DocSA/legal-position-indexes huggingface dataset:
Щодо умов правомірності необхідної оборони. Про відмінність умисного вбивства (ст. 115 КК) від вбивства при перевищенні меж необхідної оборони (ст. 118 КК). Щодо роз’яснення права на етапування
Суд: Касаційний кримінальний суд

Частиною 1 ст. 36 КК встановлено, що необхідною обороною є дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
У разі, якщо визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, а набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.
Умовами правомірності необхідної оборони є наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність (реальність), а також певний характер захисних дій, які вчиняються лише стосовно особи, яка нападає, та не мають перевищувати меж необхідної оборони.


Умисне вбивство, передбачене ст. 115 КК, з об’єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на життя людини, наслідками у вигляді смерті та причинним зв’язком між зазначеними діяннями і наслідками, а з суб’єктивної сторони – умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти смерть особі, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання.
На відміну від умисного вбивства, обов’язковою ознакою суб’єктивної сторони злочину, передбаченого ст. 118 КК, є мотив діяння, який обумовлений захистом винною особою охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання. Таким чином для кваліфікації протиправних дій за ст. 118 КК важливим є встановлення факту наявності стану необхідної оборони, за обставин якої особа діє, перевищуючи її допустимі межі.

Кримінальний процесуальний закон не передбачає обов’язку для суду першої інстанції зазначати в резолютивній частині вироку про право обвинуваченого заявити клопотання про його етапування до суду апеляційної інстанції
Щодо зарахування у строк остаточного покарання строку перебування в установі попереднього ув’язнення особи, яка вже відбуває покарання за попереднім вироком, якщо ця особа залишена в установі для участі в судовому розгляді іншого  провадження
Суд: Касаційний кримінальний суд

У випадку тимчасового залишення засудженого у слідчому ізоляторі він є таким, що вже позбавлений свободи на підставі вироку, який набрав законної сили і виконується. У цьому разі змінюється лише режим відбування покарання у зв’язку з необхідністю проведення відповідних процесуальних дій під час досудового розслідування кримінальних правопорушень, вчинених іншою особою або цією самою особою, за які вона не була засуджена, чи у зв’язку з розглядом справи в суді.
Тимчасове залишення обвинуваченого в порядку п. 12 ч. 1 ст. 537 КПК, ст. 90 КВК в установі виконання покарань для участі у розгляді цього кримінального провадження, в аспекті застосування приписів ч. 5 ст. 72 КК в редакції Закону України від 18.05.2017 No 2046-VIII, ч. 1 ст. 1 Закону України "Про попереднє ув’язнення" не може вважатися запобіжним заходом.
Положення ч. 5 ст. 72 КК у їх взаємозв’язку із приписами ст. 71 КК не містять підстав до зарахування у строк остаточно призначеного у цьому провадженні за сукупністю вироків покарання, покарання відбутого за попереднім вироком.
Щодо кримінальної відповідальності за умисне вбивство (ст. 115 КК) особи, яка безпосередньо не заподіяла смерть
Суд: Касаційний кримінальний суд

За злочин, передбачений ч. 2 ст. 115 КК, несуть відповідальність і ті особи, котрі хоча й не вчиняли дій, якими безпосередньо була заподіяна смерть потерпілому, але будучи об’єднаними з іншими співвиконавцями вбивства єдиним умислом, спрямованим на позбавлення потерпілого життя, виконали хоча б частину того обсягу дій, який група вважала необхідним для реалізації цього умислу.
Щодо встановлення наявності прямого умислу на незаконну порубку лісу (ст. 246 КК)
Суд: Касаційний кримінальний суд

