydessä. == Lähteet == == Aiheesta muualla == * MarineBio: Caribbean Reef Sharks Luokka:Hait Luokka:Uhanalaiset kalat
Hakamäen museoalue

Hakamäen museoalue on ulkoilmamuseo Savitaipaleella Suomessa. Museoalue sijaitsee Savitaipaleen kirkonkylässä ja se on perustettu vuonna 1953. Museoalueen rakennukset ovat Savitaipaleen kotiseutuyhdistyksen omistuksessa. Pihapiirissä on päärakennuksen lisäksi tuulimylly, aittoja, savusauna, riihi, lato ja ruotusotamiehen torppa. Museon tuulimylly on niin sanottu jalkamylly. Sitä pystyttiin kääntämään tuulen suunnan mukaan. Alueen vanhin ja mielenkiitoisin rakennus on 1700-luvulta oleva ruotusotamiehen torppa, joka on siirretty Hakamäelle 1950-luvulla. Sen interiööri kertoo Ruotsi-Suomen ruotusotamiehen arjen asumisesta ja vaatimattomasta elämästä sotaa odotellessa. Museon päärakennus on alun perin rakennettu 1800-luvulla savutuvaksi. Se on siirretty Hakamäelle 1970-luvun alussa. Toisessa päässä on iso tupa, jossa on leivinuuni. Läpikuljettavan eteisen toisella puolella on kaksi pienempää kamaria. Aitat toimivat näyttelytiloina. Niissä on esillä työvälineitä ja perinteisiä käsitöitä. Riihtä käytetään näyttelytilana ja siellä myös puidaan ruista perinteiseen tapaan varstoilla. Hakamäki on museo, jossa osaan esineistä saa koskea ja joitakin työkaluja pääsee jopa kokeilemaan tapahtumien aikana. Museoalueelle on hankittu perinneleluja muun muassa puujalkoja, keppihevosia, keinuhevosia, mollamaijoja ja hyrriä joilla lapset saavat leikkiä. Museoalue sijaitsee metsäisellä mäellä, josta aukeaa näköala Kuolimo-järvelle. Hakamäen monimuotoinen metsä on luonnonsuojelualuetta. Vuonna 2008 mäelle pystytettiin 14-metriä korkea näkötorni. Torni on suunniteltu vanhaa 1930-luvulla purettua tornia mukaillen. Alueella on myös esiintymislava katsomoineen. Siellä järjestetään kesäisin musiikki- ja teatteriesityksiä. == Lähteet == Luokka:Suomen ulkoilmamuseot Luokka:Suomen kotiseutumuseot
Kauppilanmäen museoalue

Kauppilanmäen ulkomuseo on vuonna 1960 avattu museoalue, joka sijaitsee Kauppilanmäessä Valkeakosken keskustassa. Museoalueella on viisi asuinrakennusta, joissa esitellään paperityöläisten elämää 1800-luvulta 1900-luvun alkuun. Asuinrakennusten lisäksi alueella on työväentalo, savusauna ja aitta. == Lähteet == Luokka:Suomen ulkoilmamuseot Luokka:Valkeakosken rakennukset ja rakennelmat Luokka:Valkeakosken museot
Pedro Sukejiro

Pyhä Pedro Sukejiro (myös Sukejiroo, Xukexico tai Shukeshiko; ; k. 5. helmikuuta 1597 Nagasaki, Japani) oli japanilainen fransiskaanitertiaari, katekeetta, talopalvelija, suntio ja marttyyri. Hänet pidätettiin pyhää Pedro Bautistaa ympäröivän marttyyriryhmän kanssa ja ristiinnaulittiin Nagasakissa. Paavi Urbanus VIII julisti hänet autuaaksi 14. syyskuuta 1627, autuas paavi Pius IX julisti hänet pyhimykseksi 8. kesäkuuta 1862 ja hänen muistopäiväänsä vietetään 6. helmikuuta. == Lähteet == Luokka:Fransiskaanit Luokka:Japanilaiset teloitetut Luokka:Kristityt marttyyrit Luokka:Pyhimykset Luokka:Syntymävuosi tuntematon Luokka:Vuonna 1597 kuolleet
Sokkokala

Sokkokala (Amblyopsis spelaea) on sokkokalojen (Amblyopsidae) heimon suurin kalalaji. James Ellsworth DeKay kuvasi lajin ensimmäisenä vuonna 1842. == Ulkonäkö ja koko == Sokkokalalla on hyvin pienet silmät. Laji on nimensä mukaisesti täysin näkökyvytön. Sokkokalalta puuttuu kylkiviiva. Lajin kalat ovat vaaleanpunaisia. Laji on heimonsa suurikokoisin, tavallisesti noin 6-7 senttimetrin mittainen kala. Suurin tavattu yksilö oli 11 senttimetriä pitkä. == Levinneisyys ja elinympäristö == Sokkokala elää ainoastaan Pohjois-Amerikan Yhdysvalloissa. Laji elää makeassa vedessä. == Elintavat == Sokkokala on taitava saalistaja. Se elää maanalaisissa luolissa. Laji voi pysyä elossa jopa 2 vuotta ilman minkäänlaista ravintoa, minkä hidas aineenvaihdunta mahdollistaa. == Lähteet == Luokka:Lohiahvenkalat
Rihmakampela

Rihmakampela (Samaris cristatus) on rihmakampeloiden heimoon kuuluva kalalaji. John Edward Gray kuvasi lajin ensimmäisen kerran vuonna 1831. == Ulkonäkö ja koko == Rihmakampelan ruumis on lähes kauttaaltaan tummien pilkkujen peitossa. Lajin tavallinen pituus on noin 16 senttimetriä. Suurin tavattu yksilö oli 22 senttimetrin mittainen. == Levinneisyys ja elinympäristö == Rihmakampelaa tavataan Punaisellamerellä. Maanosista lajia tavataan Aasiasta, Afrikasta ja Oseaniasta. == Lähteet == Luokka:Kampelakalat
Korjala

Korjala on Kouvolan kaupunginosa ja tilastoalue, Kouvolan keskustan suuralueella. Sen alueella sijaitsee Korjalan teollisuusalue, Kouvolan Prismakeskus ja paljon muita kauppoja sekä Lumonin tehdas. Korjalassa on 95 asukasta (vuonna 2015), joista suurin osa asuu Korjalaan kuuluvalla Tanttarin asuinalueella. Vuosina 1989–2012 Tommolankatu 5:ssä toimi K-Citymarket, kunnes se muutti Keskon rakennuttamaan uuteen Veturi-kauppakeskukseen valtatie 6:n ja Kuusaantien risteyksen toisella puolella. == Lähteet == Luokka:Kouvolan kaupunginosat
Riippaheinät

