DocSA/legal-position-indexes huggingface dataset:
Щодо застосування судом стандарту доказування "вірогідності доказів"
Суд: Касаційний господарський суд

Згідно положень  статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Отже  на суд  покладений обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
При цьому обставини, на які учасник справи як на підставу своїх вимог або заперечень  підлягають доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Про невідповідність намірів забудови земельної ділянки положенням містобудівної документації, як підставу для відмови в наданні містобудівних умов та обмежень
Суд: Касаційний адміністративний суд

Містобудівні умови та обмеження видаються на підставі містобудівної документації (зокрема, місцевого рівня) при зверненні зацікавленої особи до уповноваженого органу з поданням визначеної документації. Підставою відмови в наданні містобудівних умов та обмежень є, зокрема, невідповідність намірів забудови земельної ділянки положенням відповідної містобудівної документації на місцевому рівні. Така невідповідність встановлюється на стадії надання містобудівних умов та обмежень або надалі під час здійснення державно-будівельного або судового контролю. Невідповідність намірів забудови означає, що запланований для будівництва об’єкт не відповідає вимогам містобудівної документації на місцевому рівні, тобто затвердженим текстовим та графічним матеріалам із питань регулювання планування, забудови та іншого використання територій конкретного населеного пункту.
Про територіальні та соціальні інтереси територіальної громади
Суд: Касаційний адміністративний суд

Територіальні громади мають власні типи соціальної поведінки, стосовно яких територія є умовою, що забезпечує стійку взаємодію соціальних суб’єктів, які формують територіальні соціальні мережі. Територія соціально-економічної активності одночасно є фактором зв’язку та умовою діяльності. Це стає можливим тоді, коли для господарюючого суб’єкта, яким є територіальна громада, мотивом економічної діяльності стає не лише максимальний прибуток, а й територіальний інтерес у будь-якій його формі. Територія з її природними особливостями та природними ресурсами, якими вона володіє, а також соціально-економічною інфраструктурою, що функціонує на ній, є матеріальною основою життя територіальної громади. Отже, територіальний інтерес є системою очікувань соціальних суб’єктів, що ґрунтується на рефлексії території, а також пов’язаних із нею проблем, їхнього життєвого простору, які є безпосередньою причиною відповідного типу територіальної поведінки або соціальної дії. Соціальні інтереси територіальної громади детермінують: розвиток соціальної інфраструктури відповідної території; поліпшення соціально-психологічного клімату та оптимізацію соціальних взаємодій і відносин на відповідній території; інтерес у забезпеченні правопорядку та громадської безпеки.
Про право особи на самостійне замовлення розроблення земельної документації в разі неприйняття уповноваженим органом рішення
Суд: Касаційний адміністративний суд

Самостійне замовлення розроблення земельної документації в разі неприйняття уповноваженим органом рішення є правом позивача, закріпленим статтею 118 Земельного кодексу України, а не його обов’язком. Наявність у нього такого права жодним чином не позбавляє його конституційної гарантії судового захисту та права на розгляд уповноваженим органом поданого ним клопотання у строки, визначені законодавством.
Про обов’язковість додавання до клопотання зацікавленої особи графічних матеріалів, погодження землекористувача та документів, що підтверджують досвід роботи в сільському господарстві
Суд: Касаційний адміністративний суд

Враховуючи положення частини шостої статті 118 Земельного кодексу України, яка містить імперативні вимоги щодо обов’язковості додавання до клопотання зацікавленої особи графічних матеріалів, на яких зазначене бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває в користуванні інших осіб) та документів, що підтверджують досвід роботи в сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства), недодержання вимог щодо змісту клопотання, ненадання погодження землекористувача, якщо бажана земельна ділянка не є вільною, та документів, що підтверджують досвід роботи в сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі, може бути самостійною підставою для відмови в наданні дозволу на розроблення проєкту землеустрою.
Про відмову в погодженні та затвердженні проєкту землеустрою
Суд: Касаційний адміністративний суд

