DocSA/legal-position-indexes huggingface dataset:
Про відповідність призначеного особі покарання тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення і даним про особу засудженого
Суд: Касаційний кримінальний суд

У цій справі суд першої інстанції при призначенні засудженому покарання врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень (ч. 2 ст. 156 КК), які відповідно до ст. 12 КК є тяжкими  (форму вини, мотив, спосіб, характер вчиненого діяння, ступінь здійснення злочинного наміру, тяжкість наслідків), дані про особу винного, його вік, сімейний та матеріальний стан, позитивну характеристику за місцем проживання. Визнав обставинами, які обтяжують покарання ̶ вчинення злочину повторно та вчинення кримінального правопорушення щодо особи, яка перебуває в матеріальній залежності від винного.
Апеляційний суд не погодився з вироком місцевого суду в частині призначеного покарання. За відсутності обставин, що пом'якшують покарання, а також за наявності обставин, що обтяжують покарання, якими апеляційний суд визнав повторність (15 епізодів розпусних дій щодо своєї малолітньої та в подальшому неповнолітньої доньки, яка проживала з ним без матері, що є аморальним та відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи, призвело до наявності у неповнолітньої потерпілої ознак посттравматичного стресового розладу) та вчинення злочину щодо особи, яка перебуває у матеріальній залежності від винного, з урахуванням всього викладеного у сукупності, суд призначив особі більш суворе покарання в межах санкції ч. 2 ст. 156 КК, але без позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, що передбачено санкцією як альтернативне
Про необгрунтоване застостосування до особи, засудженої за ч. 1 ст. 111-1 КК, конфіскації майна як додаткового виду покарання
Суд: Касаційний кримінальний суд

Верховний Суд перевірив, що засуджена займала посаду у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, та отримувала оплату такої праці. Тобто, в її діях наявний корисливий мотив, що є підставою для застосування до засудженої додаткового, передбаченого санкцією статті, покарання у виді конфіскації належного їй майна.
Водночас, виходячи з конкретних обставин цього кримінального провадження, ураховуючи мету покарання, яка полягає в необхідності виправлення засудженої, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженою, так і іншими особами, тяжкість вчиненого кримінального правопорушення (санкцією ч. 2 ст. 111-1 КК передбачено покарання у виді позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від 10 до 15 років з конфіскацією майна або без такої), даних про особу засудженої, зокрема, яка має постійне місце проживання, працювала вчителем початкових класів, не заміжня, раніше не судима, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, позитивно характеризується за місцем мешкання, обставини, що пом’якшують покарання (визнання вини та щире каяття), відсутність обставин, які обтяжують покарання, дотримуючись принципу співмірності та індивідуалізації покарання колегія суддів дійшла висновку про зміну судових рішень в частині призначеного додаткового покарання у виді конфіскації належного їй майна, крім житла.
Про призначення покарання із застосуванням положень ст. 69-1 КК 
Суд: Касаційний кримінальний суд

Верховний Суд указав, що санкцією ч. 1 ст. 436-1 КК, за якою особу засуджено, передбачено покарання у виді обмеженням волі на строк до 5 років або позбавлення волі на той самий строк, з конфіскацією майна або без такої.
З огляду на це та відповідно до приписів ст. 69-1 КК покарання засудженому у виді позбавлення волі не може перевищувати двох третин максимального розміру покарання, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 436-1 цього Кодексу, що становить 3 роки 4 місяці. Проте зазначених вимог закону суди першої та апеляційної інстанцій не врахували.
Натомість в ухвалі апеляційний суд зазначив, що в разі відсутності однієї з обставин, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 66 КК, застосування щодо особи положень ст. 69-1 цього Кодексу є неможливим. Тож з огляду на те, що в цьому кримінальному провадженні не завдано майнової шкоди, апеляційний суд дійшов висновку, що відсутність пом’якшуючої покарання обставини "добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди" є перешкодою для їх застосування.
Однак такий висновок апеляційного суду є помилковим і не узгоджується зі сталою судовою практикою, відповідно до якої під час призначення покарання із застосуванням ст. 69-1 КК добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди не враховується (відсутність цієї ознаки не є перешкодою для застосування спеціальних правил призначення покарання) тоді, коли такі збитки або шкоду не заподіяно (постанови ККС ВС від 22.06.2023 у справі No 953/22223/21, від 08.11.2023 у справі No 645/4180/17, від 26.12.2023 у справі No 378/256/20, від 19.06.2024 у справі No 496/2594/23).
Тому Верховний Суд касаційну скаргу прокурора задовольнив і зменшив розмір призначеного засудженому покарання до меж, установлених ст. 69-1 КК, із застосуванням положень ч. 4 ст. 70, статей 75, 76 КК, визначених судами попередніх інстанцій.
Щодо неможливості врахування при призначенні покарання обставин, які є кваліфікуючими ознаками злочинів та самостійними елементами об’єктивної сторони
Суд: Касаційний кримінальний суд