Суб’єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ст. 246 КК характеризується прямим умислом. Це означає, що особа, яка скоює кримінальне правопорушення, усвідомлює незаконний характер вчинюваної нею порубки, відповідний статус об’єкта, де та відбувається, і бажає її вчинити.
За усталеною судовою практикою застосування положень ст. 94 КПК, доказування суб’єктивної сторони кримінального правопорушення досить часто ґрунтується на аналізі не одного чи кількох прямих доказів, а саме сукупності всіх доказів, які вказують на характер дій обвинуваченого, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння, обстановку, в якій діяла відповідна особа, тощо, на підставі чого й робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно із цим стандартом доказування), зокрема, такої ознаки суб’єктивної сторони кримінального правопорушення, як прямий умисел.
Ознаки суб’єктивної сторони вчиненого кримінального правопорушення та особливості психічного ставлення винного до скоєного діяння і його наслідків суди встановлюють на підставі характеру цього діяння та об’єктивно-предметних умов його вчинення, а також установлених судом фактичних обставин вчиненого злочину, що закріплені належними і допустимими доказами, зібраними в порядку, передбаченому КПК, та оціненими відповідно до вимог ст. 94 КПК.
Про наявність умислу на втручання в діяльність судді (ст. 376 КК) та погроз вбивством судді (ст. 377 КК). Щодо обов’язкової участі обвинуваченого під час апеляційного перегляду кримінального провадження
Суд: Касаційний кримінальний суд

Місцевий суд урахував заяву судді у поліцію та повідомлення Вищій раді правосуддя про втручання в діяльність судді щодо здійснення правосуддя про те, що під час судового розгляду справи за скаргою засудженого останнім був заявлений відвід судді. Під час вирішення зазначеного питання засуджений неодноразово заходив до кабінету судді, образливо висловлювався, погрожував фізичною розправою, в тому числі застосувати бойову гранату в приміщенні суду.
Надавши оцінку наявним у справі доказам в сукупності та взаємозв’язку відповідно до приписів ст. 94 КПК, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що засуджений усвідомлював, що висловлює погрози фізичною розправою на адресу судді у зв’язку з її діяльністю, пов’язаною зі здійсненням правосуддя у справі (вирішення заявленого засудженим відводу), втручаючись в діяльність цієї судді з метою перешкодити виконанню нею службових обов’язків щодо всебічного, повного та об’єктивного розгляду справи та постановлення законного й обґрунтованого судового рішення.

За правилами, передбаченими ч. 4 ст. 405 КПК, неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття. Якщо для участі в розгляді в судове засідання не прибули учасники кримінального провадження, участь яких згідно з вимогами цього Кодексу або рішенням суду апеляційної інстанції є обов’язковою, апеляційний розгляд відкладається.
Участь обвинуваченого в апеляційному розгляді є обов’язковою, якщо в апеляційній скарзі порушується питання про погіршення його становища, або якщо суд визнає обов’язковою його участь, або обвинувачений, який утримається під вартою, заявив клопотання про участь в судовому засіданні суду апеляційної інстанції.
Як убачається з матеріалів справи, обвинувачений на час апеляційного розгляду під вартою не утримувався, клопотання про розгляд апеляційної скарги за його участю не подавав і апеляційний суд не приймав рішення про обов’язкову участь обвинуваченого в судовому засіданні.
Натомість обвинуваченого було належним чином повідомлено про дату, час і місце апеляційного розгляду його скарги, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення – копії ухвали апеляційного суду про призначення справи до розгляду. Проте останній в судове засідання суду апеляційної інстанції не з’явився, про поважні причини свого неприбуття не повідомив.
За таких обставин, здійснення апеляційного розгляду за відсутності обвинуваченого узгоджується з приписами ч. 4 ст. 405 КПК.
Щодо процесуальної форми рішення про призначення групи слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування. Щодо суб’єкта зміни та/або доповнення апеляційної скарги
Суд: Касаційний кримінальний суд

За приписами статей 39, 110, ч. 1 ст. 214 КПК рішення про призначення (визначення) групи слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування, визначення старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих, обов’язково приймається у формі, що повинна відповідати визначеним кримінальним процесуальним законом вимогам до процесуального рішення у формі постанови. Відсутність такого процесуального рішення в матеріалах кримінального провадження обумовлює недопустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, як таких, що зібрані не уповноваженою на те особою.
Однак, якщо в суді першої інстанції в учасників судового провадження не виникало сумнівів щодо достовірності доказів через призму неналежного суб’єкта доказування, а це питання виникло під час апеляційного чи касаційного розгляду, такі процесуальні документи можуть бути надані суду апеляційної чи касаційної інстанції в межах перевірки доводів, викладених в апеляційній чи касаційній скаргах.
Оскільки процесуальне рішення про призначення чи зміну слідчих (групи слідчих) не є самостійним доказом у розумінні ст. 84 КПК, так як не містить зафіксованих та зібраних відповідними суб’єктами фактичних даних про протиправні діяння окремих осіб або групи осіб, питання щодо наявності чи відсутності в матеріалах кримінального провадження таких постанов відповідно до приписів статей 404 і 433 КПК може бути предметом перевірки апеляційного та касаційного суду.

