DocSA/legal-position-indexes huggingface dataset:
Кваліфікація!!! Відмежувапння кримінально караної крадіжки (ст. 185 КК) від дрібного викрадення чужого майна (ст. 51 КУпАП)
Суд: Касаційний кримінальний суд

09.08.2024 набув чинності Закон України 18.07.2024 No 3886-IX "Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів" від (далі – Закон No 3886-IX), яким було внесено зміни до ст. 51 КУпАП (Дрібне викрадення чужого майна).
Аналіз ст. 51 КУпАП у новій редакції свідчить про те, що кримінальна відповідальність настає у випадку, якщо розмір дрібного викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати перевищує розмір, установлений ст. 51 КУпАП, а саме 2 НМДГ.
Згідно з ч. 5 Підрозділу 1 Розділу ХХ Податкового кодексу України, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 грн, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної пп. 169.1.1 п. 169.1 ст. 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року, яка дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), установленого законом станом на 01 січня звітного податкового року.
Станом на 01.01.2023 прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 2684 грн, а 50% від його розміру становили 1342 грн.
Таким чином, з огляду на зміст положень Податкового кодексу України та Закону No 3886-IX, на момент вчинення обвинуваченим злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК, розмір вартості викраденого майна, з якого настає кримінальна відповідальність за ст. 185 КК, становив 2684 грн (1342×2=2684).
Ураховуючи те, що вартість таємно викраденого засудженим майна (за епізодом від 28.01.2023) становила 270,93 грн, тобто ця сума була меншою за розмір, з якого відповідно до Закону No 3886-IX та положень Податкового кодексу України настає кримінальна відповідальність, а саме 2684 грн, то колегія суддів ККС ВС вважає, що, з огляду на передбачений ст. 58 Конституції України і ст. 5 КК принцип зворотної дії закону в часі та відповідно до приписів ч. 2 ст. 433 КПК, посилання в судових рішеннях судів попередніх інстанцій на скоєння обвинуваченим 28.01.2023 повторного таємного викрадення майна, вчиненого в умовах воєнного стану, підлягає виключенню як таке, що з урахуванням вищенаведеного, не підпадає під кримінально каране діяння, передбачене Особливою частиною КК.
Щодо перекваліфікації крадіжки з проникненням (ст. 185 КК) на порушення недоторканності житла (ст. 162 КК)
Суд: Касаційний кримінальний суд

Кримінальна відповідальність за відповідною частиною ст. 185 КК настає під час вчинення таємного викрадення чужого майна (крадіжка) у тому разі, якщо крадіжка майна не є дрібною. Отже, діяння, вчинені як таємне викрадення чужого майна, якщо вартість цього майна не перевищує 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян на момент їх вчинення, є дрібною крадіжкою і не є кримінально караними, що виключає кримінальну відповідальність, передбачену ст. 185 КК.
Унесення змін до законодавства України про адміністративну відповідальність безпосередньо впливає на закон України про кримінальну відповідальність, адже ці зміни визначають розмежування між діями, які необхідно кваліфікувати як дрібну крадіжку, наслідком чого є притягнення особи до адміністративної відповідальності, і таємним викраденням чужого майна (крадіжка), за що передбачена кримінальна відповідальність.
Фактична декриміналізація викрадення майна, вартість якого не перевищує 2 НМДГ, має зворотну дію в часі, оскільки поліпшує становище особи.
Для кваліфікації правопорушення як адміністративного чи кримінального, необхідно виходити з того, що прожитковий мінімум станом на 01.01.2023 становив 2684 грн, у зв’язку з чим нижня межа кримінальної караності крадіжки, вчиненої у 2023 році, настає, якщо вартість предмета становить 2 НМДГ, тобто 2684 грн.
З урахуванням положень ст. 5 КК, а також тієї обставини, що вартість викраденого майна на час вчинення кримінального правопорушення не перевищувала 2 НМДГ, обвинувачений вчинив дрібну крадіжку, за що передбачено відповідальність ст. 51 КУпАП.
Між тим, зважаючи на спосіб вчинення крадіжки, а саме скоєння її з проникненням у житло, дії обвинуваченого підлягають кваліфікації за ч. 1 ст. 162 КК.
Об’єктивна сторона ст. 162 КК полягає, зокрема, в незаконному проникненні до житла чи іншого володіння особи. Під незаконним проникненням до житла чи іншого володіння особи, потрібно розуміти будь-яке вторгнення, здійснене всупереч волі законного володільця, за відсутності визначених законом підстав чи з порушенням у встановленому законом порядку.
Таким чином, ККС ВС уважає за необхідне перекваліфікувати дії обвинуваченого з ч. 4 ст. 185 на ч. 1 ст. 162 КК.
Щодо складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204 КК
Суд: Касаційний кримінальний суд

Склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204 КК, утворюють об'єкт, об'єктивна сторона, суб'єкт та суб'єктивна сторона. Обов'язковою ознакою суб'єктивної сторони складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 204 КК, є прямий умисел, поєднаний з метою збуту незаконно виготовлених підакцизних товарів: особа усвідомлює, що незаконно придбала та зберігає з метою збуту алкогольні напої. Об'єктивною стороною є незаконне придбання, зберігання незаконно виготовлених підакцизних товарів (алкогольних напоїв). Відсутність хоча б одного зі складових елементів складу злочину, у тому числі об'єктивної та суб'єктивної сторони, означає, що дії особи, поведінка якої оцінюється, не є злочином.
Кількість придбаних алкогольних напоїв за заниженою ціною сама собою не може свідчити про мету збуту, однак вона беззаперечно враховується у сукупності з іншими доказами.
Щодо насильства як ознаки об’єктивної сторони розбою (ст. 187 КК)
Суд: Касаційний кримінальний суд

Під насильством, як ознакою об’єктивної сторони розбою, слід розуміти заподіяння особі легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров’я або незначну втрату працездатності, середньої тяжкості або тяжкого тілесного ушкодження. Під таким насильством слід розуміти також вчинення інших насильницьких дій, які не призвели до вказаних наслідків, але були небезпечними для життя чи здоров’я в момент їх заподіяння, тобто в момент застосування створювали реальну загрозу для життя потерпілого. До такого насильства слід відносити, зокрема, і здавлення шиї тощо.
За обставин цієї справи захоплення засудженим потерпілої за шию та придушення було небезпечним для її життя і сприймалося потерпілою в ситуації, що склалася (темна пора доби, відсутність людей, нездатність протистояти насильству через вік та стать) як реальна загроза життю. За таких обставин дії засудженого отримали правильну кримінально правову кваліфікацію за ч. 2 ст. 187 КК.
Висновок про застосування норми права, передбаченої ч. 2 ст. 309 КК, у взаємозв’язку із приписами статей 32, 34, 35 КК
Суд: Касаційний кримінальний суд

Передбачена ч. 2 ст. 309 КК кваліфікуюча ознака – "ті самі дії, вчиненні протягом року після засудження за цією статтею", за своїм кримінально-правовим змістом і суттю уособлює ознаки таких видів множинності кримінальних правопорушень (вичерпний перелік яких визначений в Розділі VII Загальної частини КК), як спеціальна повторність, пов’язана із попереднім засудженням особи (ст. 32 КК), так і спеціальний рецидив кримінальних правопорушень (ст. 34 КК). Їх юридичні ознаки як видів множинності кримінальних правопорушень та правові наслідки, визначені в ст. 35 КК, є однаковими.
При цьому, повторність відсутня, якщо за раніше вчинене кримінальне правопорушення особу було звільнено від кримінальної відповідальності на підставах, установлених законом, або якщо судимість за це кримінальне правопорушення було погашено або знято, а також після відбуття покарання за вчинення кримінального проступку (ч. 4 ст. 32 КК).
Відповідно, за приписами ст. 34 КК рецидивом кримінальних правопорушень визнається вчинення нового умисного кримінального правопорушення особою, яка має судимість за умисне кримінальне правопорушення.
Висновок: кваліфікуюча ознака, передбачена ч. 2 ст. 309 КК, – "ті самі дії, вчиненні протягом року після засудження за цією статтею", уособлює собою як ознаки спеціальної повторності, пов’язаної із попереднім засудженням особи, так і спеціального рецидиву кримінальних правопорушень.
Відповідно до положень ч. 4 ст. 32 та ст. 34 КК погашення попередньої судимості за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 309 КК, вказує на відсутність зазначеної кваліфікуючої ознаки.
Щодо оцінки судами попередніх інстанцій наявності у діях головного архітектора міста ознак службової недбалості (ст. 367 КК)
Суд: Касаційний кримінальний суд

