EkBass/fiwiki-20250220-pages-articles huggingface dataset:
Harry Mäkelä

Harry Anssi Ensio Mäkelä (7. kesäkuuta 1931 Tyrvää – 9. helmikuuta 2001) oli suomalainen nyrkkeilijä, joka edusti Suomea kansainvälisissä otteluissa ja saavutti SM-mitaleja 1950-luvun lopulla raskaassa sarjassa. Mäkelä saavutti raskaassa sarjassa SM-pronssia vuonna 1956 sekä SM-hopeaa vuosina 1957–1959. Prahan EM-kilpailuissa 1957 hän hävisi ainoan ottelunsa mestaruuden lopulta voittaneelle neuvostoliittolaiselle Andrei Abramoville tyrmäyksellä ensimmäisessä erässä. Mäkelä voitti Pohjoismaiden-mestaruuden vuonna 1957. Mäkelä edusti seuratasolla Tyrvään Voimaa, Vaajakosken Terää ja Helsingin Voimailijoita. == Viitteet == Luokka:Suomalaiset nyrkkeilijät Luokka:Vuonna 1931 syntyneet Luokka:Vuonna 2001 kuolleet
Ossi Palvalin

Ossi Ensio Palvalin (13. toukokuuta 1937 Sysmä – 22. maaliskuuta 2019 Helsinki)Kuolinilmoitus, Helsingin Sanomat 19.4.2019, s. B 19 oli suomalainen nyrkkeilijä, joka hallitsi Suomessa kärpässarjaa 1960-luvun alkupuoliskolla. Sysmän Sisua edustanut Palvalin saavutti ensimmäisen SM-mitalinsa vuonna 1956, kun hän sijoittui kärpässarjassa hopealle. Hän voitti kärpässarjassa Suomen- mestaruuden vuosina 1960–1964. Moskovan EM-kilpailuissa 1963 hän hävisi ainoan ottelunsa romanialaiselle Constantin Ciucălle pistetuomiolla. Palvalin otteli 18 kertaa A-maaotteluissa. == Lähteet == Luokka:Suomalaiset nyrkkeilijät Luokka:Vuonna 1937 syntyneet Luokka:Vuonna 2019 kuolleet
Jug K. Marković

Jug K. Marković (s. 25. joulukuuta 1987 Belgrad) on serbialainen säveltäjä.Jug K. Marković Wins the 2019 ISCM Young Composer Award International Society for Contemporary Music Marković valmistui filosofian ja musiikin tiedekunnista Belgradissa. Hänen pääasiallinen opettajansa oli Vlastimir Trajković. Lisäksi hän on opiskellut Michael Finnissyn johdolla ja osallistunut mestarikursseille, joita ovat pitäneet Enno Poppe, Georges Aperghis, Mark Andre, John Corigliano, Fabien Levy, Raphael Cendo ja Richard Barret. Marković sai vuonna 2019 ISCM:n nuorten säveltäjien palkinnon sekakuorolle säveltämästään teoksesta Nirvana (2017), joka perustuu Vladislav Petković Disin samannimiseen runoon. Kaspars Ādamsonsin johtama Latvian radion kuoro esitti teoksen Tartossa ISCM:n World Music Daysilla vuonna 2019. Marković on saanut useita muitakin palkintoja. Hänen yhteistyökumppaneidensa joukossa ovat olleet Ensemble InterContemporain ja Klangforum Wien. == Lähteet == Luokka:Serbialaiset säveltäjät Luokka:Vuonna 1987 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
Crossvallia

Crossvallia on pingviinien (Spheniscidae) heimoon kuulunut, paleoseenikaudella elänyt suku. Ensimmäinen laji, C. unienwillia löydettiin vuonna 2000 Etelämantereelta. Vuonna 2019 harrastelijapaleontologi Leigh Love löysi uudelle pingviinilajille kuuluneen jalkaluun fossiilin, joka sittemmin sai tieteellisen nimen Crossvallia waiparensis. C. waiparens oli todennäköisesti 160 senttimetrin mittainen ja painoi 80 kilogrammaa. == Lähteet == Luokka:Pingviinilinnut
Karbetosiini

Karbetosiini (C45H69SN11O12) on peptideihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään lääketieteessä synnytyksenjälkeisen verenvuodon hoitoon ja se muistuttaa rakenteeltaan ja ominaisuuksiltaan oksitosiinia. Karbetosiini kuuluu WHO:n laatimaan tärkeimpien lääkeaineiden luetteloon. ==Ominaisuudet ja käyttö== Karbetosiini on optisesti aktiivinen yhdiste ja sen kiertokyky etikkahappoliuoksessa on -69 Yhdiste muistuttaa rakenteeltaan oksitosiinia. Se sitoutuu oksitosiinin tavoin oksitosiinireseptoreihin ja aiheuttaa kohdun supistuksia. Karbetosiinin etuna oksitosiiniin verrattuna on, että sen vaikutus on pitempikestoinen ja se on stabiili korkeammissa lämpötiloissa. Karbetosiinia käytetään lääketieteessä synnytyksenjälkeisen verenvuodon hoitoon erityisesti keisarinleikkausten yhteydessä. ==Haittavaikutukset== Karbetosiinin haittavaikutukset ovat samankaltaisia oksitosiinin kanssa. Niihin kuuluvat pääkipu, huonovointisuus, kuumeilu ja vilunväristykset. ==Lähteet== Luokka:WHO:n tärkeimmät lääkkeet
Jarmo Berglöf

Jarmo Tapani Berglöf (s. 8. joulukuuta 1941 Helsinki- 30. huhtikuuta 1994) oli suomalainen nyrkkeilijä, joka voitti 1960-luvun alkupuoliskolla yhteensä kolme Suomen-mestaruutta kevyessä välisarjassa ja välisarjassa ja siirtyi sitten ammattilaiseksi. Viipurin Nyrkkeilijöitä edustanut "Jarkki" Berglöf voitti Suomen-mestaruuden kevyessä välisarjassa (alle 63,5 kg) vuosina 1960 ja 1963 sekä välisarjassa (alle 67 kg) vuonna 1962. Lisäksi hän saavutti SM-hopeaa kevyessä välisarjassa vuonna 1961 ja välisarjassa vuonna 1964. Moskovan EM- kilpailuissa 1963 hän hävisi kevyessä välisarjassa ainoan ottelunsa skotlantilaiselle Richard McTaggartille pistetuomiolla. Samana vuonna Berglöf voitti Pohjoismaiden-mestaruuden. Kaikkiaan Berglöf otteli kuudessa maaottelussa. Jarmo Berglöf otteli ammattilaisena yli 30 ottelua. Ensimmäisen ammattilaistappionsa hän koki huhtikuussa 1965 välisarjan ottelussaan Conny Rudhofia vastaan, joka oli edellisenä vuonna kokenut tappion Olli Mäelle kevyen keskisarjan EM-ottelussa. Vuonna 1966 Berglöf voitti seuraavana vuonna Euroopan-mestariksi nousseen itävaltalaisen Johann Orsolicsin ja otteli ratkaisemattoman kevyen sarjan maailmanmestaruutta aiemmin hallussaan pitäneen Joe "Old Bones" Brownin kanssa. Aktiiviuran jälkeen Berglöf jatkoi nyrkkeilyharrastusta valmentajana. Aluksi hän ohjasi Viipurin Nyrkkeilijöiden poikanyrkkeilijöitä. Muutettuaan Kirkkonummelle hän osallistui Kirkkonummen Nyrkkeilykerhon valmennustoimintaan. Jarmo Berglöf kuoli liikenneonnettomuudessa huhtikuun lopussa 1994. Jarmo Berglöfin veli Harri Berglöf otteli nyrkkeilijänä maaotteluissa ja saavutti yhden SM-mitalin. == Lähteet == Luokka:Suomalaiset nyrkkeilijät Luokka:Suomalaiset nyrkkeilyvalmentajat Luokka:Liikenneonnettomuudessa kuolleet Luokka:Vuonna 1941 syntyneet Luokka:Vuonna 1994 kuolleet
Diva of Finland

