DocSA/legal-position-indexes huggingface dataset:
З ВІДСТУПОМ! Обов`язок суб`єктів містобудування отримувати дозвіл на проведення будівельних робіт на території, що належить до земель історико-культурного призначення 
Суд: Касаційний адміністративний суд

Незатвердження науково-проєктної документації з визначення меж історичного ареалу міста Львова відповідно до ст. 32 Закону України "Про охорону культурної спадщини" не впливає на правовий режим території як такої, що належить до земель історико-культурного призначення, не виводить її з-під державної охорони (охорони законом), оскільки за законом правовий статус відповідної території як об’єкта культурної спадщини пов’язаний із фактом її перебування у визначених межах історичного ареалу населеного місця України, наявність або відсутність відповідного рішення органу місцевого самоврядування чи центрального органу виконавчої влади не змінює цього факту, а відтак суб’єкти містобудування зобов’язані дотримуватися обмежень і вимог, установлених зазначеним законом, під час здійснення містобудівної діяльності на території, що належить до історичного ареалу та його буферної зони відповідно до історико-містобудівного опорного плану міста Львова.
СП КАС ВС відступила від висновку, викладеного колегією суддів СП КАС ВС у постанові від 27.07.2022 у справі No 813/3269/17 та в інших постановах (де цю позицію застосовано),  про те, що незатвердження Мінкультури меж історичного ареалу м. Львова у порядку, встановленому статтею 32 Закону України "Про охорону культурної спадщини" свідчить про фактичну відсутність таких меж та нівелює обов`язок суб`єктів містобудування отримувати дозвіл на проведення будівельних робіт в історичній частині міста Львова.
З ВІДСТУПОМ! Особливості застосування законодавства України щодо заходів контролю за використанням та охороною земель
Суд: Касаційний адміністративний суд

Норми Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" потрібно застосувати як загальні норми щодо основних принципів і порядку здійснення державного контролю у сфері господарської діяльності, пов’язаної з використанням та охороною земель, стосовно норм спеціального Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" , який окреслює лише загальні риси організації і здійснення державного контролю за використанням та охороною земель у сукупності як такі, що не вступають у суперечність із змістом цих норм щодо процедурних питань, пов’язаних із проведенням відповідної перевірки в межах державного контролю, оскільки використання землі як об'єкта державного контролю та охорони нерозривно пов’язано з діяльністю на ній суб’єктів земельних відносин, у тому числі господарської.
СП КАС ВС відступила від висновків, викладених колегіями суддів СП КАС ВС у постановах від 13.03.2019 у справі No 826/11708/17, від 15.07.2019 у справі No 140/2320/18, від 27.02.2020 у справі No 818/1512/17, від 11.06.2021 у справі No 818/970/17, від 09.07.2020 у справі No 824/561/18-а, від 25.05.2022 у справі No 120/1196/19-а, від 04.11.2021 від No 818/1365/17, від 28.02.2023 у справі No 280/2932/20, від 08.06.2023 у справі No 380/7230/20 та інших, про те, що  
під час здійснення заходів контролю за використанням та охороною земель не можуть бути застосовані вимоги та правила ЗУ від 05.04.2007 No 877-V "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.
Щодо дій слідчого вчинених під час огляду, які відмежовують огляд від освідування особи 
Суд: Касаційний кримінальний суд

Верховний Суд вказав, що метою проведення огляду є виявлення та фіксація відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення. Разом з тим, метою освідування є виявлення на тілі підозрюваного, свідка чи потерпілого слідів кримінального правопорушення або особливих прикмет. З наявного в матеріалах кримінального провадження протоколу огляду покупця слідує, що слідчим було проведено огляд громадянина, якого за постановою прокурора було залучено як конфіденційну особу із зміненими відомостями про неї для проведення оперативної закупки наркотичних засобів та психотропних речовин (зафіксовано в чому він був одягнений, з’ясовано про  наявність сторонніх речей та грошових купюр). При цьому під час проведення даної слідчої дії покупцю для проведення оперативної закупки наркотичних засобів та психотропних речовин було видано грошові кошти. Таким чином, дії слідчого не були пов’язані з освідуванням особи у контексті ст. 241 КПК, тому доводи захисника про протилежне є неспроможними.
Процесуальним законом не передбачено забезпечення обов’язкової участі захисника під час проведення освідування. 
Суд: Касаційний кримінальний суд

Верховний Суд зазначив, що процесуальним законом не передбачено забезпечення обов’язкової участі захисника під час проведення освідування. При цьому освідування було проведено на підставі постанови прокурора, що відповідає вимогам ст. 241 КПК, за правилами якої здійснюється ця слідча дія.
Щодо допустимості доказів вилучених під час освідування
Суд: Касаційний кримінальний суд