Riippaheinät tai riipaheinät (Pleuropogon) on heinäkasvien (Poaceae) heimoon kuuluva pieni kasvisuku. Sukuun kuuluu kuusi lajia. Riippaheinät ovat yksi- tai monivuotisia heiniä. Niiden varret voivat kasvaa 5–160 cm korkeiksi ja ne voivat olla kasvutavaltaan pystyjä tai tyveltä polveilevia. Lehtitupet ovat lähes kokonaan kiinni ja kielekkeet ovat kalvomaisia. Kukinto on varren päässä sijaitseva terttu, joskus röyhy. Tähkylöissä on 5–20, joskus jopa 30 kukkaa, joskin ylimmät kukat ovat heikosti kehittyneitä. Tähkylöiden kaleet voivat olla keskenään saman- tai erikokoisia, kuitenkin viereistä helvettä lyhyempiä. Ulkokaleet ovat yksisuonisia, mutta sisäkaleissa on yhdestä kolmeen suonta. Heteissä on kolme pontta. Riippaheinistä yksi laji kasvaa luonnossa sirkumpolaarisesti arktisella alueella ja loput Pohjois-Amerikan Tyynenmeren puoleisella rannikolla Brittiläisen Kolumbian eteläosista Kalifornian keskiosiin. Nämä loput lajit on luokiteltu joskus omaan sukuunsa Lophochlaena, jota pidetään nykyisin kuitenkin riippaheinien alasukuna. Kanadassa riippaheiniä tavataan Brittiläisessä Kolumbiassa, Newfoundlandissa, Quebecissa, Ontariossa ja Nunavutissa. Yhdysvalloissa riippaheiniä tavataan Alaskan, Washingtonin, Oregonin ja Kalifornian osavaltioissa. Riippaheiniä tavataan myös Grönlannissa. == Lajeja == * Pleuropogon californicus * Pleuropogon davyi (syn. Pleuropogon californicus var. davyi) * Pleuropogon hooverianus * Pleuropogon oregonus * Pleuropogon refractus * Pleuropogon sabinei – riippaheinä == Lähteet == Luokka:Heinäkasvit
Pensalo

Pensalo () on kylä Salon kaupungin Särkisalossa. Kylä sijaitsee Isoluodon Pensalon niemellä saaren itälaidalla. Pensalo on ollut ennen saari. Koko saari on kuulunut keskiajalla kirkolle. Pensaloon rakennettiin 1800-luvulla kylän kantatilan viereen pappila, joka poistui seurakunnan käytöstä 1950-luvulla. Pappilan maalla toimi kesäsiirtola noin 1960-luvulta 1990-luvulle. Pensalo on kasvanut luoteiskulmastaan kiinni Isoluotoon. Muutamat pienemmät saaret ovat puolestaan kasvaneet kiinni Pensaloon. ==Lähteet== Luokka:Särkisalon kylät Luokka:Suomen entiset saaret
Yhteistoiminnallinen tiedontuotanto

Yhteistoiminnallinen tiedontuotanto tarkoittaa tietokäytäntöjä, joissa tiedon käyttäjät ja tuottajat rakentavat tietopohjaa yhdessä ja oppivat toisiltaan. Yhteinen piirre tällaisille käytännöille on, että osallistujat sitoutuvat jakamaan osaamistaan ja käymään rakentavaa keskustelua siitä, miten käsiteltävä ongelma tulisi määritellä, mitä tietoa tulisi kerätä ja keitä asiantuntijoita kuulla, ja miten tuloksia tulisi vetää yhteen ja tulkita.Turnhout, E., Stuiver, M., Klostermann, J., Harms, B., Leeuwis, C. 2013. New roles of science in society: Different repertoires of knowledge brokering. Science and Public Policy 40: 354-­‐365. Prosesseissa voidaan hyödyntää monentyyppistä tietoa, kuten tutkimustietoa ja paikallista, kokemukseen perustuvaa, esimerkiksi kansalaishavainnoinnilla hankittavaa tietoa. Tällaisia vuoropuheluun perustuvia tietokäytäntöjä ovat erilaiset kansalaispaneeli- ja politiikkadialogiprosessit, yhteistoiminnallinen oppiminen ja yhteinen faktojen etsintä.Mol, A., Lauber, V. & Liefferink, D. 2000. The Voluntary Approach to Environmental Policy. Joint Environmental Policy-­‐making in Europe. Oxford: Oxford University Press.Torgerson, D. 2003. Democracy through policy discourse. In Hajer, M. A. & Wagenaar, H. (eds.) Deliberative Policy Analysis. Understanding Governance in the Network Society. Cambridge University Press. 113-­‐138.Ehrmann, J. & Stinson, B. 1999. Joint fact finding and the use of technical experts. In: The Consensus Building Handbook. (eds.) Susskind, L., McKearnan, S. & Thomas-­‐Larmer, J. pp. 375-­‐398. Sage Publications.Daniels, S. & Walker, G. 2001. Working through environmental conflict: The collaborative learning approach. Westport, CT: Praeger. ==Katso myös== *Yhteistoiminnallinen hallinta *Yhteistoiminnallinen oppiminen ==Lähteet== ==Aiheesta muualla== *Yhteistoiminnallisia ratkaisuja sirpaloituvien yhteiskuntien ongelmiin – käänne yhteishallintaan ympäristöpäätöksenteossa (CORE) –hankkeen sivusto Luokka:Tutkimus Luokka:Suunnittelu ja innovaatio
Tykkimäki (kaupunginosa)

Tykkimäki on Kouvolan kaupunginosa ja tilastoalue, Kouvolan keskustan suuralueella. Sen alueella sijaitsevat muun muassa Tykkimäen huvipuisto ja vesipuisto, Käyrälammen uimaranta ja leirintäalue sekä Kullasvaaran logistiikka-alue (Kouvola RRT) ja moottorirata. Kaupunginosan asukasluku oli 56 vuonna 2015. Tykkimäki sijaitsee Kouvolan keskustasta eli Kankaasta noin viisi kilometriä itään, Kouvolan suuralueen itäosassa Valtatie 15:n itäpuolella. Se on suurimmilta osin teollisuusaluetta, vapaa-aikaan keskitettyä aluetta tai rakentamatonta virkistysaluetta. Tykkimäen huvipuisto sijaitsee kaupunginosan keskiosassa Valtatie 6:n eteläpuolella ja Valtatie 15:n itäpuolella. Tykkimäen eteläosa on teollisuusaluetta, josta käytetään nimitystä Kullasvaara. Siellä on mm. paljon logistiikan palveluita, kaksi moottorirataa ja golfkenttä. Kullasvaaraan Karjalan radan varrelle rakennetaan Suomen ainut rautatie-maantieterminaali, joka tulee työllistämään paljon logistiikka-alan työntekijöitä. Alueen maanrakennus alkoi vuonna 2019. Kullasvaaran kanssa samassa yhteydessä oleva Teholan teollisuusalue sijaitsee Tornionmäen kaupunginosan puolella. Käyrälampi sijaitsee Tykkimäen pohjoisosassa. Sen rannalla on Kouvolan suosituin uimaranta (ns. Käyski), vuonna 2014 avattu Tykkimäki Aquapark -vesipuisto, Tykkimäki Camping -leirintäalue, virkistyspuisto ja muita vapaa-ajan palveluita. Tykkimäki rajautuu lännessä Valtatie 15:een ja etelässä, idässä sekä pohjoisessa entiseen Kouvolan kaupungin ja Valkealan kunnan eli nykyisten suuralueiden rajaan, joka kulkee etelässä Karjalan rataa pitkin, idässä Kouvolan keskustaajaman reunalla ja pohjoisessa Käyrälammen pohjoisosaan. Tykkimäen 50 asukasta keskittyy Käyrälammentien, Palonojantien ja Kullaskalliontien alueille teollisuusalueen reunalle. ==Lähteet == Luokka:Kouvolan kaupunginosat
Tapparakala