Diva of Finland on vuonna 2019 ensi-iltansa saanut suomalainen draamakomediaelokuva, jonka on käsikirjoittanut ja ohjannut Maria Veijalainen. Elokuvan pääosissa ovat Suvi-Tuuli Teerinkoski, Linda Manelius, Jutta Myllykoski, Sonja Sippala, Meri Nenonen, Mikko Neuvonen ja Lauri Tilkanen. Diva of Finland sai ensi-iltansa 11. lokakuuta 2019. ==Rooleissa== == Juoni == Elokuvan tarina sijoittuu pohjoispohjalaisen Pudasjärven kunnan alueelle. Henna (Suvi-Tuuli Teerinkoski) odottaa pääsevänsä pois tuppukylästä ylioppilaskirjoitusten jälkeen. Naapuriin muuttaa vantaalainen Silja (Linda Manelius), joka on Hennaa kauniimpi ja lahjakkaampi. Silja vaikuttaa saavan kaiken, mistä Henna voi vain haaveilla, joten Henna alkaa seuraamaan Siljaa sosiaalisessa mediassa ja oikeassa elämässä, ja kateus sokaisee hänet, kirjaimellisesti. == Vastaanotto == Helsingin Sanomat Juho Typpö Hufvudstadsbladet Krister Uggeldahl Helsingin Sanomien kriitikko piti elokuvaa raikkaana nuortenelokuvana. Erityisesti pääosanesittäjiä Suvi-Tuuli Teerinkoskea ja Linda Maneliusta kiiteltiin erinomaisiksi ja karismaattisiksi. Keskisuomalainen antoi elokuvalle neljä tähteä, piti sitä ”lajityypissään erinomaisen taiturimaisena” ja luonnehti elokuvaa ”itsevarmaksi, eheäksi ja kummallisella tavalla vetovoimaiseksi”. Episodin toimittaja antoi elokuvalle kaksi tähteä viidestä perustellen: ”Teinidiivailu on sympaattinen tarina aikuisuuden kynnyksen haasteista, mutta elokuvana se on levoton ja poukkoileva kuin teinin mieliala.” == Lähteet == * https://ses.fi/tilastot-ja- tutkimukset/kotimaiset-katsojaluvut/ * https://ses.fi/elokuva/diva-of-finland/ * https://www.episodi.fi/elokuvat/diva-of-finland/ * https://www.finnkino.fi/event/303178/title/diva_of_finland/ * https://youtu.be/97DNQ3Q2WsI?t=167 * https://www.savonsanomat.fi/kulttuuri/elokuvat/Elokuva-arvio-Nuorille- aikuisille-suunnattu-Diva-of-Finland-on-lajityypissään-taiturimainen- elokuva/1449953 ===Viitteet=== == Aiheesta muualla == * * * Luokka:Vuoden 2019 suomalaiset elokuvat Luokka:Suomalaiset draamakomediaelokuvat
Patopäänsaaret

Patopäänsaaret on Päijänteen saari Päijät-Hämeessä Asikkalassa. == Maantietoa == Saari on 350 metriä pitkä, 280 metriä leveä ja sen pinta-ala on 3,0 hehtaaria . Ne sijaitsevat Asikkalanselän pohjoisosassa Isosaaren eteläpuolella samalla matalikolla sen kanssa. Saaret ovat hyvin matalat ja osassa pääsaarta on Päijänteen vedenpinnan vaihtelun synnyttämää kosteikkoa. Kummassakin päässä pääsaarta on kallioinen mäki, jonka korkeus ylittää 80 metriä mpy. Pääsaaren korkein kohta kohoaa siten vain noin kahden metrin korkeuteen Päijänteestä. Saaren lounaispäässä kalliolla on vapaa-ajan asunto. == Historiaa == Vuoden 1855–1856 Kalmbergin kartastossa on Isosaari piirretty näkyviin nimellä ”Ylinnäsaari”. Isosaaren eteläpuolelta kuitenkin puuttuu Patopäänsaaret, vaikka ne esiintyvätkin myöhemmissä kartoissa. Eräs selitys ilmaantumiselle saattaa olla saarien matala profiili. Kun Päijänteen pintaa laskettiin vuosien 1820–1832 aikana noin 120 senttimetriä perkaamalla Kalkkistenkoskea ja muita Kymijoen yläosien matalia kohtia, saattoi matalikon kiviä ja järvenpohjaa paljastua vedestä. Kalmbergin kartasto on piirretty ennen maastotöitä käyttäen pohjana vanhoja pitäjänkarttoja, jotka ovat yleensä peräisin 1800-luvun alkupuoliskolta. Patopääsaarten puuttuminen johtuu varmaan tästä työvaiheesta, sillä rannoilta katsellen matalat saaret on todennäköisesti jääneet huomiotta. Samalla voidaan arvioida, että Patopääsaaret ovat hyvin nuoria saaria. Heinolan seudun taloudellisissa kartoissa vuosilta 1920 ja 1942 on saaret piirretty ja nimetty karttoihin. Vuonna 1920 saaria on piirretty kolme ja niiden karttanimi on ”Patapäänsaaret”. Vuoden 1942 kartassa erilliset saaret on piirretty yhdeksi suuremmaksi saareksi . Vuoden 1965 peruskartassa ”Patapäänsaarilla” on kaksi pääsaarta ja lisäksi kahdeksan pikkuluotoa. Saaren kasvillisuudeksi on merkitty pensaikkoa ja suomaata. Suurten saarten korkeimmilla paikoille on merkitty mäntymetsää. Vuonna 1980 on tilanne sama, mutta läntisellä saarella on mökki. Saarien nimi on nyt ”Patopäänsaaret”. Viimeisessä painetussa kartassa on pääsaarien välinen alue piirretty kannakseksi. == Huomautukset == == Lähteet == Luokka:Asikkalanselän saaret Luokka:Asikkalan saaret
The Adventures of Rocky and Bullwinkle and Friends (videopeli)

The Adventures of Rocky and Bullwinkle and Friends on Nintendo Entertainment Systemille Radical Entertainmentin ja muille alustoille Imagineeringin kehittämä tasohyppelyvideopeli. T•HQ Software julkaisi pelin NES:ille ja Game Boylle vuonna 1992, Super Nintendo Entertainment Systemille vuonna 1993 ja Absolute Entertainment julkaisi pelin Sega Mega Drivelle vuonna 1994. Peli perustuu samannimiseen TV-sarjaan. ==Juoni== Pelin NES-versiossa Bullwinkle saa tietää, että hän on perinyt valtavan omaisuuden. Rockyn ja Bullwinklen on päästävä erilaisten tasojen läpi rahojen luokse kahden vihollisen - Borisin ja Natashan - yrittäessä estää heitä matkallaan. Pelin Game Boy, SNES, ja Mega Drive versioissa Rockyn ja Bullwinklen on saatava kolme museosta varastettua artifaktia takaisin. == Aiheesta muualla == * Luokka:Vuoden 1992 videopelit Luokka:Game Boy -pelit Luokka:Nintendo Entertainment System -pelit Luokka:Super Nintendo Entertainment System -pelit Luokka:Sega Mega Drive -pelit Luokka:Tasohyppelyt Luokka:Yhdysvalloissa kehitetyt videopelit
Akio Kaminaga

Akio Kaminaga (, 22. joulukuuta 1936 – 21. maaliskuuta 1993) oli japanilainen judon olympiamitalisti. Kaminaga voitti olympiahopeaa avoimessa painoluokassa Tokiossa 1964 hävittyään finaalissa hollantilaiselle Anton Geesinkille. Kaminaga oli ainoa japanilainen judoka, joka ei voittanut kultaa näissä olympialaisissa omassa painoluokassaan, mistä japanilainen media kritisoi häntä ankarasti. Japanin-mestaruuden hän voitti vuosina 1960, 1961 ja 1964. Hän myös voitti hopeaa judon maailmanmestaruuskilpailuissa Tokiossa vuonna 1958. == Lähteet == Luokka:Japanilaiset judokat Luokka:Japanilaiset olympiamitalistit Luokka:Vuonna 1936 syntyneet Luokka:Vuonna 1993 kuolleet
Shane Duffy

