DocSA/legal-position-indexes huggingface dataset:
Про незастосування до особи, засудженої за ч. 1 ст. 191 КК, такого додаткового покарання, як позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю
Суд: Касаційний кримінальний суд

Санкцією ч. 1 ст. 191 КК (у редакції, чинній на час вчинення кримінального правопорушення) передбачено як основне покарання, в тому числі, у виді обмеження волі на строк до чотирьох років, так і додаткове покарання у виді позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років або без такого.
Вирішення питання про застосування чи не застосування такого додаткового покарання як позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю, є дискреційними повноваженнями суду, при цьому є правом суду, а не обов’язком, як про це у своїй касаційній скарзі зазначив прокурор.
ККС вважає, що з урахуванням тяжкості вчиненого особою кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії нетяжких злочинів, беручи до уваги, наявність обставин, передбачених ст. 66 КК, які пом’якшують покарання (щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданого збитку) та відсутність обставин, які обтяжують покарання, даних про особу засудженої, яка є раніше не судимою, має неповнолітню дитину на утриманні, на обліках у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, призначене останній судами попередніх інстанцій покарання у вигляді обмеження волі, яке з урахуванням санкції ч. 1 ст. 191 КК та положень ч. 2 ст. 61 КК, є мінімальним для даного виду покарання, з огляду на вимоги статей 50, 65 КК узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній його меті як заходу примусу та є достатнім для виправлення засудженої і попередження вчинення нею інших кримінальних правопорушень
Застосування до особи, яка на час постановлення вироку досягла пенсійного віку покарання у виді обмеження волі, є неправильним застосуванням ст. 61 КК
Суд: Касаційний кримінальний суд

За приписами ч. 3 ст. 61 КК обмеження волі не застосовується до неповнолітніх, вагітних жінок і жінок, що мають дітей віком до чотирнадцяти років, до осіб, що досягли пенсійного віку, військовослужбовців строкової служби та до осіб з інвалідністю першої і другої групи.
Враховуючи, що на час постановлення вироку суду апеляційної інстанції обвинувачений, 1960 року народження, відповідно до ст. 26 ЗУ "Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування", досяг пенсійного віку, то суд апеляційної інстанції, призначаючи особі за частинами 1, 3 ст. 357 КК покарання у виді обмеження волі, застосував закон, який не підлягає застосуванню
Про наявність правових підстав для застосування до особи, засудженої за ч. 2 ст. 286 КК, інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням
Суд: Касаційний кримінальний суд

Враховуючи тяжкість вчиненого особою кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, яке відповідно до ст. 12 КК відноситься до категорії тяжких; дані про особу обвинуваченого, а саме те, що він був працевлаштований, позитивно характеризувався, у нього 01.06.2023 народилася донька, з початку повномасштабного вторгнення рф займався волонтерською діяльністю, за що нагороджений нагрудним знаком "Волонтер України", став на захист України, згідно службових характеристик характеризується як порядний, дисциплінований та відповідальний військовослужбовець, є учасником бойових дій, отримав внаслідок ракетного та артилерійського обстрілів вибухові травми (акубаротравми), має захворювання, пов’язані з проходженням військової служби та захистом Батьківщини; дані досудової доповіді щодо особи обвинуваченого про те, що ймовірність вчинення обвинуваченим злочину повторно середня, ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб, середній, у зв’язку з чим орган пробації вважав, що виправлення обвинуваченого можливе без позбавлення або обмеження волі, ККС дійшов висновку про можливість зміни вироку суду апеляційної інстанції та звільнення особи від відбування призначеного йому покарання на підставі ст. 75 КК
Про правомірність спеціальної конфіскації мобільного телефону, як знаряддя вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частинами 1, 2 ст. 309 КК
Суд: Касаційний кримінальний суд

