sou · H9B343 · 2022-01-01 00:00:00 — Avsikten är alltså att straffhotet ska verka avhållande på enskilda att begå eller återfalla i brott. Hur detta syfte påverkas måste beaktas vid överväganden om förändringar av strafflagstift- ningen. I den kriminalpolitiska debatten framkommer ibland syn- punkter om att skärpta straff skulle minska brottsligheten, genom att avhålla den enskilde från att begå eller återfalla i brott eller i vart fall genom att den som dömts till ett frihetsstraff inte kan begå nya brott som verkställigheten pågår. Något empiriskt stöd för att en höjd straffnivå skulle minska brottsligheten generellt finns dock inte, i vart fall inte för brottstyper där brotten väsentligen framstår som impulsstyrda. Med utgångspunkt i att straffskalorna ska återspegla brottets allvar – en utgångspunkt som vi också har att iaktta enligt våra direktiv – är det också svårt att motivera straff- skärpningar med hänsyn till omständigheter hänförliga till enskilda gärningsmän. Liksom tidigare bör alltså brottets svårhet vara det avgörande för straffnivåerna för sexualbrotten och straffskalornas utformning. Detta kommer också att vara det styrande för våra överväganden i det följande. Den centrala bestämmelsen om straffvärde är, som angetts tidigare, 29 kap. 1 §. Vid bedömningen av straffvärdet inom ramen för den tillämpliga straffskalan ska beaktas vilken skada, kränkning eller fara som gärningen inneburit, vad den tilltalade insett eller borde ha insett om detta samt de avsikter eller motiv som han eller hon haft. Därvid ska särskilt beaktas om gärningen inneburit ett allvarligt angrepp på någons liv eller hälsa eller trygghet till person. Bestämmelserna om straffvärde i 29 kap. 1 § kompletteras med bestämmelser om omständigheter som, vid sidan av vad som anges för en särskild brottstyp (2 §) eller vid sidan av vad som är föreskrivet för vissa fall (3 §), ska beaktas i försvårande eller förmildrande riktning. Det är alltså genom en tillämpning av dessa bestämmelser, inom ramen för den straffskala som fastställts för brottet, som domstolen tar ställning till brottets allvar mätt i böter eller fängelse. Översyn av straffskalorna i kap. 6 I de övriga bestämmelserna i 29 kap. anges andra omständigheter som vid sidan av straffvärdet ska beaktas vid straffmätningen. De bestämmelserna tar alltså inte sikte på brottets allvar men möjliggör att hänsyn tas i försvårande riktning till återfall och i förmildrande riktning till omständigheter som det inte hade varit skäligt att inte beakta, såsom t.ex. att den tilltalade till följd av brottet drabbas av andra rättsliga sanktioner. Hänsyn tas även till om den tilltalade är ung. Påföljden bestäms med tillämpning av bestämmelserna i 30 kap. Det finns inte anledning att här närmare gå in på de bestämmelserna. Straffskalorna för respektive brottstyp anges i de olika straffstad- gandena. Det är alltså genom straffskalorna, och inte i de generella bestämmelserna om straffvärde och påföljdsval, som lagstiftaren tar ställning till brottstypens allvar, dvs. dess abstrakta straffvärde. Vid straffmätningen i det enskilda fallet finns det dock möjlighet för domstolen att gå under straffskalan för brottet om det föreligger förmildrande omständigheter som ska beaktas vid bedömningen av straffvärdet (29 kap. 3 § andra stycket) eller av skäl som inte har betydelse för straffvärdet (29 kap. 5 § andra stycket). Också straffmätningen vid flerfaldig brottslighet, dvs. när dom- stolen ska bestämma ett gemensamt straff för flera brott, är ett utflöde av principerna om proportionalitet och ekvivalens. Vid fler- faldig brottslighet utvidgas straffskalan uppåt. Enligt bestämmel- serna i 26 kap. 2 § får nämligen domstolen i sådant fall döma till strängare straff än det högsta straff som kan följa på något av brot- ten, men får dock inte överstiga vare sig de högsta straffen samman- lagda med varandra eller . Beroende på vilket straff som enligt straffskalan följer på det allvarligaste brottet får straffet