Shane Duffy (s. 1. tammikuuta 1992 Derry, Pohjois-Irlanti) on irlantilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskuspuolustaja. Hän edustaa kaudella 2023–2024 Englannin mestaruussarjassa pelaavaa Norwich Cityä. Duffy kuului vuoteen 2014 saakka Evertonin omistukseen mutta pelasi edustusjoukkueessa vain Valioliigassa viisi ottelua, Eurooppa-liigassa kaksi ottelua sekä cupien otteluita. Muutoin hän pelasi Evertonin reservijoukkueessa sekä lainalla Burnleyssä, Scunthorpe Unitedissa ja Yeovil Townissa. Vuosina 2014–2016 hän pelasi Blackburn Roversin joukkueessa Englannin mestaruussarjaa 63 ottelua, joissa hän teki viisi maalia. Duffy siirtyi elokuussa 2016 Brighton & Hove Albioniin, jossa hän ensimmäisellä kaudella pelasi mestaruussarjassa 31 ottelua ja teki kaksi maalia. Keväällä 2017 Brighton nousi Valioliigaan. Duffy pelasi kaudella 2017–2018 Valioliigassa 37 ottelua. Kaudella 2018–2019 hän pelasi Valioliigassa 35 ottelua ja teki niissä viisi maalia. Kaudella 2019–2020 hän pelasi Valioliigassa 19 ottelua ja teki niissä yhden maalin. Kauden 2020–2021 hän pelasi lainasopimuksella skotlantilaisseura Celticissä, jossa hän esiintyi 18 kertaa Skotlannin Valioliigassa ja teki kolme maalia. Hän pelasi Eurooppa-liigassa neljä ottelua, ensimmäisensä sitten kauden 2009–2010. Kaudella 2021–2022 Duffy pelasi Brightonissa 18 valioliigaottelua ja teki niissä yhden maalin. Kaudeksi 2022–2023 hän siirtyi Fulhamiin, aluksi lainasopimuksella. Hän pelasi kauden aikana viidessä ottelussa muutamia minuutteja otteluiden lopussa. Kesällä 2023 hän siirtyi sarjatasoa alempana pelaavaan Norwich Cityyn. Duffy pelasi sekä Pohjois-Irlannin että Irlannin nuorisomaajoukkueissa. Aikuisten tasolla hän on edustanut Irlannin maajoukkuetta ja pelannut kesäkuun 2023 loppuun mennessä 55 maaottelua, joista ensimmäisen kesäkuussa 2014. Hän on tehnyt maalin syyskuussa 2017 MM- karsintaottelussa Georgiaa vastaan, marraskuussa 2017 MM-jatkokarsinnassa Tanskaa vastaan, kesäkuussa 2019 EM-karsintaottelussa jälleen Tanskaa vastaan, syyskuussa 2020 Kansojen liigan ottelussa Bulgariaa vastaan, syyskuussa 2021 MM-karsintaottelussa Azerbaidžania vastaan, lokakuussa 2021 ystävyysottelussa Qataria vastaan ja marraskuussa 2021 MM-karsintaottelussa Luxemburgia vastaan. == Lähteet == Luokka:Irlantilaiset jalkapalloilijat Luokka:Vuonna 1992 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
Robert Lichton

Robert Lichton (Lichtone) (7. heinäkuuta 1631 Porvoon pitäjä – 8. tammikuuta 1692 Rörstrand Ruotsi) oli kuninkaallinen neuvos, Turun hovioikeuden presidentti, kenraaliluutnantti ja kreivi. Robert Lichtonin vanhemmat olivat eversti Johan Lichton ja Katarina Guthrie ja puoliso vuodesta 1662 Beata Rosenstierna (k. 1684). Lichton kuului skotlantilaiseen paronisukuun, mutta oli äitinsä puolelta suomalaisia Jägerhorneja. Nuoruutensa Lichton vietti Tervikin kartanossa Pernajassa. Jo lapsena muskettisoturiksi ryhtynyt Lichton ylennettiin luutnantiksi 1652 ja kansalaistettiin ruotsalaiseksi aateliseksi. Oltuaan maanpaossa tekemänsä surmatyön takia Lichton sai armahduksen 1664 ja astui uudelleen Ruotsin armeijan palvelukseen. Lundin taistelussa hän kunnostautui everstinä, joskin haavoittui pahasti. Vuonna 1679 hänet ylennettiin kenraalimajuriksi ja 1685 kenraaliluutnantiksi. Vuodesta 1660 valtiopäivätyöhön osallistuneesta Lichtonista tuli 1675 vapaaherra, Kronobergin ja Jönköpingin läänien maaherraksi hänet nimitettiin 1685 ja kuninkaalliseksi neuvokseksi ja Turun hovioikeuden presidentiksi 20. tammikuuta 1687, joskin hän astui virkaansa vasta 23. joulukuuta. Kreivin arvon Lichton sai 1687. Lichton omisti Tervikin kartanon ohella Iitin Perheniemen ja Tammisaaren maalaiskunnan Kopparön, samoin kuin läänityksiä Äyräpään kihlakunnassa ja tilan Ruotsin Rörstrandissa. ==Lähteet== ==Aiheesta muualla== *(maksullinen versio) Luokka:Suomen hovioikeuksien presidentit Luokka:Ruotsalaiset kreivit Luokka: Ruotsalaiset kenraalit Luokka:Suomen skotlantilaiset Luokka:Vuonna 1631 syntyneet Luokka:Vuonna 1692 kuolleet
Philip Billing

Philip Anyanwu Billing (s. 11. kesäkuuta 1996 Kööpenhamina) on tanskalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän edustaa Englannin Valioliigassa pelaavaa Bournemouthia. Billing siirtyi syksyllä 2012 kotimaastaan englantilaisseura Huddersfield Townin junioreihin. Hän pääsi edustusjoukkueessa mestaruussarjan otteluun ensimmäisen kerran huhtikuussa 2014 mutta enemmän peliaikaa hän sai vasta kaudella 2015–2016. Kausina 2017–2019 hän pelasi Huddersfieldin joukkueessa Valioliigaa 43 ottelua, joissa hän teki kaksi maalia. Billing siirtyi heinäkuussa 2019 Bournemouthiin, jossa hän kuului pitkän aikaa vakiokokoonpanoon. Kaudella 2019–2020 hän pelasi Valioliigassa 34 ottelua ja teki niissä yhden maalin. Kahdella seuraavalla kaudella Bournemouth pelasi mestaruussarjassa. Kaudella 2020–2021 Billing teki 34 ottelussa kahdeksan maalia ja seuraavalla kaudella 40 ottelussa kymmenen maalia. Kaudella 2022–2023 Billing pelasi Valioliigassa 36 ottelua ja teki niissä seitsemän maalia. Hänen peliaikansa väheni kauden 2023–2024 aikana, jolloin hän pelasi 29 valioliigaottelua, joista avauskokoonpanossa 13, ja teki kaksi maalia. Kaudella 2024–2025 hän on 17. joulukuuta mennessä pelannut kuudessa valioliigaottelussa yhteensä vain 65 minuuttia. Billing on pelannut Tanskan alle 19- ja 21-vuotiaiden maajoukkueissa. Alle 21-vuotiaiden EM- kilpailuissa 2019 hän pelasi Tanskan kaikki kolme ottelua muutamaa minuuttia vaille kokonaan. Hän pääsi Tanskan A-maajoukkueen mukaan vuonna 2019 ja ensimmäisen kerran pelaamaan ystävyysottelussa Färsaaria vastaan lokakuussa 2020. Hän pääsi vaihdosta kentälle ystävyysottelussa Serbiaa vastaan maaliskuussa 2022, Kansojen liigan ottelussa Itävaltaa vastaan kesäkuussa 2022 sekä EM-karsintaotteluissa Suomea ja Kazakstania vastaan maaliskuussa 2023. == Lähteet == Luokka:Tanskalaiset jalkapalloilijat Luokka:Vuonna 1996 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
Malcolm Troup