Виключно особа, яка подала апеляційну скаргу, наділена правом змінити та/або доповнити апеляційну скаргу, яке може бути реалізовано лише до початку апеляційного розгляду. У такому разі суд апеляційної інстанції за клопотанням осіб, які беруть участь в апеляційному розгляді, надає їм час, необхідний для вивчення зміненої апеляційної скарги і подання заперечень на неї (ч. 3 ст. 403 КПК).
Щодо повноважень прокурора групи прокурорів у кримінальному провадженні
Суд: Касаційний кримінальний суд

Прокурор здійснює свої повноваження у кримінальному провадженні з початку до його завершення. Те саме стосується й прокурорів, які включені до складу групи прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, а тому, за загальним правилом, характер діяльності прокурорів, які входять до складу групи, містить ознаку постійності.
Повноваження прокурора (в тому числі того, який входить у групу прокурорів) в межах конкретного кримінального провадження не припиняються і жодною нормою кримінального процесуального закону України не звужуються. Це випливає з самого визначення державного обвинувачення, яке міститься у п. 3 ч. 1 ст. 3 КПК України і полягає у доведенні перед судом обвинувачення з метою забезпечення кримінальної відповідальності особи, яка вчинила кримінальне правопорушення.
Прокурори, які включені до складу групи прокурорів, і в такий спосіб знаходяться в єдиному організаційно-процесуальному утворенні, спрямовані на досягнення єдиної мети, виконують загальні завдання. Крім того, всі прокурори, які входять до складу групи прокурорів, мають однакові процесуальні права і обов`язки, а отже, однаковий процесуальний статус.
Ще однією ознакою групи прокурорів виступає єдність процесуального статусу. Так, група прокурорів у кримінальному провадженні діє як єдиний процесуальний суб’єкт – прокурор. Процесуальні дії, що вчиняють прокурори, які входять до групи, мають характер взаємодоповнюваності та взаємозамінності й спрямовані на реалізацію прав та обов’язків прокурора відповідно до норм КПК. При цьому прокурори, визначені у групі прокурорів для здійснення процесуального керівництва, є взаємозамінні та рівнозначні між собою в межах визначеного кримінального провадження. Протилежне розуміння нівелювало б саму мету створення такої групи прокурорів у кримінальному провадженні.
На підставі викладеного розуміння сутності групи прокурорів можна зробити висновок, що прокурор – член групи прокурорів у конкретному кримінальному провадженні володіє всім обсягом прав прокурора (оскільки він визначений керівником органу прокуратури для здійснення таких повноважень у цьому провадженні) незалежно від того, чи брав він участь у ньому на попередніх етапах, а тому скарга, подана на судові рішення в установленому законом порядку одним з прокурорів, які входять до групи, може бути доповнена чи змінена іншим прокурором із числа зазначених і вважається єдиним процесуальним документом.
Обов’язкова участь захисника у кримінальному провадженні за КПК не передбачає обов’язкової участі цього захисника в усіх без винятку слідчих діях
Суд: Касаційний кримінальний суд

Статтею 52 КПК передбачено, що участь захисника є обов’язковою у кримінальному провадженні щодо особливо тяжких злочинів. У цьому випадку участь захисника забезпечується з моменту набуття особою статусу підозрюваного.
Водночас навіть обов’язкова участь захисника у кримінальному провадженні за КПК не передбачає обов’язкової участі цього захисника в усіх без винятку слідчих діях
Щодо відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням
Суд: Касаційний кримінальний суд