Суди попередніх інстанцій установили, що засуджений використав свій мобільний телефон із сім-картою під час безпосереднього придбання психотропних речовин і наркотичного засобу, отже правильно визнали цей предмет знаряддям вчинення кримінальних правопорушень. Апеляційний суд, переглядаючи вирок, дійшов обґрунтованого висновку, що рішення місцевого суду про спеціальну конфіскацію цього мобільного телефону, прийняте на підставі п. 12 ч. 1 ст. 368, п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК, узгоджується з вимогами статей 96 1, 96  2 КК.
З урахуванням тяжкості вчинених особою кримінальних правопорушень, а також характеристики і кількості заборонених і обмежених в обігу психотропних речовин і наркотичного засобу, які він двічі придбав, використавши власний мобільний телефон, чим сприяв незаконному їх обігу, ККС вважає, що враховуючи вищевказані обставина і цінність мобільного телефону, його конфіскація не порушуватиме "справедливу рівновагу між вимогами загального інтересу і захисту фундаментальних прав осіб", покладаючи на особу "надмірний індивідуальний тягар"
Кваліфікація. Закінчений замах на умисне вбивство
Суд: Касаційний кримінальний суд

Для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного із перебуванням особи в стані необхідної оборони, необхідно врахувати конкретні обставини справи, здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання. У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому, такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, при вирішенні питання щодо кваліфікації діянь особи суди врахували те, що між обвинуваченим і потерпілим виник конфлікт, але суди не встановили, що в ході виниклої бійки дії потерпілого могли бути пов’язані із посяганням на життя та здоров’я обвинуваченого, й у такій обстановці це потребувало негайних заходів для відвернення чи припинення такого посягання.
При вирішенні питання щодо кваліфікації діянь особи суди врахували характер, послідовність, рішучість дій обвинуваченого, який умисно, з достатньою силою завдав чотири удари ножем; знаряддя злочину – ніж; локалізацію поранення та механізм його спричинення, а саме нанесення ударів ножем в життєво важливі органи. ККС вказав, що суди правильно кваліфікували дії засудженого за ч. 2 ст. 15 КК  ̶  ч. 1 ст. 115 КК з огляду на таке.
Про кваліфікацію дій засудженого за ч. 4 ст. 187, пунктами 6, 13 ч. 2 ст. 115 КК. Про визанання та врахування Україною вироків Договірних сторін згідно ЗУ "Про ратифікацію Протоколу до Конвенції про правову допомогу та правові відносини від 22.01.1993
Суд: Касаційний кримінальний суд

Якщо під час розбою було умисно заподіяно тяжке тілесне ушкодження, внаслідок якого настала смерть потерпілого, або останнього було умисно вбито, дії винної особи належить кваліфікувати за сукупністю злочинів – за ч. 4 ст. 187 КК і п. 6 ч. 2 ст. 115 КК.
Разом з цим, учинене з корисливих мотивів умисне вбивство, відповідальність за яке передбачено п. 6 ч. 2 ст. 115 КК, кваліфікується у разі, коли винний, позбавляючи життя потерпілого, бажав одержати у зв’язку з цим матеріальні блага для себе або інших осіб (заволодіти грошима, коштовностями, цінними паперами, майном тощо), одержати чи зберегти певні майнові права, уникнути матеріальних витрат чи обов’язків (одержати спадщину, позбавитися боргу, звільнитися від платежу тощо) або досягти іншої матеріальної вигоди. При цьому не має значення, коли виник корисливий мотив – до початку чи під час вчинення цього злочину.
Кваліфікація дій особи за п. 13 ч. 2 ст. 115 КК як умисне вбивство, вчинене особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, за винятком убивства, передбаченого статтями 116-118 цього Кодексу передбачає, що відповідальність за повторне умисне вбивство настає незалежно від того, чи була винна особа раніше засуджена за перший злочин, вчинила вона закінчене вбивство чи готування до нього або замах на нього, була вона виконавцем чи іншим співучасником злочину.

Закон України "Про ратифікацію Протоколу до Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року" містить певні застереження щодо визнання та врахування Україною вироків, постановлених судами Договірних Сторін, але під час вирішення, зокрема, питань про визнання особи особливо небезпечним рецидивістом, про встановлення фактів учинення злочину повторно вироки Договірних Сторін можуть визнаватись і враховуватись
Про склад учасників справи про видачу обмежувального припису
Суд: Касаційний цивільний суд

Із заявою про видачу обмежувального припису може звернутися до суду як особа, яка постраждала від домашнього насильства і якій виповнилося 14 років (неповнолітня особа), так і родич такої неповнолітньої особи
Про повноваження апеляційного суду у разі скасування ухвали про залишення без розгляду клопотання про компенсацію судових витрат у справі
Суд: Касаційний цивільний суд