З аналізу матеріалів цього кримінального провадження убачається, що виправданому як головному архітектору міста було відомо про невідповідність відведеної у приватну власність земельної ділянки містобудівній документації. Адже під час опрацювання проєкту рішення про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки архітектор висловив щодо нього свої зауваження. Проте надалі його висновок про погодження проєкту землеустрою щодо відведення тієї ж земельної ділянки був позитивним.
Суду належить з’ясувати, що спричинило зміну позиції головного архітектора міста з негативного висновку на позитивний з урахуванням того, що будь-яке рішення сесії міської ради не має наперед визначеного впливу на висновки структурних підрозділів ради чи окремих посадових осіб, які вони надають в межах своєї компетенції. Навпаки, обов’язком кожної посадової особи є надання висновку, який враховує норми чинного законодавства чи місцеві локальні акти з тією метою, щоб вказати депутатам, які будуть ухвалювати певні рішення, на відповідність чи невідповідність певного документа (чи його проєкту), який погоджується, законодавству України.
Цілком очевидним є той факт, що якщо посадова особа наділена обов’язком перевіряти, погоджувати у встановленому законом порядку певну документацію, то її висновок може бути як позитивним, так і негативним. І жодне рішення колегіальних органів, в тому числі міської ради, не є наперед визначеною вказівкою чи імперативом для тієї посадової особи, яка погоджуючи документи, діє в межах своєї компетенції. У протилежному випадку взагалі відпала б потреба у будь-якому погодженні і такий висновок посадовця не мав би юридичного значення, що вочевидь є помилковим.
У цьому провадженні архітектор, діючи в межах своєї компетенції, міг як погодити (за наявності для цього підстав), так і відмовити (у разі невідповідності законодавству, містобудівній документації тощо) у погодженні проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на підставі ч. 6 ст. 186-1 ЗК, однак цим не скористався.
Виправданий погодив проєкт землеустрою, тобто вчинив юридично-значиму дію, внаслідок чого відбулася державна реєстрація у Державному земельному кадастрі, а земельній ділянці було присвоєно кадастровий номер і вона набула статусу об’єкта цивільних прав.
Тобто погодження головним архітектором міста проєкту землеустрою було однією із обов’язкових законодавчих передумов для державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі, що потягнуло присвоєння їй кадастрового номера.
Судам належить з’ясувати факт розуміння виправданим відповідності висновку про відведення земельної ділянки містобудівній документації з урахуванням того, що ним було власноручно підписане та скріплене печаткою Управління викопіювання з плану зонування території міста.
Аргументи апеляційного суду про те, що сторона обвинувачення не оскаржила в судовому порядку рішень про виділення земельної ділянки у приватну власність жодним чином не впливають на кримінально-правову оцінку дій особи.
Щодо відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, вчиненим особою у стані неосудності
Суд: Касаційний кримінальний суд

Під час вирішення питання про стягнення шкоди з батьків особи, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними у зв'язку з психічним розладом або недоумством, обов'язковому установленню судом підлягають обставини, які достовірно указують на те, чи знали батьки такої особи про її психічний розлад та чи вжили заходів щодо запобігання шкоди.
У цьому проваженні суд першої інстанції, обґрунтовуючи своє рішення в частині вирішення цивільних позовів, послався на показання експертів, які ствердили про те, що засуджений протягом тривалого часу хворів на психічну хворобу, та його поведінка не могла не викликати підозр у його адекватності та відповідності такої звичній для нього обстановці у його рідних, як на обставину про обізнаність матері про психічний розлад сина.
Проте, із змісту ухвали суду першої інстанції убачається, що жоден допитаний судом експерт не надавав показань про те, що поведінка засудженого не могла не викликати підозр у його адекватності та відповідності звичній для нього обстановці у його рідних.
Апеляційний суд також належним чином не спростував доводів апеляційної скарги проте, що у 2014 році засуджений вчинив злочин, за який притягувався до кримінальної відповідальності на загальних підставах, тобто як осудна особа, та у період з 2014 по 2017 рік не вчинив жодних дій на порушення закону та дій, які б указували на наявність у нього психічного розладу, а також те, що із матеріалів кримінального провадження убачається, що відсутні будь-які дані щодо незадовільного психічного стану засудженого за період щонайменше останніх 10-ти років, за місцем проживання він не проявляв по відношенню до інших осіб, у тому числі близьких родичів, будь-яких дій негативного характеру.
Щодо збільшення розміру позовних вимог, розподілу процесуальних витрат (стягнення витрат на провову допомогу)
Суд: Касаційний кримінальний суд