Відмова в погодженні та затвердженні проєкту землеустрою можлива винятково з підстав його невідповідності вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації та у зв’язку з неусуненням недоліків, на яких було наголошено в попередньому висновку.
Про визначення у земельному законодавстві порядку надання земельних ділянок державної або комунальної власності
Суд: Касаційний адміністративний суд

Стаття 123 Земельного кодексу України визначає порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності в користування та поширюється на випадки, коли земельна ділянка підлягає передачі як на підставі проєктів землеустрою, так і на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).
Про неможливість скасування органами місцевого самоврядування своїх попередніх рішень
Суд: Касаційний адміністративний суд

Органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов’язані з реалізацією суб’єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб’єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування та громадянами, що породжує в громадян упевненість у тому, що їхнє становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення. У справі, що розглядається, предметом оскарження є рішення органу місцевого самоврядування, яке визнало таким, що втратило чинність, раніше прийняте рішення про надання позивачу дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. За своєю природою рішення про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою є актом індивідуальної дії. Як встановили суди та не заперечують сторони, рішення міської ради реалізоване способом замовлення та розроблення проєкту землеустрою, що виключає можливість відміни його дії визнанням його таким, що втратило чинність.
Про замовлення зацікавленою особою проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без згоди уповноваженого органу
Суд: Касаційний адміністративний суд

Зацікавлена особа має право замовити проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки без згоди уповноваженого органу протягом одного місяця від дня закінчення місячного строку з часу реєстрації клопотання у відповідному уповноваженому органі. Місячний строк, упродовж якого особа може реалізувати це право, є присічним. Нездійснення права замовити проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки в цей строк призводить до припинення цього права. Використання особою права замовити проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки без згоди уповноваженого органу не позбавляє обов’язку відповідача розглянути заяву згідно з чинним законодавством та прийняти відповідне рішення. Якщо зацікавлена особа замовила проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки без згоди уповноваженого органу у встановлений строк, вона не позбавляється права на оскарження бездіяльності відповідного органу. Отже, якщо особа, яка звернулася до відповідного суб’єкта владних повноважень виконала всі передумови для отримання відповідного дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність, підстави для відмови в наданні такого дозволу відсутні.
Недійсність договору поруки, укладеного спадкоємцем для забезпечення виконання зобов’язань померлого позичальника (спадкодавця)

За вимогами ЦК України боржником і поручителем не може бути одна й та сама особа. Адже призначення договору поруки, що породжує акцесорне (додаткове) зобов'язання, полягає в забезпечувальному характері по відношенню до основного зобов’язання.
За правилом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
При цьому відповідно до частини п'ятої статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
У зв’язку з цим є підстави для визнання недійсним договору поруки, укладеного спадкоємцем для забезпечення виконання зобов’язань позичальника (спадкодавця), що на момент укладення договору поруки помер.
Про обов’язок уповноваженого органу прийняти рішення щодо надання дозволу (або відмови) у межах встановленого законом місячного строку
Суд: Касаційний адміністративний суд

Земельний кодекс України визначає вичерпний перелік підстав для відмови в наданні дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. З іншого боку, подання зацікавленою особою документів, необхідних для розгляду клопотання, не в повному обсязі або виявлення в документах, поданих замовником, недостовірних відомостей об’єктивно перешкоджають розгляду та винесенню законного рішення про надання дозволу / вмотивованої відмови на роз- роблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. У разі надання особою пакету документів, необхідних для отримання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, з недоліками щодо комплектності, форми чи змісту, відповідний орган має право звернутися до заявника з пропозицією усунути виявлені недоліки. Така дія є правомірним способом поведінки органу та має на меті створення громадянам умов для реалізації їхніх прав на землю. Зазначена пропозиція щодо усунення недоліків не може вважатися "відмовою в наданні дозволу" в розумінні частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України. Звернення з такою пропозицією не звільняє відповідний орган від обов’язку прийняти рішення щодо надання дозволу (або відмови) у межах встановленого законом місячного строку. Відсутність рішення про надання дозволу або відмову в наданні дозволу в межах встановленого законом місячного строку свідчить про протиправну бездіяльність відповідного органу та надає особі право замовити проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки без згоди уповноваженого органу відповідно до абзацу третього частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України.
Про вичерпний перелік підстав для відмови в затвердженні проєкту землеустрою
Суд: Касаційний адміністративний суд