На думку Верховного Суду, не є слушними висновки судів першої та апеляційної інстанції про недопустимість речових доказів, вилучених під час освідування, а також висновків експертів відповідно. Як установили суди, освідування було проведено на підставі постанови прокурора з метою виявлення на тілі особи слідів кримінального правопорушення. Під час освідування були присутні поняті та співробітники поліції. Протокол освідування підписано всіма учасниками слідчої дії, від яких жодних зауважень щодо його змісту не надходило. Суди у своїх рішеннях також не зазначили, яким чином відсутність дати у постанові прокурора свідчить про порушення фундаментальних прав і свобод особи або ж ставить під сумнів сам факт її винесення.
З ВІДСТУПОМ! Щодо обчислення строку давності для застосування штрафних санкцій за несвоєчасну сплату платником податків узгодженого грошового зобов’язання
Суд: Касаційний адміністративний суд

Датою, з якої обчислюється 1095-денний строк, визначений п. 102.1 ст. 102 ПК, як в частині проведення податковим органом камеральної перевірки з питань своєчасності сплати узгодженого податкового (грошового) зобов’язання, так і застосування штрафних санкцій згідно з п. 126.1 ст. 126 ПК за несвоєчасну сплату узгодженого грошового зобов’язання, – є дата фактичної сплати узгодженої суми податкового зобов’язання.
ПП КАС ВС відступила від висновку, викладеного колегіями суддів ПП КАС ВС в постановах від 10.05.2018 у справі No 820/3544/17, від 05.06.2018 у справі No 824/760/17-а, від 02.10.2018 у справі No 820/3543/17, від 05.07.2019 у справі No 820/11541/13-а, від 29.01.2019 у справі No 820/495/18, від 24.05.2022 у справі No 280/928/20 про те, що нарахування штрафних санкцій має відбуватись з урахуванням строків давності, встановлених ст. 102 ПК, й відлік такого строку пов'язується не з днем фактичної сплати позивачем узгодженої суми податкового (грошового) зобов'язання, а саме із останнім днем граничного строку подання податкової декларації та/або граничного строку сплати грошових зобов'язань.
Щодо відібрання зразків голосу для проведення експертизи. Зразки голосу не є біологічними зразками
Суд: Касаційний кримінальний суд

Верховний Суд вказав, що згідно з ч. 1 ст. 245 КПК у разі необхідності отримання зразків для проведення експертизи вони відбираються стороною кримінального провадження, яка звернулася за проведенням експертизи або за клопотанням якої експертиза призначена слідчим суддею. Відповідно до ч. 3 зазначеної статті відбирання біологічних зразків у особи здійснюється за правилами, передбаченими ст. 241 цього Кодексу. На думку Суду, твердження сторони захисту про те, що положення ст. 245 КПК слід тлумачити з урахуванням практики ЄСПЛ ("П. Г. та Дж. Х. (P. G. and J. H.) проти Сполученого Королівства", заява No 44787/98, рішення від 25.09.2001, No 80), є необґрунтованими. Так, у згаданій вище справі ЄСПЛ розглядав твердження заявників про підступний спосіб, у який були отримані зразки голосу (шляхом таємного прослуховування), чим, на їх думку, було порушено привілей особи не свідчити проти себе. Вирішуючи це питання ЄСПЛ дійшов висновку, що названий привілей не було порушено, оскільки предметом дослідження був не зміст розмови, а об’єктивні ознаки голосу. Саме в цьому контексті ЄСПЛ порівняв зразки голосу з іншими фізичними чи об’єктивними зразками. Отже, ці твердження ЄСПЛ у жодному випадку не можна розглядати як такі, що висувають тотожні вимоги щодо процесуального порядку отримання як зразків крові, волосся тощо, так і зразків голосу. Незважаючи на те, що ні ст. 245 КПК, ні будь-яка інша стаття цього Кодексу не містить роз’яснення, які саме зразки для експертизи варто розглядати як біологічні, проте очевидно, що ця норма покликана забезпечити додаткові гарантії особі від необґрунтованого втручання в її особисте життя чи обмеження особистої недоторканості. Саме тому під біологічними зразками у цьому випадку слід розуміти ті зразки, що мають безпосередню біологічну природу, зокрема, клітини, тканини, секрети, продукти життєдіяльності, фізіологічні виділення, мазки, зішкріби, змиви тощо. Водночас зразки голосу хоч і походять від людини, проте не мають такої біологічної природи, а мають конкретні характеристики, що досліджуються експертними методами як і будь-які інші звуки. Перевіривши матеріали провадження, Суд враховує, що засуджений добровільно надавав експериментальні зразки усного мовлення на підставі постанови слідчого у присутності захисника, про що цього ж дня був складений відповідний протокол, до якого додано відповідну карту пам’яті, оскільки були застосовані технічні засоби фіксування. Разом з тим, після проведення цієї процесуальної дії ні підозрюваний, ні його захисник будь-яких зауважень чи доповнень не мали.
Відбиток вушної раковини не є зразком біологічного походження та використаний для проведення трасологічної, а не біологічної експертизи
Суд: Касаційний кримінальний суд