Tapparakala (Gasteropelecus sternicla) on tapparakalojen heimoon kuuluva kalalaji. Carl von Linné kuvasi lajin ensimmäisen kerran vuonna 1758. Laji on peräisin Amazonista, Etelä-Amerikasta. == Ulkonäkö ja koko == Tapparakala voi kasvaa 3,5–4 senttimetrin mittaiseksi. Sen vartalo on liki kolmikulmainen: selkä on vaakasuora ja vatsapuoli varsin kupera. Selkäevät ovat läpikuultavat ja niiden pituus on puolet kalan pituudesta. Suu on pieni ja kääntynyt ylöspäin. Kalan kyljet ovat hopeanhohtoiset, selkä oliivinruskea ja ylhäällä on tumma raita kiduksesta pyrstön tyveen. Valon tulosuunnasta riippuen kala voi näyttää siniseltä tai vihreältä. == Elinympäristö == Tapparakala on kotoisin Etelä-Amerikasta. Sitä tavataan Amazonin vesistössä, Guyanassa ja Venezuelassa sekä Paraguayssa. Se viihtyy hitaasti virtaavissa puroissa ja suolammikoissa. == Käyttäytyminen == Tapparakalat elävät parvina lähellä veden pintaa. Ne syövät hyönteisiä, matoja ja pieniä äyriäisiä. Ne voivat napata veden pinnalta myös ilmassa lentäviä hyönteisiä. == Lähteet == == Aiheesta muualla == * Rybicky: Gasteropelecus sternicla Luokka:Tapparakalat
Kuopion kulttuurihistoriallinen museo

Kuopion kulttuurihistoriallinen museo on vuonna 1884 perustettu museo, joka harjoittaa kulttuurihistoriallista museotoimintaa Kuopiossa ja Pohjois- Savossa. Museo toimii nykyään alueellisena vastuumuseona. Kuopion kulttuurihistoriallinen museo on osa Kuopion kaupungin Museokeskusta, johon kuuluvat lisäksi Kuopion luonnontieteellinen museo ja Kuopion taidemuseo. Kuopion kulttuurihistoriallinen museo esittelee Kuopion kaupungin ja Pohjois- Savon esihistoriaa, historiaa, kansanelämää ja muuta kulttuurihistoriaa. Museo edistää esineellisen ja rakennetun kulttuuriympäristön säilymistä alueellaan. Kuopion kulttuurihistoriallisen museon näyttelyt sijaitsevat Kuopion museossa, Kuopion korttelimuseossa ja J. V. Snellmanin kotimuseossa. == Historia == Kuopion kulttuurihistoriallisen museon kokoelmat saivat alkunsa 1883, kun Kuopion Isänmaallinen Seura perustettiin. Seura oli kiinnostunut keräämään ja tallentamaan aineellista ja henkistä kulttuuria tallentaakseen Savon historiaa. Tätä varten perustettiin asiamiesverkosto, jonka jäsenet olivat eri puolilta silloista Kuopion lääniä. Asiamiehet alkoivat kerätä vanhoja esineitä ja asiakirjoja. Museo toimi ennen nykyistä Kuopion museon rakennusta eri puolilla kaupunkia. 1900-luvun alussa Kuopiossa suunniteltiin uutta museo- ja kirjastorakennusta. Kuopiolaisen arkkitehdin J.V. Strömbergin piirustukset vahvistettiin syyskuussa 1905 ja rakennuksen peruskivi muurattiin 10. lokakuuta 1905. Rakennus valmistui 1907. Museokokoelmat olivat Kuopion Isänmaallisen Seuran hallinnassa aina vuoteen 1967 saakka. Tuolloin kokoelmat siirtyivät Kuopion kaupungin vastuulle. Kuopion kaupunki perusti Kuopion museolle kulttuurihistoriallisen ja luonnontieteellisen osaston vuonna 1967. Kulttuurihistoriallisen museon näyttelytilat tulivat museorakennuksen kolmanteen ja neljänteen kerrokseen. == Kokoelmat == Kuopion Kulttuurihistoriallisen museon esinekokoelmiin kuuluu nykyään noin 70 000 objektia. Valokuvakokoelmiin kuuluu noin miljoona valokuvaa. Museolla on myös asiakirjakokoelmat ja kirjakokoelmat. == Uusi Kuopion museo == Kuopion museossa alkoi syksyllä 2018 mittava peruskorjaus- ja laajennushanke. Hankkeen myötä museorakennus yhdistyy laajennusosalla viereiseen kirjastoon. Hanke toteutetaan vuosina 2018−2020. == Lähteet == Luokka:Kuopion museot Luokka:Suomen alueelliset vastuumuseot Luokka:Kulttuurihistorialliset museot
Japaninruutana

JapaninruutanaJapaninruutana - Carassius langsdorfii laji.fi Suomen Lajitietokeskus (Carassius langsdorfii) on karppien heimoon kuuluva särkikalalaji. == Lähteet == Luokka:Karpit
Vapriikin kuva-arkisto