Malcolm Troup (22. helmikuuta 1930 Toronto – 8. joulukuuta 2021) oli kanadalainen pianisti ja musiikkipedagogi.Malcolm Troup The Canadian Encyclopedia Troupin opettajien joukossa olivat Kanadassa Norman Wilks ja Alberto Guerrero. Walter Giesekingiltä hän sai opetusta Saksassa vuosina 1954–1956. Hän debytoi 17-vuotiaana solistina Anton Rubinsteinin neljännen pianokonserton esityksessä ja sai vuonna 1955 Harriet Cohenin Commonwealth- mitalin. Troup on esiintynyt Kanadassa, Euroopassa, Etelä-Amerikassa ja Australiassa. Orkestereita, joiden kanssa hän on kansainvälisesti soittanut, ovat olleet Lontoon sinfoniaorkesteri, Hallé-orkesteri, Berliinin sinfoniaorkesteri, George Enescu -filharmonikot ja BBC:n sinfoniaorkesteri. Ensimmäistä kertaa Troup kiersi Etelä-Amerikassa vuonna 1961, ja vuonna 1967 hän sai Chilen yliopiston kunniaprofessorin arvon. Vuonna 1968 Troup sai musiikkitieteessä filosofian tohtorin arvon Yorkin yliopistosta. Hänen väitöskirjansa oli Messiaen and the modern mind. Vuosina 1970–1975 Troup toimi Guildhall School of Music and Draman musiikillisena johtajana. Vuonna 1981 hän sai professorin aseman Lontoon kaupunginyliopistossa, jossa toimi myös residenssipianistina ja musiikkijaoksen johtajana. Troup kuului monien kilpailujen tuomaristoihin. Vuonna 1978 hänestä tuli Euroopan pianonsoitonopettajien liiton puheenjohtaja. == Lähteet == Luokka:Kanadalaiset pianistit Luokka:Musiikkipedagogit Luokka:Vuonna 1930 syntyneet Luokka:vuonna 2021 kuolleet
Klaus Glahn

Klaus Glahn (s. 23. maaliskuuta 1942) on saksalainen judon olympiamitalisti. Glahn voitti olympiapronssia avoimessa painoluokassa Tokiossa 1964. Judo oli tällöin ensimmäistä kertaa olympialaisten lajina. Kahdeksan vuotta myöhemmin hän voitti hopeaa Münchenissa 1972 raskaassa sarjassa. Hän saavutti viisi mitalisijaa judon maailmanmestaruuskilpailuissa ja voitti Euroopan mestaruuden vuosina 1963, 1968 ja 1970. Hän saavutti judossa 9. danin mustan vyön. == Lähteet == Luokka:Saksalaiset judokat Luokka:Saksalaiset olympiamitalistit Luokka:Vuonna 1942 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
Rio Lobo

Rio Lobo on Howard Hawksin ohjaama yhdysvaltalainen lännenelokuva vuodelta 1970. Elokuvan pääosissa esiintyvät John Wayne, Jorge Rivero, Jennifer O’Neill, Christopher Mitchum ja Jack Elam. Rio Lobo on Howard Hawksin ja John Waynen viides yhteinen elokuva. Se jäi myös ohjaajalegenda Hawksin viimeiseksi elokuvaksi. Elokuva kuvattiin pääosin Tucsonissa, Arizonassa. Rio Lobo on Hawksin kolmas muunnelma samasta teemasta, jossa joukko suljettuun tilaan linnoittautuneita miehiä puolustautuu ylivoimaisia lainsuojattomia vastaan. Muut kaksi elokuvaa ovat Rio Bravo (1959) ja El Dorado (1966). Kaikkien näiden pääosassa nähdään John Wayne. == Juoni == Etelävaltioiden sissit tekevät uskaliaan ryöstön Pohjoisvaltioiden junaan. Eversti Cord McNally (John Wayne) saa kiinni kaksi kultajunan ryöstöön osallistunutta vihollisjohtajaa (Jorge Rivero ja Chris Mitchum). Vapauttaan vastaan miehet lupaavat paljastaa tietolähteensä. Yhdessä he lähtevät jahtaamaan liittovaltion pettureita, jotka ovat vastuussa junaryöstöjen sarjasta. Tehtävä huipentuu raivoisaan tulitaisteluun lainsuojattomien hallitsemassa Rio Lobon pikkukaupungissa. == Arvostelut == Aikana, jolloin spagettiwesternit ja Sam Peckinpahin karut ja realistiset kuvaukset olivat uudistaneet lännenelokuvaa, Rio Lobo oli vanhanaikainen ja perinteinen western, Tv-maailman kriitikon mukaan jopa väsähtäneen oloinen. Elokuvan ilmestyessä se sai enimmäkseen negatiivisia arvosteluja. Toisaalta The New York Timesin kriitikko Roger Greenspun luonnehti sitä myönteisesti todeten, että elokuva oli "tarpeeksi lähellä suuruutta pysyäkseen kuluvalla kaudella toistaiseksi kaikkien muiden edellä". Sittemmin elokuva on kasvattanut painoarvoaan. == Lähteet == == Aiheesta muualla == * Luokka:Howard Hawksin ohjaamat elokuvat Luokka:Vuoden 1970 yhdysvaltalaiset elokuvat Luokka:Yhdysvaltalaiset lännenelokuvat
Nicolas Pépé

Nicolas Pépé (s. 29. toukokuuta 1995 Mantes-la-Jolie, Ranska) on norsunluurannikkolainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän edustaa Espanjan La Ligassa pelaavaa Villarrealia. Pépé edusti Ranskassa Poitiersia, Angersia, lainasopimuksella Orléansia ja Lillea. Angersin ja Lillen joukkueissa hän pelasi Ligue 1:ssä 107 ottelua ja teki niissä 38 maalia. Kaudella 2018–2019 hän oli 22 maalillaan liigan toiseksi paras maalintekijä. Elokuussa 2019 Pépé siirtyi englantilaisseura Arsenaliin. Hän on 80 valioliigaottelussaan tehnyt 16 maalia. Kolmannessa Eurooppa-liigan ottelussaan portugalilaista Vitóriaa vastaan hän teki kaksi maalia. Kaikkiaan hän on 19 Eurooppa-liigan ottelussaan viimeistellyt kahdeksan maalia. Hän oli voittamassa FA Cupia 2020. Hän pelasi kauden 2022–2023 lainalla Ligue 1:n OGC Nicessä. Syyskuussa 2023 Pépé siirtyi Arsenalista ilmaissiirrolla turkkilaiseen Trabzonsporiin. Hän pelasi kaudella 2023–2024 Turkin Superliigassa 19 ottelua, joissa hän teki viisi maalia, niistä ensimmäisen marraskuussa vierasvoitossa liigassa lopulta toiseksi sijoittunutta Fenerbahçea vastaan (Trabzonspor sijoittui kolmanneksi). Pépé on pelannut Norsunluurannikon maajoukkueessa 46 ottelua ja tehnyt niissä kymmenen maalia. Afrikan-mestaruuskilpailuissa 2019 hän pelasi kolme ottelua, vuonna 2022 neljä ottelua, joissa hän teki kaksi maalia, ja vuonna 2024 viisi ottelua mutta ei enää voitokkaissa välierässä ja loppuottelussa. == Lähteet == Luokka:Norsunluurannikkolaiset jalkapalloilijat Luokka:Vuonna 1995 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
Päärinen

Päärinen on kylä Salon kaupungin Perniössä. Kylä sijaitsee Perniön asemanseudun vieressä Perniönjoen läntisellä vastarannalla. Päärisen suorakaiteen muotoinen kyläalue ulottuu Perniönjoelta länteen Kalassuon ja Honissuon yli Pajajärvenojalle saakka. Kylän asutus sijoittuu Perniönjoen laaksoon, kun valtaosa kylän alueesta on Teijon ylänköön kuuluvaa mäkistä ja metsäistä suomaata. Alueen keskivaiheilla on pieni muutaman talon Kuljun kulmakunta. Päärisistä on löytynyt rautakautinen asuinpaikka ja vanha polttokenttäkalmisto. Päärinen ja naapurikylä Paarskylä joen toiselta puolelta ovat saattaneet olla alkujaan samaa kylää. Pääristen tilamäärä on vaihdellut ja osa tiloista on ajoittain ollut autiona. Lopulta 1700-luvulla tilat ovat yhdistyneet yhdeksi säteriksi, jonka omistus päätyi Paarskylän kartanolle. 1800-luvulle tultaessa Pääristen tilan päärakennus on hävinnyt. ==Lähteet== Luokka:Perniön kylät
Denys Olijnyk

