DocSA/legal-position-indexes huggingface dataset:
Про відсутність правових підстав для застосування до особи, засудженої за ч. 1 ст. 152 КК, інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням
Суд: Касаційний кримінальний суд

За змістом ст. 75 КК прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд вправі лише тоді, коли з урахуванням тяжкості злочину, особи винного та інших обставин справи, у тому числі наслідків, що настали, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування призначеного йому покарання. Апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції не в повній мірі врахував указаних вимог закону, у зв`язку з чим безпідставно звільнив обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК.
Без належної уваги місцевого суду залишилось те, що обвинувачений вчинив злочин проти статевої свободи та статевої недоторканості потерпілої, яка є його сусідкою, а також те, що з метою доведення свого умислу до кінця його навіть не зупинила присутність сторонніх осіб, які є також мешканцями будинку, у якому проживають останні.
Водночас суд попередньої інстанції взяв до відома позицію потерпілої, яка відмовилась отримувати грошову компенсацію та категорично наполягала на призначенні покарання обвинуваченому з реальним строком його відбуття
Про наявність між особами попередньої змови та умислу на вбивство з особливою жорстокістю (п. 4, п. 12 ч. 2 ст. 115 КК)
Суд: Касаційний кримінальний суд

За вчинене за попередньою змовою групою осіб умисне вбивство відповідають і ті особи, які хоча й не вчинювали дій, якими безпосередньо була заподіяна смерть потерпілому, але були об’єднані з іншими співвиконавцями вбивства єдиним умислом, спрямованим на позбавлення потерпілого життя, і виконали хоча б частину того обсягу дій, який група вважала необхідним для реалізації цього умислу
Щодо відмежування умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, від убивства через необережність
Суд: Касаційний кримінальний суд

Для відмежування умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, від убивства через необережність суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з’ясування змісту і спрямованості умислу винного.
Так, вбивство через необережність (ст. 119 КК) за суб`єктивною стороною проявляється в необережній формі вини у вигляді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості (ст. 25 КК). Зокрема, необережність є злочинною недбалістю, якщо особа не передбачала можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), хоча повинна була і могла їх передбачити.
Водночас суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, характеризується умислом щодо заподіяння тяжкого тілесного ушкодження та необережністю щодо настання смерті потерпілого. Попри те, що психічне ставлення до заподіяної смерті виявляється у формі необережності, інкримінований за ч. 2 ст. 121 КК злочин у цілому вважається вчиненим умисно.
Так, умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, може бути вчинено з прямим умислом, коли винний усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачає його суспільно небезпечні наслідки у вигляді смерті іншої людини і бажає її настання, або може бути з непрямим умислом - коли винний хоча і не бажає настання смерті іншої людини, але свідомо припускає її настання.
Судами попередніх інстанцій, зокрема, встановлено, що засуджений та потерпіла спільно вживали спиртні напої, на ґрунті чого між ними виник конфлікт, в ході якого потерпіла отримала тілесні ушкодження. Внаслідок двох ударів кулаком у голову потерпілої їй заподіяні умисні тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння, тобто такі, що в момент завдання чи в клінічному перебігу через різні проміжки часу спричиняють загрозливі для життя явища і котрі за звичайним своїм перебігом, закінчуються чи можуть закінчитися смертю. Загрозливий для життя стан, який розвивається в клінічному перебігу ушкоджень, в цьому кримінальному провадженні перебуває з ним у прямому причинно-наслідковому зв`язку, що і обумовило похідне настання смерті потерпілої.
Щодо часу з якого грабіж (ст. 186 КК) вважається закінченим. Вартість викраденого майна не має значення для кваліфікації дій особи.
Суд: Касаційний кримінальний суд

Грабіж за своєю конструкцією є злочином з матеріальним складом та вважається закінченим, коли майно вилучено і винний має реальну (навіть початкову) можливість розпорядитися ним (використати, винести, передати, викинути). При цьому для кваліфікації дій особи за ст. 186 КК розмір викраденого майна значення не має.