Верховний Суд зазначив, що згідно з Інструкцією про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень і Науковометодичними рекомендаціями з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 No 53/5 із змінами і доповненнями, трасологічна та біологічна експертизи є видами криміналістичних експертиз. До завдань біологічної експертизи, зокрема, належить ідентифікація (приналежність) зразків біологічного походження до одного цілого. Основними завданнями трасологічної експертизи є ідентифікація або визначення родової (групової) належності індивідуально визначених об'єктів за матеріально фіксованими слідами – відображеннями їх слідоутворювальних поверхонь; діагностика (установлення властивостей, станів) об'єктів; ситуалогічні завдання (установлення механізму слідоутворення тощо). Системний аналіз нормативних актів свідчить, що відбиток вушної раковини не є зразком біологічного походження. Дії ж правоохоронного органу в цьому кримінальному проваджені були спрямовані на відібрання відбитків (зразків) вушних раковин з метою проведення трасологічної експертизи на предмет їх ідентифікації з відбитками (слідами) вушних раковин, вилученими на місцях вчинення кримінальних правопорушень, та приналежності їх тій чи іншій особі. Будь-яких даних, які свідчать, що у засудженого було відібрано біологічні зразки для їх ідентифікації (приналежності), матеріали кримінального провадження не містять. Також  суд бере до уваги, що експертна ідентифікація особи, яка залишила такі сліди, здійснюється за допомогою загальних методів трасологічних досліджень.
Зразки почерку та підписів не є біологічними зразками, а тому їх отримання за згодою обвинуваченої без відповідної постанови не є порушенням вимог кримінального процесуального закону
Суд: Касаційний кримінальний суд

Верховний Суд звернув увагу, що положення ч. 2 ст. 245 КПК вказують на необхідність дотримання вимог ст. 241 КПК  в ході отримання біологічних зразків в особи. Таким чином, приписами ст. 241, 245 КПК встановлено обов’язок прийняття дізнавачем, слідчим, прокурором постанови під час проведення освідування та відібрання біологічних зразків у особи для проведення експертизи. Зразки почерку та підписів не є біологічними зразками, а тому їх отримання за згодою обвинуваченої без відповідної постанови не є порушенням вимог кримінального процесуального закону і не зумовлює визнання недопустимими доказів, отриманих у результаті цієї слідчої дії.
Про необхідність  документального підтвердження орендарем виконання свого  обов’язку з повідомленням орендаря про намір реалізувати право на укладення договору оренди землі на новий строк
Суд: Касаційний господарський суд

Повідомлення орендодавця про намір реалізації права на укладення договору оренди землі на новий строк відповідно до ст. 33 Закону України "Про оренду землі" повинне бути реалізовано у спосіб, який передбачав би можливість його своєчасного отримання орендодавцем, обізнаність щодо руху та стану відправлення і пред’явлення доказів на підтвердження виконання цієї операції.
За умови направлення такого повідомлення засобами поштового зв’язку (рекомендованим листом) належним підтвердженням виконання орендарем такого обов’язку є: опис вкладення до рекомендованого листа, розрахункова квитанція та рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення з відображенням інформації про особу отримувача.
Визначення кола осіб, на яких поширюється положення пункту 1-6 розділу "Перехідні та прикінцеві положення" КУзПБ як підстава для відмови у відкритті провадження у справі про банкрутство
Суд: Касаційний господарський суд

Визначена в абзаці 9 пункту 1-6 розділу "Перехідні та прикінцеві положення" КУзПБ конструкція "...має діючий контракт з державними замовниками у сфері оборони..." поширюється не лише на виконавців, що безпосередньо уклали державний контракт (договір) з державним замовником, але також і на співвиконавців, яким передано частку такого державного контракту (договору) в передбаченому у статті 33 Закону України "Про оборонні закупівлі" порядку.
Щодо залишення заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство без розгляду та застосування статті 242 ГПК України
Суд: Касаційний господарський суд