över- stiga straffmaximum för detta med ett, två eller . Hur straff- mätningen vid flerfaldig brottslighet närmare ska gå till framgår inte uttryckligen av lagtexten. Avsikten har inte varit att straffvärdet för vart och ett av brotten adderas utan att utgångspunkten i stället normalt tas i det allvarligaste brottet varefter hänsyn tas till en efter hand minskande del av straffvärdet för vart och ett av de övriga brotten. Det förekommer också i den juridiska litteraturen exempel på hur straffvärdebedömningen vid flerfaldig brottslighet bör kunna gå till, utifrån att kvotdelar av straffvärdet för den tillkommande brottsligheten läggs till straffvärdet för det allvarligaste brottet. Att en sådan asperationsprincip bör ligga till grund för straffvärdebedöm- Översyn av straffskalorna i kap. 6 ningen vid flerfaldig brottslighet har stöd i förarbetena till nuvarande påföljdssystem och har också bekräftats i Högsta domstolens praxis. har dock i enskilda fall nyanserat hur bedöm- ningen bör göras, särskilt vid seriebrottslighet. Detta är av särskild betydelse för våra överväganden, inte minst eftersom ett flertal av de avgöranden som vi redovisat i fråga om distansbrotten avser just sådan brottslighet. I NJA 2018 s. 378 har således uttalat att syste- matik och planering i vissa fall kan ges betydelse på så sätt att reduktion av den samlade brottslighetens straffvärde blir något mindre än annars. Särskilda överväganden kan alltså behöva göras när den tilltalade ska dömas för ett mycket stort antal allvarliga brott med ett någorlunda likartat straffvärde. I NJA 2019 s. 238 dömdes en man för omkring 100 fall av grov våldtäkt mot barn samt annan omfattande grov sexualbrottslighet. Målsäganden var vid det första gärningstillfället, brottsligheten pågick . ansåg att det kvalitativt försvårande – att brotts- ligheten hade utövats återkommande och systematiskt och genom- gående hade inneburit stor hänsynslöshet – måste ges stor betydelse utöver det samlade straffvärdet hos de enskilda gärningarna i sig och bestämde påföljden till fängelse . Också vid återfall i särskilt allvarlig brottslighet får enligt 26 kap. 3 § dömas till strängare straff än som är föreskrivet för brottet. 8.4Hur uppnås en ändrad straffnivå? Eftersom brottets allvar ska komma till uttryck genom dess straff- skala, är det gängse sättet att ändra straffnivån att ändra straffskalan genom att justera minimi- eller maximistraffet. I allmänhet bestäms straffen för en viss brottstyp i stor utsträckning i straffskalans nedre del. Skälet till detta torde vara att de mindre allvarliga fallen inom brottstypen är vanligare än de grövre fallen. Att ändra minimistraffet framstår därför som det mest ändamålsenliga sättet att ändra straff- nivån för brottstypen som sådan. För att åstadkomma en höjd straff- nivå för de allvarligare fallen inom en brottstyp är det också tänkbart att införa en grövre grad av brottet som tar sikte på dessa fall. I lagstift- ningen har också i ett enskilt fall förekommit att straffskärpningar sökt åstadkommas genom att reformera de generella och på alla brottstyper Översyn av straffskalorna i kap. 6 tillämpliga reglerna om straffmätning (se prop. 2009/10:147). Den senare metoden förutsätter, såvitt avser vårt uppdrag, att det finns anledning att skärpa straffen generellt för sexualbrotten, som de enskilda straffskalorna inte i allmänhet borde ändras. 8.5Utvecklingen av straffnivåerna för sexualbrotten Våldtäktsbrottet har allt sedan BrB trädde i kraft varit att anse som det allvarligaste sexualbrottet. Det är också naturligt att vid bedömningen av hur straffnivåerna för sexualbrotten utvecklats ta utgångspunkt i det brottet. För våldtäkt dömdes enligt 6 kap. 1 § i den ursprungliga lydelsen den man som tvingade en kvinna till samlag genom våld å henne eller genom hot som innebar trängande fara. Lika med våld ansågs att försätta kvinnan i vanmakt eller annat sådant tillstånd. Straf- fet var fängelse i lägst två och högst . Om brottet var mindre grovt dömdes