Відповідно до ст. 23 ЦК особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Таким чином, законодавець визначив загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди, тобто визначення розміру такого відшкодування становить предмет оціночної діяльності суду.
Так, вирішуючи питання про розмір моральної шкоди на користь потерпілої, врахувавши положення статей 23, 1167, 1168 ЦК, а також те, що внаслідок протиправного заподіяння тілесних ушкоджень потерпілий, яке відбувалося у школі, де вона є членом батьківського комітету та де навчається її дитина, в присутності інших батьків школярів, потерпіла, вочевидь, зазнала суттєвих фізичних та душевних страждань; через вказану подію зазнала вимушених змін у ритмі та способі життя, оскільки змушена була звертатися до лікаря, приймати участь у проведенні слідчих та процесуальних дій у даному кримінальному провадженні; врахувавши також майновий стан обвинуваченої, виходячи з вимог розумності і справедливості, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі, належним чином умотивувавши своє рішення.
Закриття кримінального провадження підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК можливе на будь-якій стадії процесу до виходу суду в нарадчу кімнату
Суд: Касаційний кримінальний суд

Кримінальне процесуальне законодавство не містить обмежень щодо закриття кримінального провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК на будь-якій стадії процесу до виходу суду в нарадчу кімнату для постановлення рішення по суті
Щодо суб’єктів права на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді про арешт майна
Суд: Касаційний кримінальний суд

Кримінальним процесуальним законом не встановлено вичерпного переліку осіб – суб’єктів права на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді про арешт майна, зокрема, в абзаці 7 ч. 7 ст. 173 КПК передбачається, що, крім підозрюваного, обвинуваченого, ще й треті особи мають право оскаржити судове рішення щодо арешту майна.
Незалежно від використаної законодавчої техніки ("третя особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт") право на апеляційне оскарження, як конституційно гарантована засада судочинства, забезпечує право на звернення до суду вищої інстанції не лише підозрюваному, обвинуваченому, а категорія "інші особи" у розумінні п. 10 ч. 1 ст. 393 КПК охоплює й тих учасників кримінального провадження, прав, свобод чи інтересів яких стосується судове рішення. При цьому за умови, що судове рішення стосується прав, свобод та інтересів особи, остання вправі звернутися до суду вищої інстанції з його оскарженням незалежно від своєї участі у судовому розгляді.
НБУ, будучи іпотекодержателем усього арештованого майна та маючи легітимне очікування на виконання рішення господарського суду про звернення стягнення на предмет іпотеки такого майна, може бути тією особою, яка, з огляду на положення, передбачені ч. 2 ст. 24, ч. 7 ст. 173, п. 9 ч. 1 ст. 309, п. 10 ч. 1 ст. 393 КПК має право на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді про арешт майна, оскільки таке рішення слідчого судді стосується інтересів НБУ.
Щодо обставин, які свідчать про наявність в діях особи щирого каяття. Щодо відшкодування моральної шкоди членам сім’ї загиблого внаслідок кримінального правопорушення
Суд: Касаційний кримінальний суд

Незаперечення засудженим об’єктивного розвитку подій автоматично не свідчить про щире каяття, оскільки останнє завжди пов’язане з відвертим осудом своєї поведінки як причини заподіяної шкоди, отже і відповідним суб’єктивним ставленням до вчиненого порушення спеціальних правил безпеки дорожнього руху, до заподіяних наслідків, зокрема, в частині здійснення справедливої сатисфакції завданої шкоди, яке суд встановлює в аспекті зовнішнього виявлення винуватим свого співчуття і вибачення, висловлених не тільки в формі, що є переконливим свідченням про наявність таких, а і за умови, що вони відповідають реальному ставленню винуватого до заподіяних наслідків.
Визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину є основною формою прояву щирого каяття, і у разі його наявності відсутні підстави вважати визнання вини у вчинені інкримінованого кримінального правопорушення окремою і самостійної обставиною, яка пом’якшує покарання.
Посилання засудженого на негативний спосіб життя загиблої особи як причину заподіяних наслідків ставить під сумнів щирість каяття, критичне сприйняття скоєного, оскільки не свідчить про відверту спокуту у вчиненому діянні.