Ухвала суду першої інстанції про залишення без розгляду клопотання про компенсацію судових витрат у справі є ухвалою, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, тому в разі скасування такої ухвали апеляційний суд, керуючись статтею 379 ЦПК України, має направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції
Відступ! Щодо визначення підсудності за фактичним місцем проживання або перебування позивача, відмінним від зареєстрованого
Суд: Касаційний цивільний суд

Визначення територіальної юрисдикції (підсудності) здійснюється з урахуванням зареєстрованого місяця проживання або перебування фізичної особи – позивача. Тому позови, наведені в частині першій статті 28 ЦПК України, не можуть пред’являтися за фактичним місцем проживання або перебування позивача, відмінним від зареєстрованого
Про спосіб захисту іпотекодавця у разі відсутності особи, яка має відповідати за позовом, тобто бути відповідачем (відсутності особи, яка має відповідати за позовом, тобто бути відповідачем (припинення юридичної особи внаслідок ліквідації)
Суд: Касаційний цивільний суд

У випадку відсутності особи, яка має відповідати за позовом, тобто бути відповідачем (наприклад, припинення юридичної особи внаслідок ліквідації), особа (іпотекодавець) може звернутися із заявою про встановлення факту
припинення іпотеки, скасування відповідних обтяжень в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно згідно з абзацом третім частини четвертої статті 277 ЦК України, яка підлягає застосуванню на підставі аналогії закону
Про підстави закінчення виконавчого провадження
Суд: Касаційний цивільний суд

У разі ухвалення судового рішення по суті позову, який раніше був забезпечений з метою належного його виконання, однак суд не вирішив питання щодо скасування дії заходів забезпечення позову, відсутні підстави для
закінчення виконавчого провадження, передбачені статтею 39 Закону України "Про виконавче провадження"
Про добровільне перерахування аліментів боржником на особистий рахунок його неповнолітньої дитини
Суд: Касаційний цивільний суд

З урахуванням обсягу неповної цивільної дієздатності неповнолітньої особи й того, що аліменти є власністю дитини, законодавець закріпив право неповнолітнього на самостійне одержання аліментів. Добровільне перерахування боржником аліментів на особистий рахунок його неповнолітньої дитини вважається таким, що здійснене на виконання судового наказу про стягнення аліментів на її утримання, тому неврахування державним
виконавцем сплати таких коштів під час розрахунку заборгованості зі сплати аліментів є безпідставним
Про використання конструкції третейського розгляду не для захисту прав та інтересів фізичних осіб
Суд: Касаційний цивільний суд

Якщо пов’язані чи афілійовані особи, наприклад родичі, ініціюють третейський розгляд для унеможливлення чи ускладнення поділу спільного майна подружжя, формування пасиву (боргів), виключення певного майна
з поділу на час виникнення (існування) спору (спорів) про розірвання шлюбу, поділ спільного майна подружжя (чи жінки та чоловіка, які проживали однією сім’єю, але не перебували в шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі), такі учасники третейського розгляду діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно другого з подружжя. У такому разі відбувається використання конструкції третейського розгляду не для захисту
прав та інтересів, і судове рішення стосується прав та/або інтересів іншого з подружжя
Про недоведеність в діянні особи складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 240 КК
Суд: Касаційний кримінальний суд

Із суб’єктивної сторони незаконне видобування корисних копалин (ст. 240 КК) передбачає тільки прямий умисел (ч. 2 ст. 24 КК): особа усвідомлює, що вилучення з родовищ корисних копалин (будь-яким способом) здійснюється незаконно, тобто без належним чином оформленого дозволу або з відхиленням від умов, зазначених у цьому документі, а також у разі, коли дозвіл є підробленим, отриманим в результаті подання уповноваженому органу завідомо неправдивих відомостей, простроченим тощо.
Апеляційний суд погодився з висновком місцевого суду про те, що обвинувачений не знав і не міг знати про існуючі заборони Держгеонадр, не був обізнаний про існування наказів про припинення дії спеціального дозволу No 4742, водночас його посадовими обов’язками не передбачено щоденного моніторингу чинності дозвільних документів, виданих головному підприємству, а доказів на доведення обґрунтованості твердження сторони обвинувачення про протилежне не встановлено.
Зважаючи на фактичні обставини кримінального провадження, встановлені судами попередніх інстанцій, ККС вважає обґрунтованим висновок про те, що в цьому кримінальному провадженні не доведено поза розумним сумнівом наявності у  начальника виробничого підрозділу "Пенізевицький кар’єр" філії ЦУП ПАТ "Укрзалізниця" прямого умислу на вчинення незаконного видобування корисних копалин загальнодержавного значення шляхом вибуху, що є обов’язковою ознакою суб’єктивної сторони цього кримінального правопорушення
Про наявність в діях виправданого складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК
Суд: Касаційний кримінальний суд