Denys Olijnyk (s. 16. kesäkuuta 1987 Zaporižžja, Ukrainan SNT) on ukrainalainen jalkapalloilija. Pelipaikaltaan hän on laitahyökkääjä. Olijnyk edustaa Veikkausliigassa pelaavaa SJK:ta. Olijnyk aloitti uransa Kiovan Dynamon organisaatiossa 17-vuotiaana, ensin seuran 3- ja 2-joukkueessa ja sen jälkeen muutaman ottelun ykkösjoukkueessa. Sen jälkeen hän pelasi lainalla Dynamosta Naftovyk-Ukrnafta Okhtyrkassa ja Arsenal Kiovassa, joista Arsenal pelasi Ukrainan pääsarjassa. Kausilla 2009–2010 ja 2010–2011 Olijnyk oli voittamassa Metalist Harkovan joukkueessa molempina kausina mestaruuspronssia ja oli maalintekijätilaston kärkikymmenikössä kummallakin kaudella. Seuraavat kolme kautta hän edusti Ukrainan pääsarjan Dnipro Dnipropetrovskia ja oli voittamassa seuran joukkueessa hopeaa viimeisellä kaudellaan eli 2013–2014. Syksyllä 2014 Denys Olijnyk siirtyi Ukrainasta ulkomaille. Hänen ensimmäinen ulkomaalaisseuransa oli Hollannin pääsarjan Vitesse, jossa hän pelasi kaksi kautta. Sen jälkeen kaudelle 2016–2017 hän siirtyi Saksan Bundesliigaan Darmstadt 98:aan. Seura putosi kauden pelien jälkeen kuitenkin Bundersliigasta. Sen jälkeen Olijnykin tie vei takaisin Ukrainaan ja sen pääsarjaseuraan Desna Chernihiv, mutta hän siirtyi kauden aikana toiseen maan pääsarjaseuraan FK Helios Harkovaan. Yhden Ukraina-kauden jälkeen Denys Olijnyk siirtyi Suomen Veikkausliigaan Seinäjoen Jalkapallokerhoon (SJK) kesällä 2018. Olijnyk jatkoi vielä kaudella 2019 ja oli seuransa SJK:n paras maalintekijä. Tammikuussa 2020 Olijnyk teki kahden vuoden jatkosopimuksen SJK:n kanssa. ==Saavutukset== * Ukraina mestaruushopeaa kaudella 2013–2014 Dnipro Dnipropetrovskissa * Ukrainan mestaruuspronssia kausilla 2009–2010 ja 2010–2011 Metalist Harkovassa. == Lähteet == == Aiheesta muualla == Luokka:Ukrainalaiset jalkapalloilijat Luokka:Vuonna 1987 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
Tampereen palomuseo

Tampereen palomuseo on Tampereen keskuspaloaseman yhteydessä toimiva erikoismuseo, joka tarjoaa tietoa palokunnan työstä ja Pirkanmaan pelastuslaitoksen historiasta. Museon perustivat eläkkeellä olevat palomiehet 1990-luvulla. Ensimmäinen näyttely valmistui vuonna 1998, ja se pysyi esillä 20 vuotta. Sen jälkeen museo remontoitiin ja tiloihin rakennettiin uusi näyttely yhdessä Vapriikin museoammattilaisten kanssa. Uudistettu palomuseo avautui yleisölle Tampereen päivänä 2019. Nykyisessä näyttelyssä on noin 150 esinettä, valokuvaa ja videota, jotka esittelevät muun muassa palomiesten työasuja ja työvälineitä. Museon vanhin esine on vuonna 1901 Tampereelle hankittu raskastekoinen paljenaamari eli savukypärä. Näytteillä on myös erikoinen pullanpilkkomiskone, jota palokunta on käyttänyt apuna kaupungin sorsien ruokinnassa. Museon kohdeyleisöä ovat pelastuslaitoksen omat työntekijät sekä muut palokunnan historiasta kiinnostuneet ihmiset. Museolla ei ole omaa vakituista henkilökuntaa eikä säännöllisiä aukioloaikoja, mutta siihen on päässyt tutustumaan vapaasti, kun keskuspaloasemalla on järjestetty avoimien ovien tapahtumia. Ryhmille palomuseota voidaan esitellä myös tilauksesta.Pirkanmaan pelastuslaitos Twitterissä 21.5.2018. Viitattu 2.11.2019. Museon tilat sijaitsevat kellarikerroksessa, johon ei ole esteetöntä kulkua. == Lähteet == == Aiheesta muualla== * Palomuseon kotisivut * Palomuseon esittelyvideo Pirkanmaan pelastuslaitoksen sivuilla * VirtualTampere: Virtuaalivierailu palomuseoon Palomuseo Luokka:Palo- ja pelastustoimi Luokka:Jussinkylä
Trézéguet

Mahmoud Ahmed Ibrahim Hassan (s. 1. lokakuuta 1994 Kafr El Sheikh), taiteilijanimeltään Trézéguet, on egyptiläinen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän edustaa Englannin Valioliigassa pelaavaa Aston Villaa. Trézéguet on edustanut kotimaassaan Al-Ahlia, Belgiassa Anderlechtia ja Mouscronia sekä Turkissa Kasımpaşaa. Heinäkuussa 2019 hän siirtyi englantilaisseura Aston Villaan. Hän pelasi kaudella 2019–2020 Valioliigassa 34 ottelua, joista 20 ottelua avauskokoonpanossa, ja teki niissä kuusi maalia. Liigacupin toisessa välieräottelussa Leicester Cityä vastaan hän teki viime hetkillä Aston Villan jatkopaikan ratkaisseen voittomaalin. Kauden 2020–2021 Valioliigassa hän pelasi 21 ottelua ja teki kaksi maalia. Hän voitti Al- Ahlissa Afrikan Mestarien liigan kausilla 2011–2012 ja 2012–2013, Egyptin Valioliigan kaudella 2013–2014 sekä CAF Super Cupin vuosina 2013 ja 2014. Trézéguet voitti alle 20-vuotiaiden Afrikan-mestaruuden 2013 ja pelasi samana vuonna myös ikäluokan MM-kilpailuissa. Hän on pelannut Egyptin maajoukkueessa 44 ottelua ja tehnyt niissä kuusi maalia marraskuun 2019 loppuun mennessä. Ensimmäisen maaottelunsa hän pelasi elokuussa 2014. MM-kilpailuissa 2018 hän pelasi Egyptin kaikissa kolmessa ottelussa avauskokoonpanossa. Hän saavutti hopeaa Afrikan-mestaruuskilpailuissa 2017 ja pelasi myös Afrikan- mestaruuskilpailuissa 2019. == Lähteet == Luokka:Egyptiläiset jalkapalloilijat Luokka:Vuonna 1994 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
Isao Inokuma

Isao Inokuma (, ) oli japanilainen judon olympiavoittaja. == Ura == Inokuma voitti raskaan sarjan olympiakultaa Tokiossa 1964. Hän myös voitti kultaa judon maailmanmestaruuskilpailuissa Rio de Janeirossa vuonna 1965. Japanin- mestaruuden hän voitti vuosina 1959 ja 1963. Vuosina 1960 ja 1961 hän sijoittui Japanin mestaruuskilpailuissa hopealle, häviten Akio Kaminagalle. Tokion olympialaisten aikaan Inokumalla oli viidennen danin musta vyö judossa. Hänen haastajansa kisoissa olivat kanadalainen Doug Rogers, joka oli harjoitellut Inokuman kanssa Japanissa, Neuvostoliiton Anzor Kiknadze ja Parnaoz Tšikviladze sekä Korean Kim Jong-Dai. Inokuma kohtasi Kiknadzen toisessa semifinaalissa ja voitti tämän tai-otoshi heitolla viiden minuutin kamppailun jälkeen, ja päätyi loppuotteluun Rogersin kanssa. Finaali eteni rauhallisesti ja vain vähän painimista nähtiin ensimmäiseen kymmeneen minuuttiin. Tuomarin varoitettua molempia judokoita mahdollisesta hylkäämisestä puutteellisen aktiviteetin vuoksi, ottelun tahti koheni hieman. Inokuma voitti tuomaripäätöksellä osoitettuaan hieman suurempaa taistelutahtoa, ja ottelun lopputulos oli kinsa. Inokuma lopetti kilpajudon vuonna 1966. Hän toimi urheilu-uransa jälkeen Tokain yliopiston opettajana ja rakennusliikkeen johdossa. == Yksityiselämä == Inokuma teki itsemurhan samuraiden perinteisellä tavalla seppukulla vuonna 2001. == Lähteet == == Kirjallisuutta == * == Aiheesta muualla == * Luokka:Japanilaiset judokat Luokka:Japanilaiset olympiavoittajat Luokka:Itsemurhan tehneet Luokka:Vuonna 1938 syntyneet Luokka:Vuonna 2001 kuolleet
Kultainen keihäs