i stället för våldförande till fängelse i högst . Vid övriga sexualbrott mot vuxna var straffet inte i något fall högre än fängelse, utom såvitt avsåg grovt koppleri. När det gäller sexual- brott mot barn, i den mån brottet inte var att anse som våldtäkt, före- skrevs att om någon hade ”könsligt umgänge” med barn dömdes för otukt med barn till fängelse i högst . Om gär- ningsmannen hade förgripit sig särskilt hänsynslöst mot barnet eller brottet annars var att anses som grovt dömdes i stället till fängelse i lägst två och högst . På sätt som vi redovisat i avsnitt 3 har bestämmelserna om sexual- brott ändrats på ett påtagligt sätt sedan BrB trädde i kraft. Detta kan jämföras med flertalet andra kapitel i BrB, som i flera avseenden fortfarande uppvisar betydande likheter med vad som gällde vid BrB:s tillkomst. Sålunda utvidgades genom ändringar tillämpnings- området för våldtäkt till att även omfatta övergrepp som innefattade sexualhandlingar jämförliga med samlag. Vidare kom våldtäkts- bestämmelsen genom ändringarna att omfatta även handlingar som riktades mot män och mellan personer av samma kön. En särskild straffskala för grov våldtäkt infördes. Ändringarna innebar också att offrets handlande före övergreppet samt hennes förhållande till gär- ningsmannen skulle sakna betydelse vid bedömningen av om brottet var att hänföra till den lindrigare graden – våldförande. Översyn av straffskalorna i kap. 6 genom ändringar 1998, 2005 och 2013 kränkningens art och allvar, i stället för sexualhandlingen som sådan, kommit att betonas i successivt ökande utsträckning (se även avsnitt 4). Ändringarna i våldtäktsbrottet har också inneburit att kravet på de otillbörliga medel som förutsatts för straffansvar sänkts för att genom ändringar helt avskaffas som rekvisit för straffansvar. Före reformen krävdes det våld, hot eller utnyttjande av en särskilt utsatt situation för att dömas för våldtäkt. går gränsen för brottslig handling vid att det inte föreligger frivillighet. Detta innebär att om det förekommer våld eller hot så är det en försvårande omständighet som är straffvärdehöjande. änd- ringar har således, liksom de tidigare ändringarna, i praktiken inne- burit skärpningar av straffen för våldtäkt på så sätt att den nedre gränsen för vad som är att bedöma som våldtäkt har sänkts och att gärningar som tidigare bedömdes enligt en lindrigare straffbestäm- melse numera är att bedöma som våldtäkt. På motsvarande sätt har dagens straffbestämmelse om sexuellt övergrepp genomgått stora förändringar i jämförelse med den äldre straffbestämmelsen om sexuellt tvång. Nämnda ändringar har, som vi redovisat i avsnitt 6, inneburit att tillämpningsområdet för sexuellt ofredande har minskat eftersom fler gärningar rubriceras som våldtäkt eller sexuellt övergrepp (jfr avsnitt 6.3.4). Dessa ändringar av straffbestämmelserna innebär en successiv och indirekt straffskärpning trots att straffskalorna för brotten inte har ändrats. Det bör även nämnas att det inte har skett några ändringar i mildrande riktning i 6 kap. Även brotten mot barn har reformerats i betydande grad, inte minst genom ändringar när brottet våldtäkt mot barn infördes med minimistraffet två års fängelse, i syfte att träffa alla sexuella handlingar jämförliga med samlag som någon utförde med ett barn . Dessutom har ett särskilt straffansvar för utnyttjande av barn för sexuell posering införts (se avsnitt 7). Slut- ligen har även enskilda straffskalor för brott mot barn, i fall som inte varit att bedöma som våldtäkt mot barn, skärpts. Av redovisningen framgår således att även om minimistraffet för våldtäkt har varit detsamma sedan BrB trädde i kraft, har tillämp- ningsområdet för det brottet utvidgats påtagligt. Ett flertal handlan- den som inte var straffbara eller var straffbelagda enligt lind- rigare straffbestämmelser har kommit att hänföras till våldtäkt. Översyn av straffskalorna i kap. 6 Några studier av hur straffnivåerna kommit att påverkas av att ytter- ligare gärningar kommit