На обґрунтування своїх апеляційних вимог щодо безпідставного виправдання особи, прокурор наводив конкретні доводи, які мали бути ретельно перевірені апеляційним судом. Зокрема, щодо непослідовних показань обвинуваченого про обставини ДТП, наявності даних про перевищення швидкості останнім, порушення ним вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху щодо належного реагування на виникнення небезпеки для руху, неповноти у частині встановлення місця наїзду на потерпілого, безпідставного відхилення висновків автотехнічної і додаткової експертиз, а також суперечливості даних у висновках автотехнічної, транспортно-трасологічної та комплексної експертиз, взятих до уваги судом.
Ухваливши залишити апеляційну скаргу прокурора без задоволення, апеляційний суд виходив із того, що у заданій дорожній ситуації водій, керуючи повністю справним транспортним засобом, рухаючись у лівій смузі проїзної частини з допустимою швидкістю, за 100 м від автомобіля побачив пішохода, який стояв на роздільній смузі руху та не створював будь-якої перешкоди для руху його автомобілю. На відстані близько 30 м до автомобіля пішохід почав різко в темпі швидкої ходи переходити ліву смугу руху, створивши, таким чином, перешкоду для руху автомобіля. У свою чергу водій, намагаючись уникнути зіткнення з пішоходом шляхом об’їзду, в силу п. 2.14 (е) ПДР виїхав частково на зустрічну смугу руху, однак правою передньою частиною автомобіля допустив наїзд на пішохода, який перебував у крайній лівій смузі руху біля подвійної суцільної лінії, та якому було завдано тілесне ушкодження середньої тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров’я, та тяжке тілесне ушкодження.
Апеляційний суд не перевірив із достатньою повнотою викладені в апеляційній скарзі прокурора доводи і дав на них відповіді без аналізу та оцінки доказів у контексті доводів апеляційної скарги, по суті формально підтримавши висновки суду першої інстанції. Водночас аргументованих відповідей на доводи апеляції прокурора не надав, мотивів їх відхилення не навів і свого рішення про залишення апеляційної скарги без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін в ухвалі належним чином не вмотивував
Про кваліфікацію дій засудженого за ч. 4 ст. 296 КК
Суд: Касаційний кримінальний суд

Здійснення пострілу в бік потерпілого із застосуванням знаряддя, не спорядженого боєприпасом до вогнепальної зброї і призначеного також для відстрілу патронів з гумовими метальними снарядами несмертельної дії, є підставою для кваліфікації дій винної особи за ч. 4 ст. 296 КК як у випадках, коли вона заподіює ними тілесні ушкодження, так і тоді, коли ця особа за допомогою зазначених предметів створює реальну загрозу для життя чи здоров’я
Про вирішення питання щодо наявності чи відсутності мети збуту при кваліфікації злочину, пов’язаного з незаконним придбанням та зберіганням наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів
Суд: Касаційний кримінальний суд

Саме у наявності чи відсутності мети збуту наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів, і полягає відмінність між складами кримінальних правопорушень, передбачених статтями 307 та 309 КК.
Для вирішення питання щодо кваліфікації злочину, пов’язаного з незаконним придбанням та зберіганням наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів, зокрема щодо відсутності чи наявності умислу на збут, суд у кожному конкретному випадку має оцінити обставини справи, які характеризують мотиви, наміри особи під час здійсненні нею такого придбання та зберігання.
Так, про умисел на збут наркотичних засобів та психотропних речовин може свідчити великий або особливо великий їх розмір, спосіб упакування й розфасування, а також інші обставини, зокрема, поведінка суб’єкта злочину, те, що сама особа наркотичних засобів або психотропних речовин не вживає, але виготовляє та зберігає їх.
Апеляційний суд, ухвалюючи рішення про кваліфікацію дій засудженого за ч. 2 ст. 307 КК, зауважив, що загальна маса вилученої в нього психотропної речовини, яку він особисто розфасував у 43 полімерні пакети майже однаковою масою, приблизно по 0,2 г, становить 4,9589 г, що є великим розміром. Крім того, на момент вчинення інкримінованого злочину засуджений на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебував, систематично психотропні речовини не вживав. Отже, така кількість психотропної речовини є очевидно занадто надмірною для вживання однією особою.
Про достатність встановлених під час змагального судового розгляду доказів для визнання особи винуватою. Стандарт доведення поза розумним сумнівом
Суд: Касаційний кримінальний суд