Kultainen Keihäs on vuodesta 2016 alkaen Vantaalla järjestetty vuosittainen keihäänheittokilpailu. Kilpailun järjestää yleisurheiluseura Vantaan Salamat. Kultainen keihäs -tapahtumassa pääosassa on erityisesti naiskeihäänheitto. Naisten kisan voittaja saa aina seuraavan vuoden ajaksi haltuunsa Keihäänheittäjä-kiertopalkinnon. Vuosina 2016–2020 sekä 2023 kilpailu järjestettiin Vantaan Myyrmäen kentällä. Vuosina 2021–22 kilpailu järjestettiin Vantaan Hiekkaharjun kentällä. Vuoden 2022 kilpailussa heitettiin naisten kilpailu sekä parakeihäs, mutta ei miesten keihästä. Kultainen Keihäs palkittiin Vantaan vuoden 2022 parhaana urheilutapahtumana Vantaan Liikuntagaalassa. Miesten kilpailut Vuosi 1. 2. 3. 2016 Ari Mannio 81,07 Sami Peltomäki 79,02 Teemu Wirkkala 76,01 2017 Keshorn Walcott 84,16 Tero Pitkämäki 83,51 Brian Toledo 78,17 2018 Oliver Helander 85,46 Tero Pitkämäki 82,64 Lassi Etelätalo 78,38 2019 Magnus Kirt 89,33 Oliver Helander 82,17 Qinggang Zhao 80,49 2020 Toni Kuusela 81,36 Jarmo Marttila 74,02 Lassi Saarinen 73,58 2021Miesten keihäänheitto on tulossa takaisin – vahvoja vetoja avauskisassa: ”Tulos jäi kismittämään” Lassi Etelätalo 81,10 Rocco van Rooyen 80,73 Toni Kuusela 80,65 2023 Topias Laine 76,99 Lassi Yli-Kotila 74,58 Teemu Narvi 72,89 Naisten kilpailut Vuosi 1. 2. 3. 2016 Sanni Utriainen 59,41 Jenni Kangas 57,39 Heidi Nokelainen 56,40 2017 Heidi Nokelainen 57,95 Jenni Kangas 57,33 Jelena Jaakkola 56,92 2018 Jenni Kangas 59,33 Heidi Nokelainen 56,05 Saara Lipsanen 56,04 2019 Heidi Nokelainen 58,55 Saara Lipsanen 54,24 Sanni Utriainen 53,80 2020 Heidi Nokelainen 54,55 Julia Valtanen 54,10 Jatta-Mari Jääskeläinen 52,74 2021Naisten keihäässä kotimainen jymy-yllätys – Tero Pitkämäen opeilla komea kaari: ”Oli odotettua” Anni-Linnea Alanen 57,11 Jenni Kangas 56,20 Jatta-Mari Jääskeläinen 56,08 2022 Anni-Linnea Alanen 56,83 Sanne Erkkola 55,08 Jatta-Mari Jääskeläinen 54,24 2023 Anni-Linnea Alanen 58,19 Saara Lipsanen 52,37 Emilia Karell 52,25 == Lähteet == == Aiheesta muualla == * Kilpailun kotisivut Luokka:Suomen yleisurheilukilpailut Luokka:Vantaan urheilutapahtumat
Kanō Masanobu

Kanō Masanobu (1434—1530) oli japanilainen taidemaalari. Hän oli Ashikaga- shogunien virallinen taiteilija, ja hänen sukulaisensa jatkoivat hovimaalareina halliten japanilaista taidemaailmaa 300 vuoden ajan. == Lähteet == == Aiheesta muualla == * * The Kano School of Painting Department of Asian Art, The Metropolitan Museum of Art Luokka:Japanilaiset taidemaalarit Luokka:Vuonna 1434 syntyneet Luokka:Vuonna 1530 kuolleet
The Raven

The Raven voi viitata esimerkiksi seuraaviin asioihin: * The Raven, The Stranglersin albumi vuodelta 1979 * The Raven, Lou Reedin albumi vuodelta 2003 * Korppi (The Raven), yhdysvaltalainen elokuva vuodelta 1935 * Korppi (The Raven), yhdysvaltalainen elokuva vuodelta 1963 * Korppi (The Raven), yhdysvaltalainen elokuva vuodelta 2012 * "Korppi" ("The Raven"), Edgar Allan Poen runo
Lydia Kavina

Lydia Kavina (s. 1967 Moskova) on venäläissyntyinen, Yhdistyneeseen kuningaskuntaan asettunut thereministi ja säveltäjä.Lydia Kavina Mode RecordsBiography Lydia Kavina Kavina aloitti thereminin opiskelun 9-vuotiaana Leon Thereminin johdolla. Leon Theremin oli hänen isoisänsä serkku. Viisi vuotta aloittamisensa jälkeen Kavina aloitti uransa ensimmäisellä thereminkonsertilaan. Sittemmin hän on esiintynyt eri puolilla maailmaa konserteissa, teatterissa, radiossa ja televisiossa. Esiintymispaikkoja ovat olleet muiden muassa Moskovan konservatorion suuri sali, Royal Albert Hall (Lontoo), Théâtre du Châtelet (Pariisi), Concertgebouw (Alankomaat) ja Caramoor Center for Music and the Arts (Yhdysvallat). Kavina on tehnyt yhteistyötä muiden muassa Alankomaiden radiofilharmonikkojen (kapellimestari: Reinbert de Lewes), Venäjän kansallisten filharmonikkojen (kapellimestari: Vladimir Spivakov), Lontoon filharmonisen orkesterin ja Düsseldorfin sinfoniaorkesterin kanssa. Hän on esiintynyt solistina Danny Elfmanin Britannian-kiertueella ja Lera Auerbachin The Little Mermaid -baletin esityksissä. Kavinalla on Moskovan konservatoriosta saatu oppiarvo sävellyksessä. Hänen teostensa joukossa on thereminille sävelletty konsertto, jonka hän itse kantaesitti Gil Rosen johtaman Boston Modern Orchestra Projectin kanssa vuonna 1997. Kavina on myös tulkinnut vähemmän esitettyjä 1900-luvun teoksia, joihin ovat kuuluneet Edgar Varèsen Ecuatorial, Nikolai Obuhovin Testament ja Percy Graingerin teokset. Ohjelmistoon on kuulunut myös muiden muassa Olivier Messiaenin, John Cagen ja Sofija Gubaidulinan teoksia. Kavina on edistänyt aktiivisesti uuden kokeellisen musiikin tekemistä thereminille ja tilannut teoksia useilta nykysäveltäjiltä. Barbara Buchholzin ja Kammerensemble Neue Musik Berlinin kanssa hän perusti Touch! Don't Touch! -konserttiprojektin. Kavina on levyttänyt muiden muassa Bohuslav Martinůn, Joseph Schillingerin, Howard Shoren, Percy Graingerin ja Miklós Rózsan teoksia. Kavina on pitänyt mestarikursseja sekä workshopeja ja tehnyt video- oppimateriaalin Mastering the Theremin (1994), joka on vakiintunut aloittelevien thereministien keskuudessa yleiseen käyttöön. == Lähteet == Luokka:Venäläiset säveltäjät Luokka:Brittiläiset säveltäjät Luokka:Thereministit Luokka:Vuonna 1967 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
Rex Orange County

Alexander O'Connor (s. 4. toukokuuta 1998), paremmin taiteilijanimellään tunnettu Rex Orange County on englantilainen artisti ja lauluntekijä. O'Connor joutuu 3. tammikuuta 2023 oikeuteen syytettynä kuudesta kesällä 2020 väitetyksi tapahtuneesta seksuaalirikoksesta. Hän oli asian johdosta tutkintavankeudessa, mutta vapautettiin takuita vastaan. Hän on perunut loppuvuoden 2022 konserttinsa oikeuskäsittelyn vuoksi. ==Diskografia== ===Studioalbumit=== * Bcos U Will Never B Free (2015) * Apricot Princess (2017) * Pony (2019) * Who Cares? (2022) ===Singlet=== * Japan (2015) * Uno (2016) * Best Friend (2017) * Sunflower (2017) * Untitled (2017) * Never Enough (2017) * Edition (2017) * Loving Is Easy (feat. Benny Sings, 2017) * You’ve Got a Friend in Me (feat. Randy Newman, 2018) * New House (2019) * Pluto Projector (2019) * Always (2019) * Never Had the Balls (2019) ==Lähteet== ==Aiheesta muualla== * AllMusicissa Luokka:Elävät henkilöt Luokka:Vuonna 1998 syntyneet Luokka:Englantilaiset laulajat
ÖFB Frauen-Bundesliga