att bedömas som våldtäkt har vi inte kunnat finna, utom såvitt avser de senaste årens lagändringar. Genom en lagändring som trädde i kraft skärptes straffen generellt för allvarliga våldsbrott. Ändringen bestod i att domstolarna vid straffvärdebedömningen särskilt skulle beakta om gärningen inneburit ett allvarligt angrepp på någons liv eller hälsa eller trygghet till person. Avsikten var att den bestämmelsen i regel skulle omfatta även grov våldtäkt, grov våldtäkt mot barn, våldtäkt och våldtäkt mot barn samt att även andra sexualbrott kunde om- fattas. Av de utvärderingar som gjorts av den reformen (se särskilt Brå rapport 2014:6) kan man inte dra slutsatsen att den reformen fick något egentligt genomslag för straffnivåerna vid sexualbrotten. När det däremot gäller effekterna av ändringar har emellertid Brå, som vi kommer att återkomma till, iakttagit en i viss utsträckning höjd straffnivå för de brott som redan före reformen var att bedöma som våldtäkt. 8.6Tillgänglig statistik och underlag För att kunna redovisa vilka påföljder som döms ut för de olika brotten har vi tagit del av Brås officiella kriminalstatistik ”Personer lagförda för brott”. Brås statistik har inte funnits tillgänglig för utredningen före tryckningen av vårt betänkande. I denna statistik redovisar Brå de lagföringsbeslut som fattats av åklagare och domstol (med domstol avses fällande domar i tingsrätt) under ett kalenderår, dvs. fällande domslut, godkända strafföreläg- ganden och meddelanden om åtalsunderlåtelse. Vi har använt oss av flera av Brås tabeller. Den tabell vi främst använt oss av är ”Tabell 420. Lagföringsbeslut efter huvudbrott och huvudpåföljd”. Därutöver har vi bl.a. tittat på de tabeller som särskilt redogör för lagföringsbeslut mot ungdomar (15–) efter huvud- brott och huvudpåföljd samt för tabeller som visar hur långa fängelsestraff som dömts ut. I denna del redovisas statistiken i enlighet med huvudbrotts- principen. Enligt denna princip redovisas det allvarligaste brottet, vid en jämförelse mellan brottens straffskalor. Om den tilltalade dömts Översyn av straffskalorna i kap. 6 för flera brott innebär huvudbrottsprincipen att det av statistiken bara framgår vilket det allvarligaste brottet var (sett utifrån straffskalorna). Om den dömde begått flera brott och ett eller flera av dessa har samma straffskala, väljs ett av brotten slumpmässigt. Principen innebär att de brott som har lågt straffvärde och ofta begås i samband med andra brott sällan kategoriseras som huvudbrott. De brotten blir därför underrepresenterade i statistiken över domslut. Statistiken redovisar även alla brottsformer sammantaget vilket innebär att även försök, förberedelse, anstiftan och medhjälp till brott ingår i statistiken. De utdömda strafftiderna kan antas skilja sig åt mellan fullbordade brott och andra brottsformer.1 Dessa omständigheter kan tyckas innebära att uppgifterna i Brås statistik får mindre betydelse. Eftersom det förhåller sig på samma sätt är dock uppgifterna trots allt intressanta och jäm- förelse mellan de olika åren kan därför göras. Brås lagföringsstatistik avseende ”Domslut med påföljd fängelse” och ”Bötespåföljder. Årsvis” redovisar samtliga paragrafer i brotts- balken på paragrafnivå. Eftersom en och samma paragraf kan inne- hålla flera brott, t.ex. 6 kap. 6 § (sexuellt övergrepp mot barn och grovt sexuellt övergrepp mot barn), redovisar Brå dessa brott sam- mantaget och det finns alltså ingen separat statistik för alla gradin- delningar. Detsamma gäller för andra brott i kapitlet och vi kommer ange när statistiken avser flera gradindelningar. Dessa omständig- heter påverkar vilka analyser, beräkningar och bedömningar som man kan göra. Vi har tagit del av statistik , 2006 samt 2010–2019. Skälet till detta urval är att vi dels vill veta hur utvecklingen sett ut (inklusive de lagändringar som trädde i kraft och ), dels effekten av den stora reformen som trädde i kraft (därav ). När vi hänvisar till Brås årliga kriminalstatistik är det dessa år vi avser. Vi återkommer till själva statistiken (dvs. den genomsnittliga utdömda påföljden ) när vi redogör för respektive brott (jfr avsnitt 8.9 och därefter). 