Vapriikin kuva-arkisto sijaitsee Museokeskus Vapriikin yhteydessä vanhalla Tampellan teollisuusalueella Tampereella. Se on Tampereen kaupungin eri museoiden kuvakokoelmien säilytyspaikka. Kuva-arkiston kokoelmissa on noin 1,8 miljoonaa valokuvaa pääasiassa Tampereelta ja ympäristökunnista. Sen lisäksi kokoelmissa on filmi- ja videoelokuvia eri tallennemuodoissa. Kuva-arkisto huolehtii kokoelmiensa järjestämisestä, varastoinnista, luetteloinnista, digitoinnista, tiedonhallinnasta ja tutkijapalvelusta. Kokoelmat lisääntyvät jatkuvasti lahjoituksin, hankintojen ja oman kuvaustoiminnan kautta. Vapriikin kuva-arkisto välittää valokuvia sekä yksityis- että julkaisukäyttöön.Esite, Vapriikin kuva-arkisto, 2018. Digitoidut kokoelmat löytyvät Siiri- tietopalvelusta ja valtakunnallisesta Finna-hakupalvelusta. Kuva-arkisto tallentaa Pirkanmaan maakunnan ja Tampereen kaupungin historiaa ja nykypäivää. Tallennus on ilmiölähtöistä ja omaa aikaansa seuraavaa. Alueellisen toiminnan lisäksi Tampereen historialliset museot on mukana valtakunnallisessa ammatillisten museoiden tallennusyhteistyöverkosto TAKO:n toiminnassa. == Tampereen historiallisten museoiden tallennuskohteet == Tampereen historiallisten museoiden tallennusvastuulla on seuraavia osa- alueita:Kokoelmapoliittinen ohjelma, Tampereen historialliset museot, 2016. *Yhteiskunnan tekninen infrastruktuuri: tietoverkot * Leikit ja leikkiminen: lelut, nuket * Leikit ja leikkiminen: pelit, pelaaminen * Jalkineteollisuus * Kumiteollisuus: kumiteollisuuden tuotteet ja niiden valmistus * Ohjelmistoteollisuus: digitaalinen peliteollisuus * Optiikka: optiset laitteet ja niiden tuotanto * Tekstiili- ja vaatetusteollisuus: tekstiiliteollisuus * Viestintä: pioneeritoiminta viestintäalalla * Viestintä: sähköinen viestintä ja verkkoviestintä * Trendit: pukeutuminen, jalkineet ja vaatteet == Lähteet == Kuva-arkisto Luokka:Suomen arkistot
Biskopsö folkskola

Biskopsö folkskola oli Hiittisten kunnan Biskopsön saarella toiminut ruotsinkielinen kansakoulu. Koulu oli toiminnassa vuosina 1919–1962. Biskopsön kansakoulu perustettiin Biskopsön saarelle vuonna 1919. Tätä ennen Biskopsön, Vänoxan, Ängesön ja Bolaxin saarten lasten koulunkäynnissä oli ollut vain tilapäisratkaisuja. Aluksi koulun toimintaan vuokrattiin huone yhdeltä saaren maatilalta kunnes koulurakennus valmistui vuonna 1922. Koulu oli yksiopettajinen ja vuosikurssien oppilasmäärä vaihteli huomattavasti. Koulussa oli majoitustila siltä varalta, etteivät oppilaat päässet merenkäynnin takia kotiin. Koulu oli jonkin aikaa Hiittisten kunnan hallinnollinen keskus, sillä opettaja Karl Lindqvist toimi kunnan tehtävissä. Koulussa sijaitsikin hänen aikanaan Hiittisten kunnalliskanslia ja kunnan kirjasto. Biskopsön koulu lakkautettiin vuonna 1962 vähäisen oppilasmäärän vuoksi. Lopettamishetkellä koulussa oli viisi oppilasta. Biskopsön koulurakennus on ollut myöhemmin Biskopsön kyläyhdistyksen omistuksessa ja toiminut kylän kohtaamispaikkana. Nykyisin koulu on yksityisomistuksessa ja siellä on muun muassa kahvila- ja majoituspalvelua. ==Lähteet== Luokka:Varsinais-Suomen kansakoulut Luokka:Hiittinen
Suurrauskut

Suurrauskut (Myliobatiformes) on rauskujen lohkoon kuuluva rustokalojen lahko. Suurrauskuja tavataan meri-, murto- ja makeasta vedestä. == Alalahkot ja heimot == * Myliobatoidei ** Keihäsrauskut (Dasyatidae) ** Perhosrauskut (Gymnuridae) ** Nokkarauskut (Hexatrygonidae ** Kotkarauskut (Myliobatidae) ** Syvännerauskut (Plesiobatidae) ** Jokirauskut (Potamotrygonidae) ** Kiekkorauskut (Urolophidae) ** Pyörörauskut (Urotrygonidae) ** Pannurauskut (Zanobatidae) * Platyrhinoidei ** Lapiorauskut (Platyrhinidae) == Lähteet == == Aiheesta muualla == * Laji.fi: Myliobatiformes * ITIS: Myliobatiformes Luokka:Rauskut
Alatornion pitäjämuseo

Alatornion pitäjämuseo sijaitsee Torniossa Alatornion kirkon vieressä. Museo on vanhassa lainajyvämakasiinissa, joka muutettiin museokäyttöön vuonna 1964. Museon näyttelyssä on esillä Alatornion kylien käyttö- ja talousesineistöä. Pääasiassa 1960-luvulla koottu esineistö kertoo alueen elämästä ja elinkeinoista. Entinen Alatornion kunta liitettiin Tornion kaupunkiin vuonna 1973. == Lähteet == == Aiheesta muualla == *Tornion kotiseutuseuran nettisivut *Alatornion pitäjämuseo Tornionlaakson museon sivuilla Luokka:Suomen kotiseutumuseot
Kangasalan kotiseutumuseo

Kangasalan kotiseutumuseo on Kangasalla sijaitseva paikallismuseo. Se toimii vanhassa kivisessä viljamakasiinissa. Makasiini on rakennettu vuosina 1833–1835 ja se sijaitsee Kangasalan kirkkoa vastapäätä. Museo on perustettu vuonna 1958. == Kokoelmat == Kokoelmat on saatu lahjoituksena pitäjäläisiltä, ja luetteloituja esineitä on n. 1700. Niistä n. 400 on luetteloitu Siiri- tietojärjestelmään. == Näyttelyt == Näyttelyt on koottu kolmeen kerrokseen niin, että alakerrassa esitellään perinteistä talonpoikaiselämää aihepiireittäin. Näitä ovat mm. rakentaminen, metsästys, kalastus, kotitalous. Toisessa kerroksessa esitellään paikallishistorian erityispiirteitä nukkedioraamojen avulla. Oman dioraaman ovat saaneet mm. Kaarina Maununtytär Liuksialan kartanossa ja Kaarina Hannuntytär Vääksyn kartanossa 1500-luvun lopussa. Kolmannessa kerroksessa on esillä Jalmari Finnen esineistöä ja tuotantoa. Osa tilasta on varattu vaihtuville näyttelyille. == Lähteet == Luokka:Suomen kotiseutumuseot Luokka:Kangasalan rakennukset ja rakennelmat Luokka:Kangasalan kulttuuri
Oulunsalon kotiseutumuseo

Oulunsalon kotiseutumuseo on museo Oulunsalon kaupunginosassa Oulussa. Se sijaitsee Lentokentäntien varressa, aivan kirkon vieressä. Museo on yksi Museo-ja tiedekeskus Luupin ulkomuseokohteista. Museossa voi tutustua elämään ja työn tekoon 1900-luvun maaseudulla. Esineistöstä löytyvät melkein kaikki tuolloin maalaistalossa tarvittavat työkalut, tekstiilit ja astiat. Esineitä on kokoelmissa yli 1 200. == Rakennukset ja pihapiiri == Rakennukset ovat lähes kaikki alkuperäisillä paikoillaan. Päärakennuksessa on kilpukkarekenteinen pirtti, pieni välikamari sekä kaunis salin puoli. Pihapiirissä on aittoja, talli ja riihi. Piha on suojainen paikka kesätapahtumille ja Entisaikain Joulumarkkinoille, jotka järjestetään joka vuosi museon ympäristössä. == Aukioloajat ja sisäänpääsy == Museo on auki kesäisin ja tapahtumien yhteydessä. Kohteeseen on vapaa sisäänpääsy. Museolle on helppo myös tulla linja-autolla, koska pysäkki sijaitsee aivan museon lähellä. Tiedosto:Home District Museum Oulunsalo 20060506.JPG == Lähteet == Luokka:Suomen kotiseutumuseot Luokka:Oulun museot Kotiseutumuseo
Halsuan kotiseutumuseo