У разі, якщо цивільний позов подано до початку судового рогляду, КПК не забороняє збільшувати позовні вимоги до закінчення судового розгляду з урахуванням встановлених фактичних обставин.
Розмір відшкодування збитків є предметом позовних вимог у межах заявленого цивільного позову, доводиться цивільним позивачем (потерпілим) самостійно за правилами цивільного судочинства з дотриманням приписів ч. 5 ст. 128 КПК і не охоплюється межами обвинувачення, яке висувається прокурором в обвинувальному акті або постанові про зміну обвинувачення в суді і обов’язок доказування якого покладається на державного обвинувача.
Правовою підставою відшкодування витрат на правову допомогу є договір, укладений з адвокатом-представником, а також документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Отже, для визначення розміру процесуальних витрат на правову допомогу, що підлягають відшкодуванню, крім договору про надання правової допомоги, особа має надати і оригінали документів, які підтверджують ці витрати, а також процесуально підтвердити надання правових послуг (складений процесуальний документ, вчинена процесуальна дія (участь у слідчих (розшукових) діях чи ознайомлення із процесуальними документами тощо).
Чинне кримінальне процесуальне законодавство України не встановлює чіткого переліку доказів, які необхідно надати суду на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, однак зобов’язує надати докази на підтвердження розміру процесуальних витрат, у тому числі на таку допомогу, що входить до предмета доказування у кримінальному провадженні (ст. 91 КПК).
У цій справі суди в порушення вимог ст. 94, 370 КПК належним чином не дали оцінки доводам сторони захисту про завищення стягнутих із засудженого процесуальних витрат.
Також не дали оцінки обгрунтованості фактичних даних, викладених у розрахунку виконаних робіт, де правничу допомогу адвокат надавав у одному кримінальному провадженні трьом особам, справа стосується здебільшого одних і тих фактичних обставин, при цьому в зазначеному розрахунку відображено по 5 годин первинної консультації й по 5 годин вторинної щодо кожної потерпілої та цивільного позивача. Не дана оцінка й іншим фактичним обставинам, які відображені у розрахунку виконаних робіт.
Щодо неможливості закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення у зв’язку з відмовою потерпілої від обвинувачення (п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК), якщо злочин пов’язаний з домашнім насильством
Суд: Касаційний кримінальний суд

Обов’язковою умовою визнання судом злочину пов’язаним із домашнім насильством є відображення зазначеного у формулюванні обвинувачення (у повідомленні про підозру, в обвинувальному акті) із встановленням органами досудового розслідування відповідних фактичних обставин (ступінь родинних відносин або спорідненості між потерпілим та винуватцем, характер насильства тощо).
Відповідно до обвинувального акту винний обвинувачувався у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК, а саме в нанесенні умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров’я його співмешканці та, зокрема, було визнано обставиною, яка обтяжує покарання, вчинення злочину щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах.
За таких обставин відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК кримінальне провадження не можна було закрити у зв’язку з відмовою потерпілої від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.
Щодо ознайомлення з матеріалами кримінального провадження під час перегляду кримінального провадження за нововиявленими обставинами (гл. 34 КПК)
Суд: Касаційний кримінальний суд

Положеннями ч. 4 ст. 395 КПК передбачено, що протягом строку апеляційного оскарження матеріали кримінального провадження ніким не можуть бути витребувані із суду. У цей строк суд зобов’язаний надати учасникам судового провадження за їх клопотанням можливість ознайомитися з матеріалами кримінального провадження.
Системний аналіз п. 15 ч. 3, п. 5 ч. 4 ст. 42, ч. 3 ст. 43, ч. 5 ст. 107, ч. 3 ст. 376, ч. 4 ст. 395 КПК свідчить про те, що під час судового провадження в судах першої та апеляційної інстанцій, в ході якого розглядається заява засудженого, подана в порядку глави 34 КПК, останній, будучи безпосереднім учасником судового провадження, має право на ознайомлення з матеріалами такого провадження, журналами судових засідань і технічними записами судових засідань, а суди, у свою чергу, зобов’язані забезпечити виконання такого права.
Невмотивована відмова суду апеляційної інстанції в задоволенні клопотання засудженого про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження призвела до порушення реалізації його права на захист.
Про обставини, які не впливають на право військовослужбовця отримати індексацію грошового забезпечення  
Суд: Касаційний адміністративний суд