Стаття 123 Земельного кодексу України встановлює вичерпний перелік підстав для відмови в затвердженні проєкту землеустрою, зокрема його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів. Тобто поданий проєкт за змістом, формою має відповідати вимогам законів та інших нормативно-правових актів.
Умови для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 233 ЦК України

Як свідчить тлумачення частини першої статті 233 ЦК України умовами, існування яких надає підстави особі звертатися до суду, а суду - виносити рішення про визнання правочину недійсним є:
а) наявність тяжкої обставини, що "змусила" особу вчинити правочин;
б) те, що цей правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.
Тобто для визнання правочину недійсним, на підставі частини першої статті 233 ЦК України, необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника "і", за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов.
З ВІДСТУПОМ! Про судові рішення, які підлягають касаційному оскарженню у розумінні частини третьої статті 272 КАС України
Суд: Касаційний адміністративний суд

Не підлягають касаційному оскарженню у розумінні частини третьої статті 272 КАС України такі судові рішення суду апеляційної інстанції, якими закінчено перегляд в апеляційному порядку рішень суду першої інстанції, ухвалених судом за наслідком розгляду справ, визначених статтями 273 - 277, 282 - 286 цього Кодексу, та якими спір вирішено по суті щодо заявлених позовних вимог. На усі інші випадки, зокрема, щодо оскарження у касаційному порядку судових рішень апеляційного суду, ухвалених за наслідками апеляційного перегляду справ, визначених статтями 273 - 277, 282 – 286 КАС України, в тому числі ухвал, якими вирішено процедурні питання, пов'язані з рухом справи в суді першої інстанції, а також ухвал, постановлених за наслідками вирішення питання про залишення позову без розгляду, дія частини третьої статті 272 цього Кодексу не розповсюджується і такі судові рішення підлягають касаційному оскарженню на загальних підставах.
ОП КАС ВС здійснила відступ від висновку, викладеного колегіями суддів ПП КАС ВС в ухвалах від 02.11.2020 у справі No 640/16996/20 та від 09.04.2020 у справі No 640/2721/20, відповідно до якого використаний законодавцем у частині третій статті 272 КАС України термін "судові рішення" вказує на те, що будь-які судові рішення суду апеляційної інстанції, ухвалені у справах, визначених статтями 273-277, 282-286 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню.
Вихід  учасника, якому належить 50 і більше відсотків  та здійснення державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу 
Суд: Касаційний господарський суд

З аналізу норм частини 2 – 5 статті 24 Закону України "Про товариства                               з обмеженою та додатковою відповідальністю" та частина 5 статті17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" вбачається, що у випадку, якщо частка у статутному капіталі товариства становить 50 або більше відсотків, учасник може вийти з товариства лише за згодою інших учасників. Зокрема для здійснення державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу у випадку виходу одного з учасників товариства, якому належить 50 і більше відсотків, іншим учасникам необхідно надати згоду на вихід, справжність підписів на якій повинна засвідчуватися нотаріально. Надання такої згоди є правом, а не обов’язком учасника.
Виписки за картковими рахунками як доказ заборгованості за кредитним договором

Виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.
Право потерпілого або його законного представника чи представника на касаційне оскарження судових рішень з підстави невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості
Суд: Касаційний кримінальний суд

Потерпілий або його законний представник чи представник мають право на касаційне оскарження судових рішень з підстави невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, але в межах вимог, заявлених ними в суді першої інстанції.
У даному випадку оскарження потерпілим судових рішень з підстави невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, враховуючи законодавчі обмеження, становлять приватний інтерес потерпілого у контексті права відстоювати свою позицію і намагатися встановленими законом засобами досягти зміни або скасування судового рішення.
Юрисдикція спору за позовом регіональної служби державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті щодо стягнення коштів за проведення ветеринарно-санітарного огляду
Суд: Велика Палата