Жодних імперативних вимог щодо пред`явлення для впізнання виключно безпосередньо самої особи, а не її фотознімків, законодавством не передбачено, так само як і обґрунтування слідчим необхідності проведення впізнання саме за фотознімками.
Вищенаведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові ОП ККС від 25.09.2023 (справа No 208/2160/18, провадження No 51-1868кмо22), згідно якого положення ч. 6 ст. 228 КПК, у разі необхідності дозволяють провести впізнання за фотознімками з додержанням вимог, зазначених у частинах 1, 2 вказаної статті, незалежно від наявності реальної можливості пред`явити для впізнання саму особу. Законодавством не передбачено необхідності обґрунтування та вмотивування слідчим проведення впізнання за фотознімками.
КПК не містить вимоги обов’язкової участі захисника при проведенні вказаної слідчої дії. Пред`явлення особи для впізнання носить об`єктивний характер і захисник не може вплинути на сприйняття особою (в даному випадку потерпілим або свідком) певних ознак, за якими вони впізнають серед представлених статистів особу, що підлягала впізнанню.
Щодо відмежування грабежу (ст. 186 КК) від шахрайства (ст. 190 КК)
Суд: Касаційний кримінальний суд

Положеннями ст. 186 КК визначено, що грабіж - це відкрите викрадення чужого майна. При цьому викрадення вважається відкритим, якщо воно вчинюється у  присутності потерпілого (власника майна або особи, у віданні чи під охороною якої перебуває майно) та\або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, котра у свою чергу усвідомлює, що ці особи помітили і  розуміють сутність її злочинних дій, спрямованих на відкрите заволодіння чужим майном. Таким чином, основною ознакою об`єктивної сторони грабежу є відкрите викрадення майна. Грабіж вважається закінченим злочином з моменту заволодіння майном і таким моментом є поява у винного реальної початкової можливості розпоряджатися вилученим майном.
Відповідно до ст. 190 КК шахрайство - це заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою. Обман (повідомлення потерпілому неправдивих відомостей або приховування певних обставин) чи зловживання довірою (недобросовісне використання довіри потерпілого) при шахрайстві застосовуються винною особою з метою викликати у потерпілого впевненість у вигідності чи обов`язковості передачі їй майна або права на нього. При цьому обов`язковою ознакою шахрайства є добровільна передача потерпілим майна чи права на нього.
Як установив місцевий суд, засуджений вихопив у потерпілого з рук повербанк, після чого потерпілий висловив вимогу заплатити за товар, однак засуджений, розуміючи сутність своїх злочинних дій, спрямованих на відкрите викрадення чужого майна, з місця злочину втік. Хоча засуджений й сказав потерпілому, що йде за грошима, проте для потерпілого з моменту вилучення у нього повербанка був очевидним протиправний характер дій засудженого, саме тому він вимагав відразу сплатити кошти, кричав услід зупинитись і повернутися. Вказані обставини свідчать про те, що потерпілий добровільно не передавав повербанк засудженому, що є обов`язковою ознакою шахрайства. Фактично засуджений, вилучаючи у потерпілого його майно, з самого початку діяв проти волі останнього, а отже добровільної передачі майна не було.
Про добровільне надання слідчому особою мобільного телефону після внесення відомостей до ЄРДР під час затримання останньої 
Суд: Касаційний кримінальний суд

Верховний Суд перевірив твердження скаржників про вилучення телефону у позапроцесуальний спосіб, що потягло втручання у приватне спілкування і визнав їх необґрунтованими.
Як було встановлено місцевим судом, особа добровільно надала слідчому наявний у неї мобільний телефон. Процесуальний закон не вимагає від слідчого здійснювати збирання доказів виключно шляхом отримання тимчасового доступу до них. У разі, коли особа, у розпорядженні якої знаходяться речі, документи та інші матеріали, які мають доказове значення для встановлення обставин вчинення кримінального правопорушення, висловлюючи своє волевиявлення, добровільно надає їх слідчому, це не свідчить про здобуття таких доказів органом досудового розслідування у позапроцесуальний спосіб та не є підставою для визнання їх недопустимими. Більш того, добровільна видача телефону відбулася після внесення відомостей до ЄРДР під час затримання особи , а тому твердження засудженої про фактичне проведення обшуку, який обов’язково вимагав наявність ухвали слідчого судді є безпідставним.
Щодо завершення досудового розслідування, в аспекті застосування положень п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК
Суд: Касаційний кримінальний суд