Сторона обвинувачення, основним аргументом своєї незгоди із застосуванням норм ст. 75 КК щодо засуджених, вказує те, що останні вчинили нетяжкий і тяжкий злочини за попередньою змовою групою осіб, з погрозою вбивства та заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вимагали передати майно і вдалися до реального застосування насильства. Також прокурор зазначає, що засуджені офіційно не працевлаштовані, а законні джерела заробітку у них відсутні.
ККС ВС звертає увагу, що місцевий суд визнав доведеним обвинувачення, яке інкримінувалося засудженим органом досудового розслідування, та засудив їх за ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 189 КК. Таким чином, вказані обставини, на які посилається прокурор, є кваліфікуючою ознакою злочинів та самостійними елементами його об’єктивної сторони. Вони прямо закріплені законодавцем у диспозиції статті й наявні в юридичному формулюванні обвинувачення та були враховані судом при кваліфікації дій засуджених. Отже, вони не можуть бути повторно враховані при призначенні покарання, як про те безпідставно йдеться у касаційній скарзі прокурора.
ККС ВС погоджується із висновками апеляційного суду про те, що відсутність офіційних видів заробітку у засуджених не обов’язково свідчить про їх підвищену суспільну небезпечність
Про застосування до особи, засудженої за ч. 2 ст. 125 КК, примусових заходів медичного характеру
Суд: Касаційний кримінальний суд

З матеріалів провадження вбачається, що під час проведення досудового розслідування в кримінальному провадженні слідчим не було встановлено даних, які би вказували на розлад психічної діяльності у обвинуваченої або наявність у неї психічного захворювання. Крім того, відповідно до довідки обласної психоневрологічної лікарні від 15.09.2022 остання не зверталась за медичною допомогою до психіатра.
При розгляді справи в суді першої інстанції у судовому засіданні 16.10.2022 суд звернув увагу на неадекватну поведінку обвинуваченої і відклав розгляд справи, а в наступному судовому засіданні 02.11.2022 задовольнив клопотання прокурора та призначив у справі амбулаторну судово-психіатричну експертизу щодо визначення її психічного стану.  Згідно з висновком судової психіатричної експертизи від 29.12.2022, при експертному обстеженні у обвинуваченої  було виявлено ознаки параноїдної шизофренії, унаслідок якої вона не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. У період інкримінованих дій остання також була позбавлена здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними. Через свій психічний стан потребує поміщення до спеціального лікувального закладу з метою лікування та запобігання вчинення нею суспільно-небезпечних діянь.
При вирішенні питання про застосування до особи, засудженої за ч. 2 ст. 125 КК, примусових заходів медичного характеру суд першої інстанції урахував характер вчиненого нею суспільно-небезпечного діяння, дані про її особу, стан здоров’я, вік та думку учасників судового розгляду, і керувався приписами ст. 94 КК при обранні виду примусових заходів
Про правильну кваліфікацію дій засудженого за ч. 2 ст. 121 КК (відмежування від ст. 123 КК)
Суд: Касаційний кримінальний суд