Спір за позовом регіональної служби державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті щодо стягнення коштів за проведення ветеринарно-санітарного огляду, який є передумовою видачі міжнародних ветеринарних сертифікатів, підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Про відсутність права учасника товариства вимагати в судовому порядку про виключення його зі складу часників
Суд: Касаційний господарський суд

Виключення учасника можливе за умови дотримання таких вимог: 1) наявність визначених законом підстав (прострочення внесення вкладу, неподання заяви про вступ до товариства спадкоємцями чи правонаступниками);  2) прийняття рішення про виключення здійснюється лише вищим органом товариства – загальними зборами учасників (частина друга статті 30 Закону України "Про товариства   з обмеженою та додатковою відповідальністю").
З огляду на те, що законом передбачені вимоги та підстави для виключення учасника зі складу товариства, а також те, що прийняття такого рішення є виключною компетенцією загальних зборів, учасник товариства не має права вимагати в судовому порядку зобов’язати товариство виключити його зі складу учасників та провести державну реєстрацію змін до відомостей                  в ЄДР.
Для визнання договору недійсним (фіктивним) ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину
Суд: Касаційний господарський суд

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.
Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
Угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторони не вчинили жодних дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. Під час розгляду відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, такий правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не   мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення. 
Отже, для визнання зобов'язання таким, що вчинено фіктивно, закон вимагає наявності таких умов: вина осіб, яка має прояв у формі умислу, спрямованого на вчинення фіктивного договору; такий умисел повинен виникнути у сторін до моменту укладення договору; метою укладення такого договору є відсутність правових наслідків, обумовлених у договорі. 
Відсутність хоча б однієї із цих умов не дає підстав стверджувати, що зобов'язання вчинялося фіктивно. У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву.
ОП КГС ВС дійшла висновку про відсутність підстав для відступлення від висновку щодо застосування статті 234 ЦК України у подібних правовідносинах.
Виключення учасника товариства, який має заборгованість із внесення вкладу
Суд: Касаційний господарський суд

Визначений статтею 15 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" правовий механізм виключення учасника товариства, який має заборгованість із внесення вкладу, може бути застосований лише у випадку прострочення внесення вкладу чи його частини учасником, що взяв участь у створенні товариства.
Притягнення особи до кримінальної відповідальності у межах загальних строків давності, визначених у ч. 2 ст. 49 КК, у випадку ухилення від досудового розслідування або суду
Суд: Касаційний кримінальний суд

Вчинення особою умисних дій, спрямованих на ухилення від досудового розслідування або суду, зупиняє диференційовані строки давності, передбачені у ч. 1 ст. 49 КК. У такому випадку притягнення особи до кримінальної відповідальності можливе у межах загальних строків давності, визначених у ч. 2 ст. 49 КК, а саме 15 років з часу вчинення злочину або 5 років – з часу вчинення кримінального проступку. Час, який минув із дня вчинення кримінального правопорушення до дня, коли особа почала ухилятися від досудового розслідування або суду, зберігається і зараховується до загального строку давності, що продовжує спливати. До загального строку також зараховується період такого ухилення, а також проміжок часу, що пройшов із дня з’явлення особи із зізнанням або затримання до дня набрання вироком законної сили.
Вартість частини майна товариства, належна до сплати учаснику, який вийшов (виключений)  з товариства
Суд: Касаційний господарський суд

Вартість частини майна товариства, належна до сплати учаснику, що вийшов (виключений)                 з товариства, повинна визначатися з розрахунку вартості усього майна, яке належить товариству, в тому числі основних засобів, нематеріальних активів, оборотних активів, майна невиробничого призначення тощо з урахуванням майнових зобов'язань товариства. При цьому за наявності спору між учасником товариства та самою юридичною особою щодо визначення вартості майна, учасник товариства має право вимагати проведення з ним розрахунків на підставі дійсної вартості чистих активів товариства, а не на підставі вартості, за якою майно обліковується у товаристві. Взяття майна на облік за певною вартістю є односторонньою вольовою дією товариства, яка не може бути беззаперечним доказом дійсної вартості майна. Сторони можуть доводити дійсну вартість майна будь-якими належними доказами.