День повідомлення про завершення досудового розслідування та день фактичного надання доступу до матеріалів досудового розслідування можуть не співпадати. День направлення або безпосереднього вручення повідомлення про завершення досудового розслідування, у якому зазначається дата, час та місце ознайомлення із матеріалами досудового розслідування, має рахуватися у строк досудового розслідування.
Кінцевим моментом строку досудового розслідування є його закінчення, яке, як етап кримінального провадження, законодавець пов`язує у часі зі зверненням з обвинувальним актом до суду (його фактичним направленням). А тому в рамках строку досудового розслідування обвинувальний акт має бути не лише складено, затверджено та вручено, а й безпосередньо направлено на адресу суду.
Водночас відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК кримінальне провадження закривається в разі, якщо після повідомлення особі про підозру закінчився строк досудового розслідування, визначений ст. 219 цього Кодексу, крім випадку повідомлення особі про підозру у вчиненні тяжкого чи особливо тяжкого злочину проти життя та здоров’я особи.
Тож, направлення прокурором обвинувального акта після закінчення досудового розслідування до суду поза межами строків досудового розслідування у кримінальних провадженнях щодо злочинів, які не є тяжкими чи особливо тяжкими проти життя та здоров’я, виключає набуття особою процесуального статусу обвинуваченого, а отже унеможливлює розгляд у суді кримінального провадження по суті та тягне за собою закриття кримінального провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК.
ККС ВС погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що останнім днем строку досудового розслідування є саме 08 січня 2020  року, коли слідчим фактично складено повідомлення про завершення досудового розслідування та відкриття кримінального провадження. Зважаючи, що матеріали не містять інформації про направлення цього повідомлення стороні захисту, а вручено вказане повідомлення під розписку 14 січня 2020 року, то така слідча дія вчинена вже поза межами строку досудового розслідування. Відповідно складення, вручення та направлення до суду обвинувального акта стороною обвинувачення також вчинено поза межами строку, встановленого ст.  219 КПК.
Щодо порядку ознайомлення з матеріалами досудового розслідування. Щодо критеріїв перебігу процесуального строку
Суд: Касаційний кримінальний суд

Ознайомлення з матеріалами розслідування є правом сторони захисту, яке вона використовує на власний розсуд. Якщо сторона підтверджує, що ознайомилася з матеріалами, відкритими іншою стороною, або що вона відмовляється від ознайомлення з такими матеріалами, цього достатньо, щоб приписи частин 1 – 3 та ч. 6 ст. 290 КПК були виконані.
Сторона, яка відкрила матеріали, не має повноважень контролювати, в якому обсязі і як детально інша сторона ознайомилася з такими матеріалами. Якщо обвинувачена особа вважає для себе достатнім ознайомитися з копіями матеріалів, наданими їй захисником, і підтверджує це іншій стороні, вона тим самим засвідчує, що вимоги ст. 290 КПК іншою стороною виконані.
Закон не визначає певної форми документа, яким підтверджується надання доступу до матеріалів провадження, але встановлює, що це має бути письмово підтверджено учасником кримінального провадження, якому надано доступ. У ККС ВС немає підстав ставити під сумнів висновки судів попередніх інстанцій, що повідомлення підозрюваної на ім`я процесуального керівника у кримінальному провадженні, засвідчене електронним цифровим підписом, відповідає вимогам ч. 9 ст. 290 КПК.

Перебіг процесуального строку не може залежати від того, як здійснюється документообіг в організації, яку учасник процесу зазначає як адресу для листування з судом. Закінчення стороною захисту ознайомлення з матеріалами досудового розслідування не має визначатися датою, коли його повідомлення потрапило безпосередньо до процесуального керівника у провадженні

Закінчення строку ознайомлення відповідно до ухвали слідчого судді визначається у разі, коли сторона, якій відкриті матеріали, не надала підтвердження про ознайомлення з ними. Однак якщо таке підтвердження існує, то датою закінчення ознайомлення з матеріалами є дата, коли сторона завершила знайомитися з відповідними матеріалами
Про незаконне позбавлення права на участь у кримінальному провадженні як потерпілої матері загиблого
Суд: Касаційний кримінальний суд