Засуджений у касаційній скарзі посилається на те, що суд апеляційної інстанції не надав оцінки тому факту, що він скоїв кримінальне правопорушення у стані сильного душевного хвилювання, яке викликане протиправною поведінкою потерпілого, а тому його дії необхідно кваліфікувати за ст. 123 КК. 
ККС ВС зазначив, що кваліфікація дій винного як вчинення злочину в стані сильного душевного хвилювання можлива лише у разі, якщо стан сильного душевного хвилювання раптово виник внаслідок протизаконного насильства, систематичного знущання або тяжкої образи з боку потерпілого. Установлення фактичних даних, які б свідчили про наявність таких обставин, які могли б викликати у винного стан сильного душевного хвилювання, є  компетенцією суду. Стан сильного душевного хвилювання є обов’язковою ознакою суб’єктивної сторони злочину, яка підлягає доказуванню у кримінальному провадженні. 
Суд апеляційної інстанції встановив, що відомостей з приводу наявності у засудженого в момент вчинення злочину емоційного стану, який значною мірою знижує його здатність усвідомлювати свої дії або керувати ними, матеріали провадження не містять. На підтвердження вказаних доводів стороною захисту жодних доказів не надано, не наведено їх і в апеляційній та касаційній скаргах. Тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що посилання обвинуваченого на його емоційний стан в момент завдання тілесних ушкоджень потерпілому не виправдовує його дій та не спростовує висунутого обвинувачення. Отже, за встановлених судом першої інстанції обставин дії засудженого за ч. 2 ст. 121 КК кваліфіковано правильно, оскільки він умисно завдав потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, що спричинило смерть потерпілого.
Про наявність в діях виправданого складу кримінального правопорушення, пердабченого ч.1 ст. 367 КК
Суд: Касаційний кримінальний суд

ККС ВС звернув увагу на те, що будівництво – це  галузь, діяльність якої  усталено регулюється законами, підзаконними актами, будівельними нормами та нормативними документами (стандартами), які чітко  регламентують  порядок проведення проектних та будівельних робіт, тому їх дотримання є обов’язковим. Виконання усіх видів будівельних робіт (в тому числі й за державні кошти) безумовно повинно здійснюватися у відповідності до проектно-кошторисної документації із неухильним дотриманням будівельних норм та стандартів. Механізм здійснення технічного нагляду під час капітального ремонту будівель і споруд визначений Порядком здійснення технічного нагляду під час будівництва об'єкта архітектури, що затверджений постановою Кабміну No 903 від 11.07.2007. Пунктом 7 Порядку визначено, що у разі виявлення відхилень від проектних рішень, допущених під час будівництва об'єкта, особа, що здійснює технічний нагляд, повідомляє про це замовнику (забудовнику) і відповідному органу державного архітектурно-будівельного контролю для вжиття заходів відповідно до законодавства.
Сторона захисту, обстоюючи свою позицію, вказувала, що її підзахисний, обіймаючи посаду директора ТОВ "Проект-студія", безпосередньо не здійснював обов’язки інженера з технічного нагляду на об’єкті, а лише підписав акти виконаних робіт як директор товариства, тим самим виконав представницьку функцію. 
Водночас, відповідно до договору на надання послуг з технічного нагляду за об’єктом - капітальний ремонт спортивного залу ДЮСШ "Атлант", саме виправданий є Виконавцем, який приймає на себе доручені Замовником зобов’язання щодо надання послуг з технічного нагляду за об’єктом, в тому числі, проводить перевірку відповідності обсягів та якості виконаних будівельно-монтажних робіт та візує їх своїм підписом та штампом в актах виконаних робіт. Таким чином, виправданий своїм підписом та печаткою підприємства як Виконавець послуг з технічного нагляду на об’єкті засвідчив зміст та достовірність інформації відображеної  у актах форми КБ-2в, а саме  підтвердив зазначений у актах обсяг виконаних робіт на об’єкті. Отже, виходячи  з наведеного, апеляційному суду необхідно перевірити висновки суду першої інстанції про наявність чи відсутність в діях випраданого складу інкримінованого йому кримінального правопорушення
Про недопустимість як доказів фактичних даних протоколу слідчого експерименту
Суд: Касаційний кримінальний суд