КУзПБ не містить такої підстави для залишення без розгляду заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство як неявка заявника у перше судове засідання.
Направлення відповідних процесуальних документів на електронну адресу сторони у справі, наведену в документах, що подавались до суду, не заборонено, однак такі дії не можуть замінити належне надсилання учаснику судового рішення у порядку, передбаченому ст. 242 ГПК. У розумінні процесуального закону надіслання судового рішення на електронну пошту за адресою, зазначеною заявником в його процесуальних заявах, поданих до суду (позовна заява, апеляційна та/або касаційна скарга, заяви / клопотання), в яких наявне прохання про надіслання копій процесуальних документів на електронну пошту, яка не є офіційною, не може
вважатися належним врученням та підтверджувати день вручення.
Якщо суд надіслав рішення на електронну адресу, яку зазначив учасник справи, це можна вважати додатковим засобом інформування учасника справи, який посилює реалізацію гарантії учасника бути обізнаним про свою справу. Однак це не звільняє суд від обов’язку надіслати учаснику справи повне рішення у спосіб, встановлений процесуальним законом.
Про право на звернення податкового органу із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство
Суд: Касаційний господарський суд

Особливі вимоги до заяви контролюючого органу, встановлені законодавцем у частині другій статті 34 КУзПБ, а також умови ініціювання контролюючим органом справи про банкрутство з огляду на його повноваження спрямовані на можливе уникнення ініціювання справи про банкрутство через вжиття всіх передбачених податковим законодавством заходів у сукупності, які б могли привести до погашення податкового боргу. Якщо передбачені податковим законодавством заходи не приводять до відповідного погашення податкового боргу, право на звернення податкового органу із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство
не може бути обмежено.
З ВІДСТУПОМ (уточненням)! Щодо судових витрат на професійну правничу допомогу
Суд: Касаційний адміністративний суд

Підставою для ухвалення судом касаційної інстанції додаткового судового рішення про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв’язку з касаційним переглядом справи, є заява сторони про їх розподіл, подана до ухвалення цим судом остаточного судового рішення за касаційною скаргою. У такому випадку докази, які підтверджують ці витрати, можуть бути подані до суду касаційної інстанції протягом п’яти днів після прийняття постанови за касаційною скаргою.
ОП КАС ВС не погодилась з висновком, викладеним колегією суддів СП КАС ВС в ухвалі від 18.08.2021 у справі No 300/3178/20, та доповнила висновок, викладений колегіями суддів ВП КАС ВС в ухвалі від 23.12.2021 у справі No 640/10796/19 та у постанові від 16.06.2022 у справі No 380/3999/21 щодо часових рамок для подання касаційному суду доказів на підтвердження витрат на правничу допомогу, понесених в суді касаційної інстанції як умову для розподілу цих витрат.
Презумпція вини керівника юридичної особи в разі недотримання ним імперативного обов’язку щодо звернення до суду із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство за наявності в юридичної особи ознак неплатоспроможності 

У частині шостій статті 34 КУзПБ закріплено презумпцію вини керівника боржника в разі недотримання ним імперативного обов’язку, визначеного абзацом 1 цієї норми, звернутися до суду із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство. 
Водночас якщо керівник боржника доведе, що виникнення обставин, визначених абзацом 1 частини шостої статті 34 КУзПБ, не свідчило про стан загрози неплатоспроможності, тобто об’єктивне банкрутство (критичний момент, з настанням якого боржник через зниження вартості чистих активів став нездатним у повному обсязі задовольнити вимоги кредиторів, у тому числі й щодо сплати обов’язкових платежів), і він, незважаючи на тимчасові фінансові ускладнення, добросовісно розраховував на їх подолання в розумний строк, доклав залежних від нього максимальних зусиль для досягнення такого результату, то такий керівник з урахуванням загальноправових принципів юридичної відповідальності може бути звільнений від солідарної відповідальності.
Про покладення солідарної відповідальності на керівника боржника
Суд: Касаційний господарський суд

Однією з умов для покладення солідарної відповідальності на керівника боржника є існування у боржника протягом місячного строку ознак загрози неплатоспроможності. Для встановлення загрози неплатоспроможності боржника, враховуючи конструкцію ст. 34 КУзПБ, необхідна наявність щонайменше двох кредиторів, строк виконання зобов’язань яких настав
З ВІДСТУПОМ! Щодо можливості оскарження ухвали про відмову у поновленні провадженні у справі 
Суд: Касаційний адміністративний суд