У касаційній скарзі адвокат стверджує, що матір загиблого незаконно була позбавлена права на участь у кримінальному провадженні як потерпіла, її не було залучено до провадження ні слідчим, ні судом, а в якості потерпілої було залучено особу, яка не являється ні родичем, ні дружиною загиблого.
ККС вказав, що адвокат в інтересах матері загиблого подала апеляційну скаргу на вирок місцевого суду, у якій зазначала, що матері загиблого даним кримінальним правопорушенням заподіяно шкоду. На підтвердження своїх доводів до апеляційної скарги було додано копії свідоцтва про народження загиблого, копію паспорта, копію свідоцтва про смерть, а також копію свідоцтва про поховання, видане матері про те, що вона здійснила поховання померлого сина. 
Таким чином, скаржник обґрунтовував право матері померлого в результаті вчинення кримінального правопорушення на оскарження вироку суду першої інстанції як особи, чиїх інтересів указаний вирок стосується
Ухвали слідчого судді про повне або часткове скасування арешту майна та про відмову в скасуванні арешту майна, постановлені в порядку ст. 174 КПК, апеляційному оскарженню не підлягають

Висновок щодо правозастосування положень п. 9 ч. 1 ст. 309 КПК у взаємозв’язку зі статтями 170, 173, 174 КПК:
Ухвали слідчого судді про повне або часткове скасування арешту майна та про відмову в скасуванні арешту майна, постановлені в порядку ст. 174 КПК, апеляційному оскарженню не підлягають.
Про неможливість апеляційного оскарження ухвали слідчого судді про повне або часткове скасування арешту майна та про відмову в скасуванні арешту майна
Суд: Касаційний кримінальний суд

Перелік ухвал слідчого судді, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку під час досудового розслідування, визначено частинами 1 та 2 ст. 309 КПК. Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 309 КПК до цього переліку входять ухвали слідчого судді про арешт майна або відмову в ньому. Ухвал слідчого судді про відмову в скасуванні арешту майна, постановлених у порядку, передбаченому ст. 174 КПК, у цьому списку немає. Водночас відмова у скасуванні арешту майна не позбавляє особу права звернутися до суду з повторним клопотанням про скасування арешту майна в порядку, передбаченому ст. 174 КПК, як на досудовому розслідуванні, так і під час судового провадження.
Установлення законодавцем такого обмеження права на апеляційне оскарження рішень слідчих суддів має легітимну мету, не порушує принципу пропорційності між гарантованими правами особи у ст. 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та суспільною необхідністю, а також відповідає принципу правової визначеності.
Вказане кореспондує з висновком, який сформульовано в постанові ОП ККС ВС від 20.05.2024 в справі No 712/191/23 (провадження No 51-3208кмо23), відповідно до якого ухвали слідчого судді про повне або часткове скасування арешту майна та про відмову в скасуванні арешту майна, постановлені в порядку, передбаченому ст. 174 КПК, апеляційному оскарженню не підлягають.
З урахуванням наведеного вище ухвала слідчого судді про відмову в скасуванні арешту майна, згідно з положенням п. 9 ч. 1 ст. 309 КПК у взаємозв’язку зі статтями 170, 173, 174 цього Кодексу апеляційному оскарженню не підлягає.
Отже, апеляційний суд, установивши, що адвокат подав апеляційну скаргу на судове рішення слідчого судді, яке відповідно до вимог КПК не підлягає апеляційному оскарженню, керуючись положеннями ч. 4 ст. 399 КПК, правомірно відмовив у відкритті апеляційного провадження.
Про оскарження бездіяльності уповноважених осіб державного органу, що виразилася в неповерненні тимчасово вилученого майна
Суд: Касаційний кримінальний суд

За ухвалою слідчого судді надано дозвіл на проведення обшуку за місцем проживання особи  з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення або майна, яке було здобуте в результаті його вилучення, а також вилучення майна, яке зазначено у протоколі обшуку.
Слідчий суддя задовольнив скаргу адвоката в інтересах особи та зобов'язав уповноважених осіб ГСУ ДБР у кримінальному провадженні повернути особі майно, вилучене в ході проведеного невідкладного обшуку. Своє рішення обґрунтував посиланням на Конституцію України і загальні засади КПК та зазначив, що оскільки стороною обвинувачення не підтверджено подальшої необхідності утримання вилученого під час обшуку майна, скарга представника власника майна є обґрунтованою.
Прокурор подав апеляційну скаргу, однак апеляційний суд відмовив у відкритті апеляційного провадження, посилаючись на те, що ухвала слідчого судді, якою за результатами розгляду задоволено скаргу на бездіяльність уповноважених осіб державного правоохоронного органу, що полягає в неповерненні тимчасово вилученого майна, та зобов'язанні уповноважених осіб повернути таке майно, до встановленого законом переліку ухвал слідчого судді, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку під час досудового розслідування, не входить.
ККС визначив, що згідно ухвали апеляційного суду вона не містить відповіді на твердження прокурора про те, що слідчий суддя прийняв рішення, яке не передбачене КПК. З огляду на наведене ухвалу апеляційного суду, якою відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою прокурора на вищевказану ухвалу слідчого судді, не можна визнати законною і обґрунтованою.
Про не поширення положень глави 37 КПК на особу, право якої на заняття адвокатською діяльністю припинено або зупинено
Суд: Касаційний кримінальний суд