З фактичних даних протоколу слідчого експерименту за участю адвоката слідчий обвинуваченому роз’яснив, що його викликано для проведення слідчого експерименту та йому було роз’яснено вимоги ст. 63 Конституції, статей 18, 104-107, 223, 240 КПК. Понятим також було роз’яснено права та обов’язки, передбачені ст. 223 КПК. Цей факт зафіксовано відеозаписом слідчого експерименту, збереженим на дисках. На одному з дисків зафіксовано сам перебіг слідчого експерименту. Однак з наявного в матеріалах протоколу слідчого експерименту убачається, що до нього долучено лише один оптичний диск. Збереженим на ньому відеозаписом зафіксовано початок слідчої дії о 15:55 та її закінчення о 16:00, водночас на записі відсутня фіксація роз’яснення прав, зокрема не свідчити проти себе.   
Крім того, поза увагою суду залишилися доводи сторони захисту про те, що сам слідчий експеримент не відповідає критеріям цієї слідчої дії, оскільки, як видно з його перебігу, обвинувачений фактично давав показання, а не відтворював події. Суд не розмежував показання та відтворення подій під час слідчого експерименту з урахуванням активності слідчого при з’ясуванні обставин вчинення злочину, що виразилось в численних запитаннях, уточненнях до відтворення підозрюваним подій.         
ККС ВС звертає увагу, що у цьому кримінальному провадженні значною мірою висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ґрунтуються на фактичних даних слідчого експерименту, на підставі якого також було проведено судово-медичну експертизу потерпілого та дано оцінку доводам про надання неналежної правової допомоги захисником (адвокатом) під час слідчого експерименту. Перевіряючи дотримання апеляційним судом вимог кримінального процесуального закону, колегія суддів ККС ВС дійшла висновку, що цей суд не дав належної правової оцінки протоколу слідчого експерименту за критеріями, визначеними в ч. 1 ст. 94 КПК. Крім того, він безпосередньо не дослідив відеозапису або відеозаписів цієї слідчої дії, які є невід’ємною частиною протоколу, хоча сторона захисту наполягала на неповноті його дослідження судом першої інстанції, що у свою чергу свідчить про порушення апеляційним судом вимог ч. 3 ст. 404 КПК
Про неприйняття місцевим судом до розгляду заперечень на ухвали слідчого судді
Суд: Касаційний кримінальний суд

Неприйняття судом першої інстанції до розгляду під час підготовчого судового засідання висловлених учасником кримінального провадження заперечень на ухвалу слідчого судді про скасування постанови слідчого про зупинення досудового розслідування та ненадання відповідей на доводи такого заперечення не лише не ґрунтуються на положеннях чинного кримінального процесуального закону, але й суперечать положенням ч. 3 ст. 309 КПК
Про безпідставне закриття у підготовчому судовому засіданні кримінального провадження щодо обвинуваченого у зв’язку із закінченням строку досудового розслідування
Суд: Касаційний кримінальний суд

Норми чинного КПК не надають суду повноважень до ухвалення вироку оцінювати рішення слідчого, прокурора, слідчого судді, оскільки з’ясування таких обставин виходить за межі компетенції суду на стадії підготовчого судового засідання, а також, суд не наділений правом досліджувати докази, що стосуються цих рішень, так як такі обставини можуть бути досліджені судом під час судового розгляду

Неналежне ведення ЄРДР, невідображення в ньому прийнятого під час досудового розслідування процесуального рішення, яким у провадженні, що переглядається касаційним судом, є постанова прокурора про зупинення досудового розслідування, не може свідчити про його об'єктивну відсутність в цілому, оскільки такий реєстр становить собою відповідну інформаційну базу.
Наявні в ЄРДР відомості є похідними від процесуальних рішень прокурора, вони не можуть бути використані для встановлення або спростування факту винесення або не винесення прокурором певного процесуального рішення у кримінальному провадженні
Про розгляд провадження за відсутності обвинуваченого як істотного порушення вимог КПК 
Суд: Касаційний кримінальний суд

Розглянувши клопотання захисника про відкладення апеляційного розгляду, суд ухвалив продовжити розгляд кримінального провадження без участі обвинуваченого та його захисника з підстав того, що провадження перебуває на розгляді у суді апеляційної інстанції близько трьох років, вже неодноразово відкладалося цим судом саме за клопотанням захисника, обвинувачений апеляційну скаргу не подавав і його участь у судовому засіданні є необов’язковою, що підтверджується журналом судового засідання та технічним носієм інформації на якому воно зафіксоване. 
ККС ВС звернув увагу, що посилання апеляційного суду на тривалість судового розгляду в суді апеляційної інстанції хоча й є слушним, однак з матеріалів провадження вбачається, що розгляд справи в суді апеляційної інстанції тривав близько трьох років, за цей час з різних підстав він відкладався близько десяти разів на строк від трьох до шести місяців, у томі числі й за клопотанням захисника, проте, не можна однозначно стверджувати, що сторона захисту затягувала судовий розгляд. 
Пунктом 3 ч. 2 ст. 412 КПК передбачено, що судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо судове провадження здійснено за відсутності обвинуваченого, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 323 чи ст. 381 цього Кодексу, або прокурора, крім випадків, коли його участь не є обов’язковою. ККС ВС вважає, що під час апеляційного розгляду порушено загальні засади кримінального провадження. Розгляд провадження без участі обвинуваченого та його захисника, коли є обґрунтоване клопотання сторони захисту про його відкладення у зв’язку з хворобою обвинуваченоо, з огляду на положення п. 3 ч. 2 ст. 412 КПК, є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та підставою для скасування ухвали суду апеляційної інстанції
Про застосування ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК
Суд: Касаційний кримінальний суд