Halsuan kotiseutumuseo on Halsualla Meriläisen kylässä sijaitseva kotiseutumuseo. Sen rakentuminen sai alkunsa Antti Kujalan harrastuksesta. Vuonna 1986 hän osti ns. Kraatarin tuvan. Vuonna 1987 Halsuan kunta osti naapuritilasta määräalan museoalueen rakentamista varten. Alueelle laadittiin suunnitelma, jonka mukaan alueelle voisi sijoittaa muitakin rakennuksia. Kujala keräsi lähialueilta esineistöä ja aineistoa silloisen kotiseutu- ja kulttuurilautakunnan avustuksella. Halsuan kunta osti Antinmuseon” osaksi Halsuan kotiseutumuseota vuonna 1993.Museoalueella on nykyään 22 rakennusta. Halsuan kotiseutumuseo on avoinna kesäisin. == Rakennukset == * Palolan tupa * Kahvio (renkitupa) * Hotakaisen aitta * Riihi * Savusauna/pirtti * Navetta/talli * Tuulimylly * Pikku-aitta * Isoaitta * Kraatarintupa * Luhtiaitta * Riviaitta * Hietalahden Jannen pikkuaitta * Porttiluhti * Aitta * Otsa-aitta (1850) * Otsa-aitta (1831) * Ulkorakennus/kauppa * Otsa-aitta (1774) * Kärrykatos * Heinälato * Piharakennus työkoneille == Lähteet == Luokka:Suomen kotiseutumuseot Luokka:Halsua
Kuhmalahden kotiseutumuseo

Kuhmalahden kotiseutumuseo sijaitsee Kangasalan kaupungissa, Kuhmalahden kirkonkylässä noin 45 kilometriä Tampereelta itään. Kulmalahden kotiseutumuseo on perustettu vuonna 1973. Museon pysyvä näyttely kertoo mm. paikallisesta musiikkiperinteestä sekä elämästä maaseudulla 1800–1900-luvun vaihteessa. Museopihalta löytyy vuonna 1906 rakennettu makasiini, joka on siirretty nykyiselle paikalleen vuosina 1980–1981. Makasiinissa on nähtävillä esimerkiksi vanhan Osuuskaupan näyttely sekä soittimia. Kaksikerroksinen pakari eli leivintupa on rakennettu vuonna 1933. Alakerrassa on iso pirtti ja yläkerrassa on kaksi kamaria, jotka ovat toimineet aikoinaan palkollisten asuntona. Rakennukseen kuuluu myös neljä aittaa, joissa on esillä muun muassa vanhoja työkaluja. Kuhmalahden kotiseutumuseo on avoinna heinäkuussa keskiviikkona 16–18, perjantaina 16–18 ja sunnuntaina 12–16. Muulloin museo on avoinna sovittaessa. == Lähteet == == Aiheesta muualla == * Kuhmalahden kotiseutumuseon verkkosivut * Kuhmalahden kotiseutumuseon Facebook-sivut. Luokka:Kuhmalahti Luokka:Suomen kotiseutumuseot Luokka:Kuhmalahden kirkonkylä Luokka:Kangasalan rakennukset ja rakennelmat Luokka:Kangasalan kulttuuri
Aarresaaren kotiseutumuseo

Aarresaaren kotiseutumuseo on vuonna 1952 avattu kotiseutumuseo, joka sijaitsee Jämsässä Keski-Suomessa. Kotiseutumuseota ylläpitää vuonna 1949 perustettu Jämsänkosken Kotiseutuyhdistys. Museoalue muotoutui 1950–1970-luvuilla, kun sinne siirrettiin rakennuksia silloisen Jämsänkosken alueelta. Aarresaaren kotiseutumuseossa on Koskenpään Kalliokoskelta siirretty siipiratasmylly, kaksikerroksinen jyväaitta 1700-luvulta, Kerkkolan rusthollin päärakennus 1840-luvulta, työväestön asumistavasta kertovat Aakun ja Timon mökit, kaksi eräaittaa, savusauna, riihi, kirkkovenetalas ja raamisaha. Kotiseutumuseon kokoelmat on osittain sijoitettu museorakennuksiin. Aarresaaren kotiseutumuseo on maakunnallisesti merkittävä rakennettu ympäristö. ==Galleria== Tiedosto:Aarresaaren kotiseutumuseon päärakennus.jpg|Museon päärakennus. Tiedosto:Aarresaaren kotiseutumuseon savusauna.jpg|Museon savusauna. Tiedosto:Aarresaaren kotiseutumuseon raamisaha.jpg|Museon raamisaha. == Lähteet == Luokka:Suomen kotiseutumuseot‎ Luokka:Jämsän rakennukset ja rakennelmat Luokka:Suomen 1700-luvulla rakennetut rakennukset ja rakennelmat Luokka:Suomen 1800-luvulla rakennetut rakennukset ja rakennelmat
Gillesgården

Gillesgården on maatalous- ja kotiseutumuseo, joka sijaitsee Skarpkullassa Kuninkaantien varreessa. Museon näyttelyt kertovat pääasiassa maataloudesta ja sen kehityksestä entisen Pohjan kunnan alueella, nykyisessä Raaseporissa. == Museorakennukset ja kokoelmat == Museokokonaisuus muodostuu seitsemästä rakennuksesta. Kokoelmiin kuuluu yhteensä yli 3 200 esinettä. Asuinrakennus on Fiskars-yhtiöihin kuuluneen Skarpkulla Storgård Östergård -tilan entinen päärakennus, jonka Pohjan Kotiseutuyhdistys osti vuonna 1964. Rakennus on ajoitettu 1700-luvun loppupuolelle. Talossa on muun muassa talonpoikaisesineitä 1800- ja 1900-luvuilta. Fiskars lahjoitti aittarakennuksen Länsi-Uudenmaan kansanopistolle vuonna 1926. Alun perin rakennus on pohjois-Pohjasta, Lönnhammarista. Kansanopiston siirtyessä Karjaalle rakennus museoesineineen lahjoitettiin Pohjan Kotiseutuyhdistykselle. Aitassa on piian kesähuone. Kaksikerroksinen vilja- aitta siirrettiin Brödtorpista vuonna 1988. Alakerran näyttelyssä on muun muassa auroja ja äkeitä ja yläkerrassa metsästys-ja kalastusvälineitä. Moratalo-tyyppinen Muonamiehentalo siirrettiin museolle Nygårdista vuonna 1983. Talossa on esillä vanhoja käyttöesineitä. Vuonna 1987 rakennettuun halliin on sijoitettu Dalkarbyn tilan ajoneuvoja, vaunuja ja kärryjä. Hallissa on myös esillä moponäyttely sekä moottorisahakokoelma. Samassa tilassa toimii museon kahvila. 1975 rakennetussa maataloushallissa on paikallisessa maataloudessa käytettyjä välineitä. == Lähteet == Luokka:Suomen kotiseutumuseot Luokka:Raaseporin nähtävyydet Luokka:Pohja
Forngården