1Brå kortanalys 2015:4 ”Utdömda strafftider – en jämförelse av fullbordade brott och för- söksbrott”, 3. Översyn av straffskalorna i kap. 6 Som vi redogjort för ovan är ett skäl som ofta anförs för skärpta straff att dömda ska hindras från att begå nya brott. En relevant fråga är därför hur vanligt det är att en person som lagförts för ett sexual- brott återfaller i samma typ av brott. Det är även intressant att jämföra andelen dömda som återfaller i sexualbrott med andelen dömda som återfaller i andra brott. Beträffande frågan om återfallsfrekvens har vi valt att använda oss av statistik från Kriminalvården. Skälet till att vi i detta avsnitt har valt att använda Kriminalvårdens statistik i stället för Brås statistik är för att det främst är återfall i kriminalvårdspåföljd som är relevant. Eftersom Kriminalvårdens statistik redogör för återfall i sådana påföljder är den statistiken mest relevant. Kriminalvården publicerar en övergripande beskrivande bild av sin verksamhet i publikationen ”Kriminalvård och Statistik”. för överlämnande av vårt betänkande till tryckning hade fortfarande inte statistiken publicerats utan vi har använt oss av den publikation som Kriminalvården publicerade och som avser 2019. En del av denna publikation redogör för hur stor andel av Kri- minalvårdens klienter som återfaller i kriminalvårdspåföljd och om de återfaller i brott inom samma huvudbrottskategorier (jfr avsnitt 8.6.1 angående huvudbrottsprincipen). Av publikationen framgår att av de klienter som avslutade en verkställighet inom frivården återföll och dömdes till en ny påföljd inom . Denna siffra av- ser alltså samtliga klienter och inte bara de som dömts för sexual- brott. Det kan nämnas att återfallsfrekvensen generellt sett är högre för de klienter som har dömts till kriminalvårdsverkställig- heter. Kriminalvårdens statistik över återfall redogör även för hur återfallen fördelar sig för de olika brottstyperna. Högst andel med återfall har trafikbrott (), rån och tillgreppsbrott (47 pro- cent) och narkotikabrott/smuggling (). Inom dessa huvud- brottskategorier återföll cirka hälften av klienterna i samma huvud- brott. Undantaget är klienter dömda för rån där det var vanligare med återfall i en annan huvudbrottskategori. Översyn av straffskalorna i kap. 6 Lägst andel återfall var det för sexualbrottsdömda. Av de sexual- brottsdömda återföll i kriminalvårdspåföljd för samma huvudbrott och till annat huvudbrott. Av statistiken följer alltså att återfallsfrekvens i sexualbrott är lägre efter sexualbrott jämfört med andra brottstyper. 8.6.3Brottsförebyggande rådets rapport 2020:6 ”Den nya samtyckeslagen i praktiken, En uppföljning av 2018 års förändringar av lagreglerna rörande våldtäkt” gav regeringen i uppdrag till Brå att följa upp och analysera tillämpningen av våldtäktsbrottet efter den lagändring som trädde i kraft . Uppdraget redovisades i Brås rapport 2020:6. Under arbetet med rapporten analyserade Brå samtliga tingsrätts- domar rörande fullbordad våldtäkt mot kvinnor liksom 37 hovrättsdomar och en dom från . som rörde våldtäktsförsök eller där målsäganden var en man exkluderades från undersökningen. Den del av Brås uppdrag som är av intresse här är redovisningen av vilka konsekvenser lagändringarna beträffande våldtäkt fått för fängelsestraffens längd (avsnittet om Straffmätningen). Brå konstaterar inledningsvis att påföljden i de allra flesta fall bestämdes till fängelse vid våldtäktsbrott. Eftersom straff- minimum för våldtäktsbrottet behölls oförändrat, trots utvidgningen av straffbestämmelsen, förväntade sig Brå att straffminimum hade reserverats för de gärningar som enbart uppfyllde frivillighetsrekvi- sitet. De gärningar som var straffbara före lagändringen borde därmed få ett högre straff än fängelse . Enligt rapporten hade det genomsnittliga