ÖFB Frauen-Bundesliga on Itävallan korkein naisten sarjataso jalkapallossa. Sarjassa pelaa nykyään 10 joukkuetta. Wienin jalkapalloliitto perusti naisten sarjan 1972. Sarjaa pelattiin sen alaisuudessa vuoteen 1982, jolloin se siirtyi Itävallan jalkapalloliiton hoidettavaksi. Frauen-Bundesligan menestyimmät seurat ovat USC Landhaus Wien ja SV Neulengbach, joilla molemmilla on 12 mestaruutta. == Joukkueet kaudella 2019–2020 == Joukkue Kaupunki SKV Altenmarkt Altenmarkt an der Triesting FC Bergheim Bergheim SK Sturm Graz Graz SV Horn Horn FC Wacker Innsbruck Innsbruck SV Neulengbach Neulengbach SKN St. Pölten St. Pölten FC Südburgenland Oberwart FFC Vorderland Röthis SG Austria Wien / USC Landhaus Wien == Mestarit == * 1973 – Favoritner AC * 1974 – USC Landhaus Wien * 1975 – KSV Ankerbrot Wien * 1976 – USC Landhaus Wien * 1977 – SV Elektra Wien * 1978 – USC Landhaus Wien * 1979 – SV Elektra Wien * 1980 – SV Elektra Wien * 1981 – USC Landhaus Wien * 1982 – USC Landhaus Wien * 1983 – USC Landhaus Wien * 1984 – SV Aspern * 1985 – ESV Ostbahn XI Wien * 1986 – 1. DFC Leoben * 1987 – 1. DFC Leoben * 1988 – USC Landhaus Wien * 1989 – USC Landhaus Wien * 1990 – Union Kleinmünchen * 1991 – Union Kleinmünchen * 1992 – Union Kleinmünchen * 1993 – Union Kleinmünchen * 1994 – Union Kleinmünchen * 1995 – USC Landhaus Wien * 1996 – Union Kleinmünchen * 1997 – USC Landhaus Wien * 1998 – Union Kleinmünchen * 1999 – Union Kleinmünchen * 2000 – USC Landhaus Wien * 2001 – USC Landhaus Wien * 2002 – Innsbrucker AC * 2003 – SV Neulengbach * 2004 – SV Neulengbach * 2005 – SV Neulengbach * 2006 – SV Neulengbach * 2007 – SV Neulengbach * 2008 – SV Neulengbach * 2009 – SV Neulengbach * 2010 – SV Neulengbach * 2011 – SV Neulengbach * 2012 – SV Neulengbach * 2013 – SV Neulengbach * 2014 – SV Neulengbach * 2015 – FSK St. Pölten-Spratzern * 2016 – FSK St. Pölten- Spratzern * 2017 – SKN St. Pölten * 2018 – SKN St. Pölten * 2019 – SKN St. Pölten == Lähteet == Luokka:Itävallan jalkapallosarjat
Jahir Barraza

Jahir Alejandro Barraza Flores (s. 17. syyskuuta 1990 Ciudad Delicias, Meksiko) on meksikolainen jalkapalloilija, joka pelaa hyökkääjänä Ykkösen FF Jarossa. Aiemmin hän on pelannut Meksikon sarjoissa. Jahir Barrazan pelaajaura alkoi Meksikon sarjoissa kaudella 2007-2008 4. korkeimmalta sarjatasolta. Sen jälkeen hän siirtyi tammikuussa 2009 maan pääsarjassa pelanneen Club Atlasin riveihin. Ensimmäisen vuodet hän pelasi seuran reservijoukkueessa 3. sarjatasolla vuodet 2008-2011 eli kolme kautta. Sen jälkeen hän siirtyi pääsarjassa pelaavaan Atlasin kokoonpanoon vuosiksi 2010-2015 eli viiden kauden ajan. Kaudella 2014-2015 hän pelasi toisessa pääsarjajoukkueessa Leones Negros de la UdeG. Seuraava kaudet menivät 2. sarjatason Club Necaxassa, Atlético San Luisissa ja Venados FC:ssä. Vuonna 2019 Jahir Barraza siirtyi Yhdysvaltoihin UCL:n San Antonio FC:n riveihin, josta hän jatkoi samana vuonna Suomeen Ykkösessä pelanneen FF Jaron hyökkääjäksi. == Lähteet == == Aiheesta muualla == * Jahir Barraza Medio Tempon sivuilla * Jahir Barraza Soccerwayn sivuilla Luokka:Meksikolaiset jalkapalloilijat Luokka:Vuonna 1990 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
USC Landhaus Wien

USC Landhaus Wien on itävaltalainen jalkapalloseura, jonka kotipaikka on Wien. USC Landhaus Wien pelaa naisten pääsarjatasolla, ÖFB Frauen-Bundesligassa. Edustusjoukkue on nykyään yhteinen FK Austria Wienin kanssa. == Historia == USC Landhaus Wien perustettiin 1968. Itävallassa ei tuolloin ollut vielä vastustajia ja joukkue kävi pelaamassa muun muassa Neuvostoliitossa. Naisten sarja perustettiin 1972 ja heti ensimmäisellä kaudella USC Landhaus sijoittui toiseksi. Seuraavalla kaudella seura voitti ensimmäisen mestaruutensa, joita sillä on nykyään 12. Ensimmäisen Itävallan cupin USC Landhaus voitti 1973 ja cup-mestaruuksia sillä on yhteensä 11. Seura on Itävallan menestynein. == Saavutukset == * Itävallan mestaruus (12) ** 1974, 1976, 1978, 1981, 1982, 1983, 1988, 1989, 1995, 1997, 2000, 2001 * Itävallan cupin voitto (11) ** 1973, 1975, 1976, 1980, 1986, 1987, 1988, 1997, 2000, 2001, 2002 == Lähteet == == Aiheesta muualla == * Virallinen sivusto Luokka:Itävaltalaiset jalkapalloseurat
C. P. Joshi

C. P. Joshi (s. 29. heinäkuuta 1950 Nathdwara) on intialainen poliitikko, joka on toiminut vuodesta 2019 alkaen Rajasthanin osavaltioparlamentin puhemiehenä. Hän on toiminut viisi kautta Rajasthanin lainsäätäjänä, edustaen kongressipuoluetta. Vuonna 2009 hänet äänestettiin maansa parlamentin alahuoneeseen, jossa hän toimi maaseudunkehitysministerinä vuoteen 2011 asti. Vuosina 2011–2013 hän toimi tieliikenteestä vastaavana ministerinä. Vuonna 2012 hänestä tuli rautatieministeri, kun All India Trinamool Congress -puolue erosi hallituksesta, minkä seurauksena edellinen rautatieministeri Mukul Roy erosi. Seuraavana vuonna hänestä tuli jälleen väliaikainen rautatieministeri, kun virkaa hoitanut Pawan Kumar Bansal joutui korruptiokohun keskellä eroamaan. Rajasthanissa Joshi johti kongressipuolueen paikallisosastoa vuodesta 2003. Hänen johdollaan puolue voitti vuoden 2008 osavaltiovaaleissa, mutta hän itse hävisi yhdellä äänellä. Joshi on valmistunut psykologian tohtoriksi Udaipurin yliopistosta, hän on myös toiminut professorina siellä. ==Lähteet== ==Aiheesta muualla== Luokka:Intian ministerit Luokka:Lok Sabhan jäsenet Luokka:Intian kongressipuolueen poliitikot Luokka:Vuonna 1950 syntyneet Luokka:Elävät henkilöt
Rajsamand