Законодавство передбачає функціональні гарантії для адвоката, що призначені для забезпечення як прав осіб, яких він представляє, так і можливості безперешкодно і ефективно здійснювати адвокатську діяльність.
Вступивши на державну службу або займаючись іншою діяльністю, яка є несумісною з адвокатською, особа зобов`язана зупинити адвокатську діяльність та не може розраховувати на збереження гарантій, притаманних адвокатській діяльності, оскільки погоджується підкорятися зовсім іншим правилам, які в багатьох аспектах несумісні з діяльністю адвоката. Саме для запобігання конфлікту відповідальності передбачено зупинення права на здійснення адвокатської діяльності.
Висновок: 
На особу, право якої на заняття адвокатською діяльністю припинено або зупинено відповідно до Закону про адвокатуру, не поширюються положення глави 37 КПК щодо особливого порядку кримінального провадження.
Подальша заміна захисника не є підставою повторного дослідження доказів
Суд: Касаційний кримінальний суд

Захисник в апеляційній скарзі просив повторно дослідити всі письмові докази з тих підстав, що він особисто не брав участі в суді першої інстанції та не мав можливості під час дослідження доказів заперечувати щодо їх допустимості. 
Суд апеляційної інстанції зобов’язаний повторно дослідити докази лише за наявності підстав, чітко зазначених у ч. 3 ст. 404 КПК. Подальша заміна захисника не входить у перелік цих підстав та не тягне за собою повторне дослідження доказів. За таких обставин апеляційний суд не мав передбачених законом підстав для здійснення повторного дослідження всіх письмових доказів, як про це просив захисник.
Про критерії застосування правових норм про судимість
Суд: Касаційний кримінальний суд

Правильне застосування правових норм про судимість, її погашення чи зняття має важливе значення для вирішення кримінальних справ у разі вчинення особою нового злочину. При цьому судимість має строковий характер. Закон визначає, коли вона виникає (з дня набрання законної сили обвинувальним вироком), та встановлює підстави її припинення. Такими підставами є погашення судимості та її зняття. Як погашення, так і зняття судимості пов'язані зі спливом певних термінів, протягом яких особа повинна перетерпіти негативні наслідки та своєю поведінкою довести остаточне виправлення.
Припинення судимості анулює всі кримінально-правові та загальноправові наслідки засудження і призначення покарання. Особа, судимість якої погашена або знята, вважається такою, яка раніше злочину не вчиняла, покарання не відбувала. Вона не зобов'язана будь-де вказувати про вчинення нею в минулому злочину та призначення за нього покарання, не повинна відчувати жодних негативних наслідків колишньої судимості. 
Врахування погашеної чи знятої судимості під час вирішення будь-яких питань, у тому числі і під час надання характеристики особи, суперечить самій суті інституту припинення судимості і є неприпустимим. Оскільки з матеріалів кримінального провадження вбачається, що засуджений є особою, яка відповідно до ст. 89 КК не має судимості, тому посилання у вироку місцевого суду та ухвалі апеляційного суду на попередній вирок місцевого суду є неприйнятним
Про незастосування положень ч. 2 ст. 69 КК у випадку призначення покарання за вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян
Суд: Касаційний кримінальний суд

Норма ч. 2 ст. 69 КК містить виняток щодо можливості її застосування навіть за умови дотримання вимог ч. 1 ст. 69 КК, а саме: її положення не поширюються на випадки призначення покарання за вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Оскільки санкція ч. 1 ст. 286 КК, за якою засуджено особу, передбачає одне з основних покарань у виді штрафу від трьох тисяч до п’яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, положення ч. 2 ст. 69 КК щодо можливості не призначати обов’язкове додаткове покарання, визначене санкцією цієї частини указаної статті, не можуть бути застосовані