fängelsestraffet för våldtäkter endast ökat måttligt. Genomgången tyder på att det har utvecklats en straffpraxis där kortvariga övergrepp, framför allt sådana som består av penetration med fingrar, där offret sovit eller av annan anledning bedöms ha befunnit sig i en särskilt utsatt situa- tion, fortfarande anses ha ett straffvärde i linje med straffminimum. Däremot anger hovrättsdomarna att längre övergrepp, speciellt om de innefattat samlag eller har tilltvingats med våld, ska ge ett straff som ligger över straffminimum. Av rappor- ten framgår det att den genomsnittliga utdömda fängelsetiden i Översyn av straffskalorna i kap. 6 fällande domar för våldtäkt av normalgraden ökade från 25,4 måna- der . Brå studerade även domar där den tilltalade endast hade dömts för en våldtäkt av normalgraden och där fängelsetiden inte hade påverkats av andra faktorer som t.ex. den tilltalades ålder. identifierades 54 sådana domar, den genomsnittliga fängelsetiden uppgick då . identifierades 46 sådana domar och den genomsnittliga fängelsetiden uppgick då . Brå menade därmed att lagändringarna hade resulterat i att de utdömda straffen för gärningar som var straffbara som våldtäkt före lagänd- ringen nu blivit närmare längre i de våldtäktsfall som var straffbara redan före lagändringen. För mindre grov våldtäkt uppgick straffmätningsvärdet vanligtvis till . För brottet våldtäkt har vi alltså ett utökat underlag jämfört med övriga brott eftersom fler parametrar har beaktats i rapporten jäm- fört med den årliga kriminalstatistiken. Rapporten innebär även att vihar underlag rörande brottet mindre grov våldtäkt för men alltså inte något underlag . 8.6.4Brottsförebyggande rådets kortanalys 2015:4 ”Utdömda strafftider – en jämförelse av fullbordade brott och försöksbrott” Som vi har nämnt redogör Brå officiella kriminalstatistik för alla brottsformer. Syftet med denna kortanalys var att kartlägga de genom- snittliga utdömda strafftiderna i tingsrätt för nio utvalda brottskate- gorier –2013, uppdelat på fullbordade brott och i första hand försök till brott. De för utredningen relevanta frågorna var i vilken mån de genomsnittliga utdömda strafftiderna mellan full- bordade brott och försöksbrott skilde sig och hur strafftiderna för fullbordade brott förhöll sig till de strafftider som redovisas i krimi- nalstatistikens sammantagna mått. Två av de studerade brotten var våldtäkt och våldtäkt mot barn. I studien gick Brå igenom samtliga tingsrättsdomar –2013 som innebar att den tilltalade hade dömts till fängelse. I de utvalda domarna hade den tilltalade endast dömts för det aktuella brottet (dvs. våldtäkt eller våldtäkt mot barn). Den genomsnittliga strafftiden vid fullbordad våldtäkt varierade enligt analysen mellan 22,0 och . En viss minskning i de genomsnittligt utdömda Översyn av straffskalorna i kap. 6 strafftiderna kunde iakttas efter 2005. Strafftiderna för våldtäkt mot barn var från det att den särskilda brotts- rubriceringen infördes och . För grov våldtäkt var motsvarande siffra mellan 37,5 och 69 måna- ders fängelse. Underlaget för grov våldtäkt mot barn var endast elva domar och strafftiderna i dessa domar varierade mellan 44 och 96 måna- ders fängelse. I de flesta fallen låg strafftiderna för grov våldtäkt mot barn högre än för övriga grova våldtäkter. Precis som för våldtäkt av normalgraden noterades en minskning i utdömda strafftider för grova brott från 2005 och framåtvarierade. 8.6.5Brottsförebyggande rådets rapport 2014:6 ”Skärpta straff för allvarliga våldsbrott – Utvärdering av 2010 gav regeringen i uppdrag till Brå att utvärdera den straff- mätningsreform som trätt 2010 (jfr avsnitt 8.5). Syftet med rapporten var att utreda om straff- nivåerna för allvarliga våldsbrott hade skärpts, om spännvidden vid straffvärdebedömningen hade ökat och om återfallsskärpningen hade fått en mätbar effekt. Enligt rapporten var det svårt att ge något klart besked huruvida reformen hade haft någon effekt på utdömda straff för sexualbrott eller inte.