Нарахування та виплата військовослужбовцю індексації грошового забезпечення та компенсації втрати доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати здійснюється за місцем перебування цих військовослужбовців на грошовому забезпеченні і обмежене фінансування не впливає на право позивача отримати індексацію грошового забезпечення, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
Кваліфікація! Дії власника собак, укусами яких потерпілій заподіяно середньої тяжкості тілесні ушкодження кваліфікуються за ст. 128 КК
Суд: Касаційний кримінальний суд

ККС погодився з кваліфікацією дій власника собак за ст. 128 КК, тобто за нанесення необережних середньої тяжкості тілесних ушкоджень потерпілій.
Власник собак повинен нести відповідальність за заподіяну шкоду собаками, дві з яких належать йому на праві власності, і які були у його віданні, як власника відповідного центру розплідника, де всі три собаки були зареєстровані. На час події собаки дійсно перебували за межами домоволодіння, де вони утримувались, однак ці собаки не мали статусу безпритульних, з огляду на те, що вони мали господарів та місце утримання, яке було залишено ними не з волі таких господарів.
Суд не встановив, що потерпілою здійснювались якісь агресивні дії, які б свідчили про її попередній напад на собак. На підтвердження цієї версії, стороною захисту доказів не надано.
Про обставини, які вказують на те, що засуджений не мав наміру повертатися на військову службу та свідчать про наявність в його діях складу злочину, передбаченого ст. 408 КК.  Щодо порушення права на перехресний допит
Суд: Касаційний кримінальний суд

1. Дії військовослужбовця, який проходив військову службу на підставі контракту та після закінчення лікарняного 24.02.2022 не з’явився до військової частини для виконання своїх безпосередніх обов’язків в умовах воєнного стану, натомість до моменту затримання проживав цивільним життям, вказують на те, що він не мав наміру повертатися на військову службу, а тому мають ознаки дезертирства

2. Порушення права на перехресний допит може мати місце лише в разі проведення прямого допиту свідка в судовому засіданні. Якщо такий прямий допит взагалі не проводився і особа фактично не допитувалася як свідок у судовому засіданні, то порушити право на перехресний допит неможливо
Щодо вирішення цивільного позову у разі закриття кримінального провадження
Суд: Касаційний кримінальний суд

Відповідно до положень ч. 1 ст. 129 КПК вирішення цивільного позову по суті заявлених вимог можливо лише у разі ухвалення обвинувального вироку або постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.
Тому у разі закриття кримінального провадження у зв’язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності заявлений у кримінальному провадженні цивільний позов по суті не вирішується, а залишається без розгляду. У такому випадку позивач вправі вирішити свої вимоги в порядку цивільного судочинства.
Несумлінне та безвідповідальне ставлення слідчого до строків внесення відомостей до ЄРДР та відсутність належного контролю з боку керівництва прокуратури не є підставою для відмови у задоволенні клопотання захисника про закриття кримінального провадження
Суд: Касаційний кримінальний суд

Несумлінне та безвідповідальне ставлення слідчого до строків внесення відомостей до ЄРДР та відсутність належного контролю з боку керівництва прокуратури не є підставою для відмови у задоволенні клопотання захисника про закриття кримінального провадження.
Внесення до ЄРДР відомостей про закінчення досудового розслідування в одній з установлених КПК форм саме по собі не змінює існуючого стану правовідносин. Діяльність слідчого щодо інформаційного наповнення ЄРДР полягає лише у фіксуванні прийнятих процесуальних рішень і є похідною від них.
Відтак ухвалення слідчим процесуального рішення про закриття кримінального провадження породжує правовий наслідок у вигляді припинення (заборони) здійснення процесуальних дій і прийняття процесуальних рішень. Настання такого наслідку не залежить від того, чи внесені до ЄРДР відомості про це рішення.