Вирішуючи питання щодо достатності встановлених під час змагального судового розгляду доказів для визнання особи винуватою, суди мають керуватися стандартом доведення (стандартом переконання), визначеним частинами 2 і 4 ст. 17 КПК, що передбачають:
– ніхто не зобов’язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом,
̶  усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як із тих, що утворюють об’єктивну сторону діяння, так і з тих, що визначають його суб’єктивну сторону. Зокрема, у справах, у яких наявність та/або характер умислу має значення для правової кваліфікації діяння, суд у своєму рішенні має пояснити, яким чином установлені ним обставини справи доводять наявність умислу саме такого характеру, що є необхідним елементом складу злочину, і виключають можливу відсутність умислу або інший характер умислу. Обов’язок всебічного й неупередженого дослідження судом усіх обставин справи в цьому контексті означає, що для визнання винуватості доведеною поза розумним сумнівом версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що стосуються події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість існування іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.
Про порушення права на захист через незабезпечення особі права на перекладача у кримінальному провадженні
Суд: Касаційний кримінальний суд

Суд та інші органи не мають права перебирати на себе обов’язки перекладача, користуватися його правами й нести відповідальність, а тому зазначення головуючим у справі, що в разі нерозуміння обвинуваченим обставин справи переклад буде виконаний суддею, є порушенням права на захист через незабезпечення перекладача у кримінальному провадженні
Про допустимість протоколу надання доступу до матеріалів досудового розслідування за відсутності у ньому найменування матеріалів, до яких надано доступ
Суд: Касаційний кримінальний суд

Відповідно до ч. 9 ст. 290 КПК сторона кримінального провадження письмово підтверджує протилежній стороні, а потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження,  ̶  прокурору факт надання їм доступу до матеріалів із зазначенням найменування цих матеріалів.
При цьому закон не визначає певної форми процесуального документа, яким би підтверджувався факт надання доступу та ознайомлення з матеріалами досудового розслідування, а лише встановлює, що цей факт повинен бути письмово підтверджений самим учасником кримінального провадження, якому надано такий доступ.
Сам по собі факт відсутності в протоколі про надання стороні захисту доступу до матеріалів досудового розслідування переліку та найменувань відкритих їй матеріалів справи не може свідчити про те, що ці матеріали їй не було відкрито.
Щодо правових наслідків ненадання органом обвинувачення документів, які стали правовою підставою проведення оперативно-розшукових заходів
Суд: Касаційний кримінальний суд

Не відкриття стороні захисту в порядку ст. 290 КПК процесуальних документів, які стали правовою підставою проведення оперативно-розшукових заходів, є окремою підставою для визнання отриманої за результатами таких оперативно-розшукових заходів інформації недопустимими доказами 
Місцевий суд дійшов висновку щодо обґрунтованості позиції сторони захисту про те, що матеріали оперативно-розшукових заходів, які були долучені до справи, отримані в порушення статей 6, 8, 9 ЗУ "Про оперативно-розшукову діяльність", оскільки в матеріалах кримінального провадження, відсутні дані про наявність санкції суду на їх проведення, але така санкція повинна бути під час кожного обмеження конституційних прав і свобод людини та громадянина, в тому числі щодо права, передбаченого ст. 32 Конституції України, відповідно до якого ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України та не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Суд першої інстанції зазначив, що ненадання органом обвинувачення документів, які стали правовою підставою проведення оперативно-розшукових заходів, позбавило суд можливості здійснити належну перевірку законності джерел отримання доказів, якими обґрунтовано обвинувачення та визнати результати оперативно-розшукових заходів як належні джерела доказів