Forngårdenin talomuseo on vuonna 1958 avattu ulkoilmamuseo Snappertunan kirkonkylässä, Raaseporissa, ja se kertoo saaristolaistilan elämästä 1800-luvun puolessavälissä. Talomuseo on osa Länsi-Uudenmaan maakuntamuseota. Museon päärakennuksen vanhimmat osat peräisin 1700-luvulta. Kokonaisuuteen kuuluu myös luhti, kaksi aittaa, nuottavaja, lato, paja ja ulkokäymälä. Kaikki rakennukset on siirretty paikalle muualta. Viimeisin siirretty rakennus on sepän paja, joka avattiin vuonna 1998. ”Lemmenpolku” yhdistää museon lähistöllä sijaitsevaan Raaseporin linnaan. == Lähteet == Luokka:Suomen kotiseutumuseot Luokka:Suomen ulkoilmamuseot Luokka:Raaseporin museot
Lavian kotiseutumuseo

Lavian kotiseutumuseo on kotiseutumuseo, joka esittelee lavialaista elämää ja esinekulttuuria. Pääosassa on agraaritalouden aika ja esillä on siihen liittyvää maa- ja kotitaloustavaraa. Lisäksi museossa esitellään kalastusta ja metsästystä sekä kirkollista elämää. Kotiseutumuseo sijaitsee vuonna 1853 valmistuneessa lainajyvästömakasiinissa Lavian kirkon vieressä. Se on osa Lavian kirkonkylän raittia, joka on osa valtakunnallisesti merkittävää rakennettua kulttuuriympäristöä. Näytteillä on lisäksi paikallisen harrastajan Antti Kampin lahjoittama kivi- ja mineraalikokoelma. Lavian kotiseutumuseossa esitellään myös esihistoriaa. == Historia == Museotoiminta Laviassa alkoi vuonna 1949, jolloin perustettiin Lavian Museo- ja kotiseutuyhdistys. Kotiseutumuseolle löydettiin sopivat tilat vuonna 1954, jolloin kunta osoitti museoyhdistyksen käyttöön lainajyvästömakasiinin. Varsinaisesti museotoiminta ja kokoelmien kerääminen aloitettiin vuonna 1957, jolloin kunnanvaltuusto nimesi kunnallisen museotoimikunnan ja sen puheenjohtajaksi kunnanvaltuutettu Eljas Virtasen.Lavian kotiseutumuseon esineluettelon esipuhe, Satakunnan Museon arkisto. Vuoden 2015 kuntaliitoksen myötä Lavian kotiseutumuseo siirtyi Porin kaupungille ja osaksi Satakunnan museota.Satakunnan Museon toimintakertomus 2015 == Lähteet == Luokka:Suomen kotiseutumuseot Luokka:Porin museot Luokka:Suomen 1800-luvulla rakennetut rakennukset ja rakennelmat Luokka:Pitäjänmakasiinit
Lappajärven museo

Lappajärven museo on Lappajärvi-seuran ylläpitämä paikallismuseo Lappajärvellä. Seura kunnosti hankkimansa vanhan käräjätalon museota varten vuonna 1997. Museossa oli alun alkaen suunnitelmana esitellä vaihtuvia näyttelyitä sekä sijoittaa kahteen yläkerran huoneeseen pysyvät näyttelyt, jotka ovat Lappajärven sotaveteraanien perintö sekä Lappajärven seurakunnan vanha historiahuone. Vaihtuvat näyttelyt ovat lappajärveläiseen elämän menoon liittyviä ja yleensä esillä kaksi kesää. == Näyttelyt == * ”Sukkulalla sukkelaan” * 2003 ”Särvintä kraaterijärvestä” * 2006 ”Vainoista vapauteen” * 2009 ”Kansa koulussa” * 2011 ”Lappajärven Veikot, 100 urheilun vuotta” * 2015 ”Kunniallista kunnallista” * 2017 ”Rakuunat tuloo - Lappajärven ratsukoulu” * 2018 ”Väinö Tuomaalan muistonäyttely” * 2019 "40 vuotta Lappajärven Lappajärven patokapinasta" * 2022 "Kansantaitelija Erkki Lahti" ja "Lappajärven Karvalan kylä" == Lähteet == == Kirjallisuutta == * Luokka:Lappajärven kulttuuri Luokka:Suomen kotiseutumuseot
Vehmaan museot

Vehmaan museot on Vehmaalla Lahdingon kylässä sijaitseva kolmen museon kokonaisuus. Museot keskittyvät Huolilan kantatilaan ja sen ympäristöön. Kantatilan päärakennuksessa toimii Vehmaan kotiseutumuseo, jossa esitellään vaihtuvia näyttelyitä. Pihalla olevassa kivinavetassa toimii Kivityömuseo, jossa esitellään vehmaalaista kivityötä 1900-luvun alussa. Lisäksi tien pohjoispuolella on Ruotusotamiehen torppa, 1700-luvulta peräisin oleva sotilastorppa, joka on säilyttänyt vanhakantaisen ulkomuodon. Kaikkia kolmea museota ylläpitää Vehmaan kotiseutuyhdistys. == Lähteet == ==Aiheesta muualla== * Luokka:Vehmaa Luokka:Suomen kotiseutumuseot
Aimara (kala)

Aimara (Hoplias aimara) on rosvotetrojen heimoon kuuluva makeanveden kalalaji, jota pidetään monesti akvaariossa. Ranskalainen Achille Valenciennes kuvasi lajin ensimmäisenä vuonna 1847. == Levinneisyys == Aimara on levinnyt Etelä- Amerikassa muun muassa Argentiinaan ja Brasiliaan. == Lähteet == Luokka:Tetrakalat
Paraisten kotiseutumuseo

Paraisten kotiseutumuseo on Paraisilla sijaitseva ulkoilmamuseo. Museoalueella vanhoja rakennuksia, jotka kertovat maaseudun eri yhteiskuntaluokista ja niiden elämästä viime vuosisatoina. Museo perustettiin vuonna 1928 Paraisten kotiseutuyhdistyksen toimesta. Lenin yöpyi yhdessä museon rakennuksista, Kirjalan talossa, pakomatkallaan saariston halki. Museoalueen lisäksi Paraisten kotiseutumuseo ylläpitää useita paikallaan museoituja rakennuksia Paraisten Vanhalla malmilla. == Lähteet == Luokka:Parainen Luokka:Suomen kotiseutumuseot
Kevin Stitt