За ч. 6 ст. 55 КПК, якщо внаслідок кримінального правопорушення настала смерть особи, то положення частин 1-3 цієї статті поширюються на близьких родичів чи членів сім’ї такої особи, коло яких визначено приписами п. 1 ч. 1 ст. 3 КПК.
Потерпіла, яка набула цей процесуальний статус відповідно до вимог КПК, і сторони кримінального провадження не ставлять його під сумнів, має належні підстави до використання всіх прав потерпілої особи в цьому кримінальному провадженні, зокрема, на отримання відшкодування за шкоду, заподіяну фізичній особі внаслідок вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, попри те, що вона не проживала однією сім’єю із рідним братом, якому внаслідок порушення засудженим правил безпеки дорожнього руху заподіяно смерть.
Щодо кримінальної відповідальності за забруднення або псування земель (ст. 239 КК)
Суд: Касаційний кримінальний суд

Суб’єктом злочину, передбаченого ст. 239 КК, може бути фізична осудна особа, яка досягла 16-річного віку, й займається господарською або іншою діяльністю.
Об’єктивна ж сторона цього злочину передбачає порушення спеціальних правил стосовно раціонального і науково обґрунтованого використання земель, що виражається в забрудненні або псуванні земель речовинами, відходами або іншими матеріалами, шкідливими для життя і здоров’я людей або довкілля. Злочин може бути вчинений як способом активної дії, так і бездіяльності.
За диспозицією ч. 1 ст. 239 КК кримінально караними визначено два окремих діяння, а саме забруднення або псування земель речовинами, відходами чи іншими матеріалами, шкідливими для життя, здоров'я людей або довкілля, внаслідок порушення спеціальних правил, якщо це створило небезпеку для життя, здоров'я людей чи довкілля. При цьому положеннями частини другої цієї статті Кодексу передбачається відповідальність за ті самі діяння, що спричинили загибель людей, їх масове захворювання або інші тяжкі наслідки.
Таким чином, наслідками, передбаченими положеннями ч. 2 ст. 239 КК, які можуть бути інкриміновані особі, мають бути наслідки, які перебувають у причинному зв’язку з діяннями, відповідальність за вчинення яких передбачена диспозицією частини першої цієї статті Кодексу, тобто з забрудненням або псуванням земель. Тяжкі наслідки також можуть виявлятися і у вартісному вираженні шкоди, заподіяної довкіллю.
Листок непрацездатності є офіційним документом у розумінні ст. 358 КК. Щодо визнання даних протоколів за результатами зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж недопустимими доказами
Суд: Касаційний кримінальний суд

1. Листок непрацездатності є офіційним документом, а тому його складання та видача лікарем із внесенням до нього неправдивих відомостей утворюють склад кримінального правопорушення, передбаченого ст. 358 КК

2. Суд може визнати дані протоколів за результатами зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж недопустимими лише за умови, якщо допущення технічної помилки, яка потягнула за собою зазначення інвертованої ідентифікації осіб, призвело до порушення прав і свобод людини, гарантованих Конвенцією або Конституцією України.

3. Складення протоколу за результатами проведення НСРД та направлення його прокурору є обов’язком працівника оперативного підрозділу, пропущення ним строку виконання обов’язку не спричиняє його припинення. Допущене перевищення визначеного кримінальним процесуальним законом строку порушує порядок кримінального процесу, невід’ємною складовою якої є встановлені законом строки передачі прокурору протоколу про проведення НСРД. Втім, таке порушення не має істотного впливу на права підозрюваного, зокрема, й на захист, і, з огляду на це, не містить ознак істотного порушення кримінального процесуального закону. Допущене порушення може впливати на оперативність досудового розслідування і своєчасність прийняття рішень прокурором задля його забезпечення у встановлені процесуальні строки.
Порушення строків, встановлених ч. 3 ст. 252 КПК, при складенні протоколів про проведення НСРД, саме по собі ще не може свідчити про необхідність визнання недопустимими результатів цих НСРД.

4. За правилами ст. 257 КПК якщо в результаті проведення негласної слідчої (розшукової) дії виявлено ознаки кримінального правопорушення, яке не розслідується у даному кримінальному провадженні, то отримана інформація може бути використана в іншому кримінальному провадженні тільки на підставі ухвали слідчого судді, яка постановляється за клопотанням прокурора.
Необхідність легалізації результатів НСРД у співвідношенні із ст. 257 КПК зумовлюється встановленням обставин нового кримінального правопорушення, які планується використовувати саме в рамках іншого кримінального провадження.
За своєю суттю ст. 257 КПК є релевантною, зокрема, у тих випадках, коли правоохоронним органом було задокументовано інше (нововиявлене) кримінальне правопорушення, вчинене особою, щодо якої здійснюється досудове розслідування, або ж виявлено факт вчинення кримінального правопорушення особою, іншою, ніж та, стосовно якої проводилися НСРД.