За приписами частин 2, 3 ст. 285 КПК обвинуваченому, який може бути звільненим від кримінальної відповідальності, повинно бути роз`яснено право та підстави такого звільнення, право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави. У разі якщо обвинувачений заперечує проти звільнення від кримінальної відповідальності, судове провадження здійснюється  в повному обсязі в загальному порядку. Тоді така особа за вироком суду може бути звільнена від покарання на підставі, передбаченій ст. 49 КК, у порядку, визначеному ч. 5 ст. 74 цього Кодексу.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, на час розгляду кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, з дня вчинення обвинуваченим кримінального проступку, передбаченого ч. 2  ст. 125 КК, минув строк давності, передбачений п. 2 ч. 1 ст. 49 КК. Згідно з технічним записом судового засідання суду апеляційної інстанції суд роз`яснив обвинуваченому можливість та наслідки застосування ст. 49 КК, з`ясував його думку стосовно цього, проте останній  заперечував і наполягав на продовженні апеляційного розгляду за апеляційною скаргою його захисника. Водночас апеляційний суд повинен був застосувати норму, передбачену ч. 5 ст. 74 КК, та звільнити обвинуваченого від покарання, однак цього не зробив.
Умови призначення більш м’якого покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин (ст. 69 КК)

В частині правильності застосування ст. 69 КК, Суд зазначає, що частина 1 цього положення надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м’яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише "за наявності кількох обставин, що пом'якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину". Таке формулювання призводить до висновку, що застосування ст. 69 КК можливе, якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони (1) можуть бути визнані такими, що пом’якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 ст. 66 КК, і (2) істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. 
Хоча в статті 69 КК закон передбачає, що можуть існувати й інші обставини чи сукупність обставин, за яких призначення покарання в межах санкції статті кримінального закону може бути явно несправедливим, однак, виходячи з системного тлумачення кримінального закону, обставини чи сукупність обставин, які відповідно до статті 69 КК надають суду повноваження вийти за межі мінімального покарання, встановленого законом, мають бути такого ж характеру і сили, які зумовили створення привілейованих складів злочинів.
Про відсутність підстав для призначення більш м'якого покарання, ніж передбачено законом. Умови застосування ст. 69 КК 
Суд: Касаційний кримінальний суд

Частина 1 ст. 69 КК надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише "за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину", тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони (1) можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК, і (2) істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою у вчиненні злочину, її поведінкою під час та після вчинення злочину, а також іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватця. 
Отже призначення більш м’якого покарання, ніж визначене санкцією кримінального закону, можливе лише у випадку, коли встановлені у справі обставини в своїй сукупності настільки істотно знижують ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.
Обираючи розмір покарання, місцевий суд виходив із того, що засуджений, будучи військовослужбовцем, вчинив тяжкий злочин (ч. 4 ст.  402 КК) в період воєнного стану, посередньо характеризується за місцем військової служби, а під час судового розгляду не виявив ознак засудження своєї поведінки. Водночас суд не залишив поза увагою, що засуджений вперше притягується до кримінальної відповідальності. За відсутності обтяжуючих покарання обставин суд визнав пом’якшуючою обставиною участь засудженого у бойових діях. Проте суд не встановив зв’язку цих обставин з вчиненим злочином і їх вплив на його тяжкість, а отже і підстав для застосування положень ст. 69 КК. Разом із тим, оцінивши наведені обставини, суд вважав за можливе призначити засудженому мінімальне покарання, передбачене санкцією закону.