John Kevin Stitt (s. 28. joulukuuta 1972 Milton, Florida, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen republikaanisen puolueen poliitikko ja liikemies. Hän on Oklahoman 28. ja nykyinen kuvernööri. Stitt on Gateway Mortgage Group perustaja ja toimitusjohtaja. Vuonna 2018 hän oli republikaanien ehdokas Oklahoman kuvernöörinvaaleissa, joissa hän voitti demokraattien Drew Edmondsonin. Stitt kasvoi Normanin kaupungissa, Oklahomassa ja on valmistunut Oklahoman osavaltionyliopistolta. Stittillä ja hänen vaimollaan on kuusi lasta. Hän on Cherokee Nation -reservaatin kansalainen ja Yhdysvaltain historian ensimmäinen intiaanikuvernööri. == Lähteet == Luokka:Oklahoman kuvernöörit Luokka:Yhdysvaltalaiset republikaanipoliitikot Luokka:Vuonna 1972 syntyneet Luokka:Cherokeet Luokka:Elävät henkilöt
Gretchen Whitmer

Gretchen Esther Whitmer (s. 23. elokuuta 1971 Lansing, Michigan) on yhdysvaltalainen demokraattisen puolueen poliitikko ja syyttäjä. Hän on toiminut Michiganin 49. kuvernöörinä 1. tammikuuta 2019 lähtien. Whitmer voitti vuoden 2018 kuvernöörinvaalit vastaehdokkaanaan republikaanisen puolueen Bill Schuette. Ennen kuvernööriksi äänestämistä Whitmer oli toiminut osavaltion edustajainhuoneessa ja senaatissa. Hän on myös ollut Inghamin piirikunnan syyttäjä. == Tausta ja yksityiselämä == Whitmer syntyi Lansingissa vuonna 1971. Hänellä on kaksi nuorempaa sisarusta. Äiti, Sherry, toimi osavaltion oikeusministerin avustajana ja isä, Richard, oli Michiganin Blue Cross Blue Shield -vakuutusyhtiön hallituksessa. Gretchenin ollessa 10-vuotias hänen vanhempansa erosivat ja lapset muuttivat äidin mukana Grand Rapidsiin. Whitmer kävi lukionsa Forest Hills Central High School -lukiossa, josta hän valmistumisesn jälkeen aloitti Michiganin osavaltionyliopistossa, jossa hän opiskeli viestintää. Whitmer valmistui vuonna 1993 ja harkitsi urheilutoimittajan uraa. Hän kuitenkin palasi samaan yliopistoon ja luki itsensä juristiksi valmistuen vuonna 1998. Tämän jälkeen hän alkoi työskennellä lakimiehenä. Whitmer on naimissa Marc Malloryn kanssa. He tapasivat Malloryn toimiessa hammaslääkärinä ja Whitmerin ollessa tämän potilas, ja he menivät naimisiin vuonna 2011. Pari asuu Lansingissa kahden koiransa kanssa. Whitmerilla on kaksi tytärtä ja kolme ottopoikaa. == Poliittinen ura == Whitmer valittiin ensimmäistä kertaa Michiganin edustajainhuoneeseen vuoden 2000 vaaleissa. Hän toimi edustajainhuoneessa viisi vuotta. Vuonna 2006 Michiganin senaatin edustaja Virg Bernero valittiin Lansingin kaupungin pormestariksi, minkä vuoksi hänen paikkansa senaatissa jäi tyhjäksi ja se täytettiin erikoisvaaleilla. Whitmer voitti nämä vaalit ja nousi siten osavaltion senaattiin. Vuonna 2011 hänestä tuli ensimmäinen nainen, joka toimi Michiganin senaatin enemmistön ryhmäpuheenjohtajana. Vuonna 2016 Whitmer valittiin Inghamin piirikunnan syyttäjäksi. Syyttäjän paikka jäi tyhjäksi, kun virassa toiminut Stuart Dunnings III jäi kiinni väitetysti sadoista yhteydenotoista prostituoitujen kanssa. === Kuvernöörinä === Demokraatit nimittivät Whitmerin kuvernööriehdokkaakseen elokuussa 2018. Hänen vastaehdokkaansa oli republikaanien Bill Schuette, jonka tämä voitti saatuaan 53,3 % annetuista äänistä. Whitmer vannoi virkavalansa 1. tammikuuta 2019. Lokakuussa 2020 kolmetoista aseistettuun ryhmään kuuluvaa aktivistia otettiin kiinni, koska heitä epäiltiin aikomuksesta siepata Whitmer kesäasunnollaan. Kuvernöörikautensa aikana Whitmer on allekirjoittanut yli 900 lakia, joita sekä republikaanit ja demokraatit ovat olleet kirjoittamassa ja tukemassa yhteistuumin. == Lähteet == Luokka:Michiganin kuvernöörit Luokka:Yhdysvaltalaiset demokraattipoliitikot Luokka:Vuonna 1971 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
Pyyntimitta

Pyyntimitta tai alamitta on kalastusta varten tehty säädös. Kalastuslain mukaan pyyntimittaa lyhempiä kaloja ei saa pyydystää, vaan pitää päästää takaisin veteen. Säädös pyrkii turvaamaan kalojen kutemisen. Pyyntimitan suuruus riippuu sekä lajin koosta ja siitä kuinka varhain kalat tulevat sukukypsiksi. == Lähteet == Luokka:Kalastus Luokka:Eläinsuojelu
Phil Scott

Philip Brian ”Phil” Scott (s. 4. elokuuta 1958 Barre, Vermont, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen republikaanisen puolueen poliitikko. Hän on toiminut tammikuusta 2017 alkaen Vermontin 82. kuvernöörinä. Scott oli osavaltion varakuvernööri vuosina 2011–2017. Scottia pidetään maltillisena republikaanina. Hän on kuvaillut itseään finanssipoliittiseksi konservatiiviksi. Hän kannattaa aborttioikeutta ja seksuaalivähemmistöjen oikeuksia. Scott vastustaa Donald Trumpin poliittisia näkemyksiä ja kannatti hänen erottamista virastaan kummallakin kerralla. Vuonna 2021 Scott oli Yhdysvaltain suosituin kuvernööri. == Lähteet == Luokka:Vermontin kuvernöörit Luokka:Yhdysvaltain osavaltioiden varakuvernöörit Luokka:Yhdysvaltalaiset republikaanipoliitikot Luokka:Vuonna 1958 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
Kultasilmä

Kultasilmä (Hiodon alosoides) on kuusilmien heimoon kuuluva kalalaji.} Constantine Samuel Rafinesque kuvasi lajin ensimmäisenä vuonna 1819. Sitä tavataan Pohjois-Amerikassa. == Lähteet == Luokka:Kuusilmäkalat
Hopeaevähai