Відсутність ухвали про відмову у поновленні провадженні у справі у переліку, визначеному у ст. 294 КАС, тобто прямої вказівки на можливість апеляційного оскарження ухвали про відмову в задоволенні клопотання про поновлення провадження у справі, має тлумачитись як неможливість апеляційного оскарження такої ухвали та не є обмеженням права позивача на доступ до суду, оскільки у позивача за процесуальним законом є право на оскарження саме ухвали про зупинення провадження у справі.
ВП КАС ВС відступила від висновку, викладеного колегією суддів ВП КАС ВС у постанові від 11.06.2019 у справі No 826/5780/15, про порушення судом апеляційної інстанції п. 11 ч. 1 ст. 294 КАС, з якого випливає можливість оскарження в апеляційному порядку як ухвали суду першої інстанції про зупинення провадження у справі, так і ухвали про відмову в поновлені судового провадження.
Щодо кредиторських вимог, які виникають з орендних правовідносин, у справі про банкрутство

У справі про банкрутство щодо кредиторських вимог, що виникли у зв’язку із користуванням майном, зокрема на підставі договору оренди, сторонами у справі можуть бути: кредитор – лише власник орендованого майна (особа, якій належать майнові права), що має право вимагати сплати заборгованості з обумовленої договором орендної плати шляхом визнання кредиторських вимог на відповідну суму заборгованості; орендар (інша особа, якій наймач передав орендовану річ у піднайм, частиною першою статті 774 ЦК України), що зобов’язана згідно з договором оренди сплачувати відповідну орендну плату (частина перша статті 762 ЦК України).
Якщо власник переданого за договором майна не уповноважував кредитора на укладення договору й на передачу цього майна в оренду боржнику, серед іншого, за правилами частини другої статті 761 ЦК України, то кредитор станом на час укладення договору не мав права розпоряджатись майном шляхом укладення цього договору та передачі цього майна в оренду боржнику.
Розпорядження кредитором (шляхом укладення договору та передачі в оренду боржнику майна) тими правами щодо цього майна, які йому не належали в момент укладення договору та передачі в оренду майна боржнику, позбавляють кредитора тих прав (правомочностей), що випливають з договору, зокрема права на отримання орендної плати згідно з його умовами і на захист тих прав, що випливають із договору та можуть належати лише власнику майна як стороні договору оренди, у тому числі права вимагати від боржника сплати орендної плати та, відповідно, заборгованості із цієї плати саме на підставі та відповідно до умов договору й з огляду на ті орендні правовідносини, що випливають саме із цієї угоди.
Про кредиторські вимоги податкового органу
Суд: Касаційний господарський суд

Податковий орган не наділений повноваженнями заявляти кредиторські вимоги за зобов’язаннями боржника щодо сплати орендної плати за договором оренди землі, укладеним з органом місцевого самоврядування.
Особливості розташування підпису у процесуальному документі,  відповідно до вимог процесуального  закону

Графічне відображення підпису, розташоване, зокрема, в лівому верхньому куті першої сторінки перед текстом документа, а не наприкінці документа після викладу його тексту, не можна вважати належним виконанням вимог процесуального закону щодо підписання процесуального документа.
Щодо допустимості як доказу протоколу відібрання експериментальних зразків почерку та підпису у особи
Суд: Касаційний кримінальний суд

На думку колегії суддів касаційного суду, висновок судів попередніх інстанцій про недопустимість як доказу протоколу відібрання експериментальних зразків почерку та підпису у особи є невмотивованим. Зокрема, у матеріалах кримінального провадження міститься постанова слідчого про відібрання експериментальних зразків почерку та підпису у свідка для проведення експертизи у кримінальному провадженні. У цій постанові вказано процесуальний статус особи як свідка. Ця постанова була оголошена останній, про що на постанові є відповідний підпис. Зі змісту протоколу відібрання експериментальних зразків почерку та підпису вбачається, що свідку було запропоновано нанести зразки на чисті аркуші, що вона й зробила. Крім цього, суд першої інстанції вказав,
що відібрання зразків почерку та підпису проведено старшим оперуповноваженим поліції, однак в матеріалах провадження відсутнє відповідне доручення слідчого на виконання такої процесуальної дії, тому суд дійшов висновку про вчинення процесуальної дії неуповноваженою особою, що має наслідком визнання протоколу відібрання експериментальних зразків почерку та підпису недопустимим доказом. При цьому судом не надано оцінки тому, що у матеріалах кримінального провадження міститься постанова слідчого про відібрання експериментальних зразків почерку та підпису, з резолюцією від руки "ПІБ. До виконання", а також проставлена дата і підпис відповідної особи.  Апеляційний суд не надав будь-якої оцінки зазначеній резолюції з огляду на повноваження цієї особи доручати проведення певних процесуальних дій оперативному працівнику.