Rajsamand on Intian Rajasthanin osavaltiossa sijaitseva kaupunki, joka toimii samannimisen piirikunnan hallinnollisena keskuksena. Kaupunki on saanut nimensä 1600-luvulla rakennetusta Rajsamandjärvestä, joka on paikalliselle maanviljelykselle elintärkeä. Kaupungin väkiluku on vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan 67 798 henkeä. Suurin uskonto on hindulaisuus, jonka kannattajia on noin 84 prosenttia väestöstä. Toiseksi eniten on muslimeita, joiden määrä on hieman alle 10 %, jainalaisia on kolmanneksi eniten alle 6 % osuudella. Rajsamandissa on esiintynyt 2010-luvun lopulla islaminuskoisten vierastyöläisten vastaista mielialaa. Vuoden 2017 joulukuun kuudentena päivänä eräs osavaltioon saapunut bengalisiirtolainen tuli murhatuksi. Hänen murhansa jälkeen sadat Rajsamandiin saapuneet bengalit pakenivat kaupungista. ==Lähteet== Luokka:Rajasthanin kaupungit
Rajsamandin piirikunta

Rajsamandin piirikunta on Intian Rajasthanin osavaltiossa sijaitseva piirikunta, jonka pääkaupunkina toimii Rajsamandin kaupunki. Piirikunta perustettiin 10. huhtikuuta 1991 erottamalla se Udaipurin piirikunnasta. Rajsamandin piirikunnan väkiluku oli 1 156 597 henkeä vuoden 2011 väestönlaskennassa. Suurin uskonto piirikunnassa on hindulaisuus, jota tunnustaa yli 95 prosenttia väestöstä. Toiseksi eniten on muslimeita, joiden määrä jää hieman alle kolmeen prosenttiin, jainalaisia on yli prosentti. Piirikunnan suurimmat kaupungit ovat Rajsamand, Nathdwara, Deogarh ja Amet. ==Lähteet== Luokka:Rajasthanin piirikunnat
Kosti Koski

Kosti Johannes Koski (3. marraskuuta 1905 Tampere – 25. syyskuuta 1944 Hammaslahti) oli suomalainen teatteri- ja elokuvanäyttelijä.Kalevi Koukkusen elämäkerta Kosti Koskesta EloNetissäSuomen sodissa 1939-1945 menehtyneet- tietokanta Koski hyväksyttiin 1928 Suomen Näyttämöopiston kaksivuotiselle kurssille. Hän näytteli 1929–1930 sivuosia kahdeksassa näytelmässä Suomen Kansallisteatterissa, hän oli muun muassa jääkärihevosmies Suvela Jääkärin morsian-näytelmässä 1929 ja Macheathin miehiin kuulunut Ede musiikkinäytelmässä Kerjäläisooppera 1930. Koski tuli iltanäyttelijäksi Kotkan Näyttämölle kaudellee 1932–1933 ja oli sitten pari vuotta vakinaisena näyttelijänä siellä. Hän esitti lehtori Einolaa Toivo Pekkasen Sisarukset- näytelmässä joka esitettiin 9. joulukuuta 1933 Kotkan Näyttämön 15-vuotisjuhlanäytäntönä ja Koiton Näyttämöllä 27. maaliskuuta 1934 Helsingissä maaliskuun lopulla pidettyjen teatteripäivien yhteydessä. Koski esitti sitten paroni Axel Silfversköldiä Risto Orkon elokuvassa Siltalan pehtoori 1934, tämä on ainoa hänen tunnettu elokuvaroolinsa.Näyttämöopisto, Näyttämö, 01.01.1928, nro 11, s. 7,Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot Kosti Koski kuoli syyskuun lopulla 1944 tapaturmaisesti, hän oli palvellut viimeksi kersanttina 14. Vaatetuskomppaniassa jatkosodassa. Koski haudattiin Tampereen sankarihautaan Kalevankankaan hautausmaalle. == Lähteet == Luokka:Suomalaiset teatterinäyttelijät Luokka:Suomalaiset elokuvanäyttelijät Luokka:Suomalaiset toisessa maailmansodassa kaatuneet Luokka:Vuonna 1905 syntyneet Luokka:Vuonna 1944 kuolleet
Anzor Kiknadze

Anzor Kiknadze (26. maaliskuuta 1934 – 17. marraskuuta 1977) oli georgialainen judon olympiamitalisti. Kiknadze voitti olympiapronssia raskaassa sarjassa Tokiossa 1964 edustaen Neuvostoliittoa. Judo oli tällöin ensimmäistä kertaa olympialaisten lajina. Hän saavutti yhteensä kaksi mitalisijaa judon maailmanmestaruuskilpailuissa (molemmat pronssia) ja voitti 1960-luvulla Euroopan mestaruuden neljä kertaa ja hopeasijan kaksi kertaa. Koska Neuvostoliiton ensimmäiset judon mestaruuskisat järjestettiin vasta 1973, ei Kiknadze sijoittunut kotimaassaan judossa koskaan mitaleille, mutta Sambossa hän oli raskaan sarjan mestari 1961–1965. == Lähteet == Luokka:Neuvostoliittolaiset judokat Luokka:Neuvostoliittolaiset olympiamitalistit Luokka:Vuonna 1934 syntyneet Luokka:Vuonna 1977 kuolleet
Vappu Elo

Vappu Elo (2. toukokuuta 1909 Viipuri – 17. tammikuuta 1947 Helsinki) oli suomalainen teatteri- ja elokuvanäyttelijä. Kalevi Koukkusen elämäkerta Vappu Elosta EloNetissä]Löytyykö teatterimuseosta tietoa näyttelijä Vappu Elosta?, Kysymuseolta.fi (Pälvi Laine) 14.11.2013 Vappu Elon kasvatusisä oli teatterinjohtaja Kosti Elo. Hän kävi Tampereella tyttökoulun ja aloitti syksyllä 1927 harjoittelijana Tampereen Teatteriissa. Elon koenäytäntö oli tammikuussa 1928 Tillyn roolissa wieniläisnäytelmässä Eedenin yrttitarha.Tampereen Teatterissa tänään Vappu Elon koenäytäntö, Aamulehti 11.1.1928, nro 10, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistotTeatteriemme johto ja näyttelijäkunnat näytäntökautena 1928–29, Näyttämö, 1.1.1928, nro 11, s. 14, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot Hän oli näyttelijänä Tampereen Teatterissa vuoteen 1929 saakka. Sen jälkeen hän siirtyi 1929 kasvatusisänsä johtamaan Tampereen Työväen Teatteriin, ja hän esiintyi siellä muun muassa näytelmässä Romeo ja Julia Juliana ja operetissa Iloinen leski Valenciennenä. Vuonna 1938 Elo siirtyi näyttelijäksi Arvi Kivimaan johtamaan Helsingin Kansanteatteriin, jossa hän tuli tunnetuksi erityisesti salonkinäytelmien sankarittarena. Elo oli ensimmäisessä elokuvaroolissaan paronitar Silfversköldinä Risto Orkon elokuvassa Siltalan pehtoori 1934. Hänen tunnetuin elokuvaroolinsa oli kauppaneuvoksetar Kaavion Kirsti-tytär Valentin Vaalan 1937 ohjaamassa elokuvassa Juurakon Hulda. Roland af Hällströmin 1938 ohjaamassa elokuvassa Paimen, piika ja emäntä Elo esitti Veikkolan Annastiinaa. Samassa elokuvassa näytteli myös hänen kasvatusisänsä Kosti Elo. Viimeinen elokuvarooli Elolla oli 1947 valmistuneessa Yrjö Nortan ohjaamassa elokuvassa Sisulla ja sydämellä, jossa hän esitti päähenkilön Lailan äitiä. Elo kuoli pitkällisen sairauden jälkeen tammikuussa 1947 viikko ennen viimeisen elokuvansa ensi-iltaa.Vappu Elo kuollut, Sisämaa-Laatokka 19.1.1947, nro 14, s. 3, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot == Lähteet == == Aiheesta muualla == * Kuva Vappu Elosta Julian roolissa näytelmässä Romeo ja Julia 26. syyskuuta 1929, Museokeskus Vapriikki (Finna) * Romeo ja Julia Tampereen Työväen Teatterissa, Työväen näyttämötaide: Suomen työväen näyttämöiden liiton äänenkannattaja,1.10.1929, nro 14, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot Luokka:Suomalaiset teatterinäyttelijät Luokka:Suomalaiset elokuvanäyttelijät Luokka:Vuonna 1909 syntyneet Luokka:Vuonna 1947 kuolleet