Hopeaevähai (Carcharhinus albimarginatus) on tiikerihaihin eli ihmishaihin (Carcharhinidae) kuuluva hailaji. == Kuvaus == Hopeaevähai on yleensä tummanharmaa tai harmaa-ruskea. Hopeaevä-nimi tulee valkoisista täplistä, joita on kalan kaikissa evissä. Se on keskimäärin 1,8–2,7 metriä pitkä, mutta voi olla lähes 3,5 metriä, ja se painaa lähes 162 kilogrammaa. Hopeaevähailla on pyöristynyt kuono ja suuret, pyöreät silmät. == Ravinto == Hopeaevähain ravintoon kuuluu pohjakaloja, kuten raitamakrilleja, kotkarauskuja, huulikaloja ja tonnikaloja sekä muita pieniä haita. Se syö myös mustekaloja ja kalmareita. == Elinalue == Hopeaevähain levinneisyysalue on Indo-Tyynenmeren alueet, Punainenmeri ja Itä-Afrikka, mukaan lukien Madagaskar, Seychellit, Mauritius ja Chagosin saaristo, Tuamotu ja Pohjois-Australia. === Elimympäristö === Hopeaevähai elää yleisesti rannikolla, mantereen lähistöllä ja laguuneilla. Se elelee yleensä riutoilla. Se elää yleensä 600–800 metrin syvyydessä. Nuoret yksilöt asuvat matalikoilla lähellä rantaa, jotta niiden joutuminen ravinnoksi olisi mahdollisimman pieni. == Lisääntyminen == Hopeaevä naaras voi saada 1–11 poikasta (yleensä 5 tai 6). Raskausaika on noin vuosi, poikaset syntyvät kesällä. Poikasen pituus syntymän jälkeen on noin 55–80 cm. == Vaara ihmiselle == Hopeaevähain kanssa pitää olla varovainen, koska se on potentiaalisesti vaarallinen ihmisille. Lajia pidetään mahdollisesti vaarallisena sen suuren koon takia. Hopeaevähai on vastannut yhdestä hyökkäyksestä ihmisen kimppuun. Se pyrkii säilyttämään etäisyyden sukeltajiin ja uimareihin. == Lähteet == Luokka:Hait Luokka:Uhanalaiset kalat
Viherarripi

Viherarripi (Arripis georgianus) on arripien heimoon kuuluva kalalaji. Achille Valenciennes kuvasi lajin ensimmäisen kerran vuonna 1831. == Levinneisyys ja elinympäristö == Viherarripia tavataan Intian valtamerellä. Laji elää meri- ja murtovedessä. == Lähteet == Luokka:Arripit
Löfvenin hallitus

Löfvenin hallitus voi viitata seuraaviin Ruotsin kuningaskunnan hallituksiin, joissa Stefan Löfven oli pääministerinä: * Löfvenin I hallitus, 3. lokakuuta 2014 – 21. tammikuuta 2019 * Löfvenin II hallitus, 21. tammikuuta 2019 – 9. heinäkuuta 2021 * Löfvenin III hallitus, 9. heinäkuuta 2021 – 30. marraskuuta 2021
Marcus Wallenberg -palkinto

Marcus Wallenberg -palkinto on kansainvälinen metsäteollisuuden tieteellisen tutkimuksen edistämisestä myönnetty palkinto. Sen perusti vuonna 1980 Stora Ensoa edeltänyt metsäteollisuusyhtiö Stora Kopparbergs Bergslags AB johtajansa Marcus Wallenbergin (1899–1982) kunniaksi. Palkinnon myöntää Marcus Wallenbergin säätiö yksittäiselle tutkijalle tai pienelle tutkijaryhmälle tunnustuksena uraauurtavasta löydöstä tai kehitystyöstä metsäteollisuuden saralla, tällaisen työn kannustamiseksi ja stimuloimiseksi. Palkinnon rahallinen arvo on 2 miljoonaa Ruotsin kruunua eli luokkaa 200 000 euroa. Vuonna 2018 palkinto myönnettiin 35. kerran. Palkinnonsaajan päättää säätiön hallitus arvovaltaisen kansainvälisen valintakomitean ehdotuksesta. Komiteaan kuuluu puheenjohtajan lisäksi kolmesta seitsemään jäsentä (tyypillisesti professoreja). Heidät valitaan Ruotsin kuninkaallisen metsä- ja maatalousakatemian, Suomen Tekniikan Akatemian ja Ruotsin kuninkaallisen insinööritieteiden akatemian ehdotuksesta. Palkinnonjaon yhteydessä järjestetään vuosittainen symposium, jossa myös nuoret metsäteollisuuden tutkijat pääsevät esittelemään tutkimustyötään. ==Palkinnonsaajat== Vuosi Palkinnonsaaja Maa 1981 Harry Hutchinson Holton 1982 Ricardo O. Foschi 1983 Bruno Andersson, Egon Höglund, Bertil Johansson ja Bengt Thöresson 1984 Leopoldo G. Brandão, Edgard Campinhos Jr, Ney M. Dos Santos ja Yara K. Ikemori 1985 Karl-Erik Eriksson och T. Kent Kirk (K-E.E.), (T.K.K.) 1986 Johan Gullichsen 1987 Derek Barnes ja Mark T. Churchland 1988 Bernhard Ulrich 1989 Torsten Ingestad 1990 - 1991 Donald H. Marx 1992 - 1993 Nils Hartler ja Ants Teder 1994 Gene Namkoong 1995 Lennart Eriksson, Gerdt Fladda ja Thorulf Pettersson 1996 - 1997 Erkki Tomppo 1998 Keith Miles ja Donald May 1999 Pekka Eskelinen, Raimo Virta ja Vesa Vuorinen 2000 Robert H. Leicester 2001 Robert Evans 2002 Melvin Tyree 2003 Johanna Buchert, Maija Tenkanen, Tapani Vuorinen ja Anita Teleman (J.B., M.T., T.P.), (A.T.) 2004 Paul Olof Meinander 2005 Tom Kjelgaard, Katarina Magnusson ja Ulf Ringdahl 2006 Antoine Kremer 2007 Ove Nilsson 2008 Bjarne Holmbom ja Christer Eckerman 2009 Jouni Ikäheimo, Vesa Kajander ja Bengt Welin 2010 Hans Joachim Blass 2011 Erik Næsset 2012 Mika Viljanmaa 2013 Derek Gray 2014 Magnus Berggren 2015 Akira Isogai, Tsuguyuki Saito, Japan, ja Yoshiharu Nishiyama 2016 Alexander Katsevich ja Federico Giudiceandrea (A.K), (F.G.) 2017 Ronald R. Sederoff 2018 Torgny Näsholm ==Lähteet== ==Aiheesta muualla== *The Wallenberg Foundations, Investor and FAM (wallenberg.com) Luokka:Ruotsalaiset palkinnot Luokka:Ruotsin tiede ja tekniikka Luokka:Metsäteollisuus