sou · H9B3100 · 2022-01-01 00:00:00 — Andra förhållanden som skulle kunna motivera att ett rättsligt biträde förordnas för tredje man är hög levnadsålder, psykisk eller allvarlig fysisk sjukdom, nedsatt syn eller hörsel eller annat allvarligt handikapp eftersom sådana personliga förhållanden i vissa fall skulle kunna spela in när det gäller möjligheterna att säkerställa en allsidig belysning av frågan som ska prövas. Det bör dock framhållas att bedömningen i ett enskilt fall ska leda fram till att det föreligger särskilda skäl för att biträde ska kunna förordnas. I den bedömningen bör även beaktas de skyldigheter en domstol har att iaktta när det gäller materiell processledning. Att ett rättsligt biträde inte förordnats åt tredje man kan nämligen i de allra flesta fall kompenseras genom frågor och påpekanden från rätten vilka bl.a. kan bidra till att avhjälpa otydligheter och ofullständigheter i parternas framställningar. Av tredje stycket framgår att det som i övrigt stadgas i 21 och 31 kap. om offentliga försvarare ska tillämpas även i fråga om offentlig försvarare och rättsligt biträde enligt denna lag. Det innebär bl.a. att det inte ska förordnas någon försvarare eller rättsligt biträde om den berörde redan biträds av en försvarare eller ombud som denne själv har utsett. Hänvisningen innebär också att kostnadsansvaret ska fördelas enligt reglerna i också i mål som handläggs enligt denna lag. I paragrafens fjärde stycke anges att den som en talan om förver- kande eller företagsbot riktas mot i samband med en utredning om förverkande och företagsbot har rätt att få samma information som anges i 12 § förundersökningskungörelsen, t.ex. om rätten att få en offentlig försvarare förordnad för sig och om att staten under vissa förhållanden står för kostnaden för den offentlige försvararen. Infor- mationen bör lämnas på det stadium som kan anses motsvara det skede när underrättelse ska ske enligt 23 kap. 18 § första stycket rätte- gångsbalken. Motsvarande information ska lämnas till en tredje man som under utredningen hävdar sin rätt till egendom som kan bli före- mål för förverkande. Övervägandena finns i avsnitt 8.5.3 och 8.7.6. Den rätt som tillkommer en misstänkt enligt 23 kap. 18–19 §§ rättegångs- balken ska gälla även den som en särskild talan om förverkande eller före- tagsbot riktas mot samt, i förekommande fall, dennes försvarare. Paragrafen, som saknar motsvarighet i tidigare förfarandelagar, klar- gör att den som utreds inför en talan om förverkande eller företagsbot har samma rätt som den som är skäligen misstänkt för brott till infor- mation om hur utredningen fortlöper. När utredningen är slutförd har den som utreds och en eventuell försvarare rätt att ta del av utred- ningen och efter skäligt rådrum begära komplettering av densamma. Dessutom kan den som utredningen riktas mot eller dennes försvarare på sätt som anges i 23 kap. 19 § göra en anmälan till rätten, bl.a.om åklagaren inte anser det nödvändigt att bifalla en begäran om kom- plettering av utredningen. Övervägandena finns i avsnitt 8.5.3. När en utredning har avslutats ska besked om vilket beslut den har lett fram till lämnas till den som berörs av utredningen. Paragrafen, som saknar motsvarighet i tidigare förfarandelagar, före- skriver att åklagaren, när en utredning om förverkande eller före- tagsbot är färdig, ska underrätta den som utretts huruvida talan kom- mer att väckas eller inte, alternativt om åklagaren själv kommer fatta beslut om förverkande eller företagsbot. Övervägandena finns i avsnitt 8.5.3. 3 kap. Om beslut av annan än domstol Åklagaren får pröva en fråga om förverkande om saken gäller ordinärt för- verkande av brottsvinster eller förverkande av annat än brottsvinster och värdet av egendomen, vid beslutet, inte bedöms överskrida fem prisbas- belopp enligt 2 kap. 6 och 7 §§ socialförsäkringsbalken. I denna paragraf regleras åklagares behörighet att i vissa fall besluta om förverkande. Paragrafen motsvarar i stora delar 3 § första stycket lagen (1986:1009) om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m. Regleringen innebär liksom att åklagare är behöriga att besluta om förverkande när saken gäller ordinärt förverkande av brottsvinster eller förverkande av annat än brottsvinster under förutsättning att värdet av det som ska förverkas inte bedöms överskrida fem pris- basbelopp, dvs. Till skillnad från den tidigare regleringen innebär förslaget att det inte uppställs något att krav på att egendomen ska finnas i beslag. I stället för att, som i den tidigare regleringen, hänvisa till betydande belopp anges genom en hänvisning till prisbasbeloppet enligt 2 kap. 6 och 7 §§ socialförsäkringsbalken en klar beloppsgräns. Regleringen syftar till att förtydliga gränserna för åklagarens beslutsfattande i fråga om förverkande. Genom den införda värdegränsen kodifieras den ordning som följer av praxis. Någon saklig ändring eller inskränkning av åklagarens möjlighet att besluta om förverkande är följaktligen inte avsedd. Att det anges att värdet ska bedömas inte överskrida fem pris- basbelopp klargör att det avgörande inte är vilket värde egendomen eventuellt kan visa sig ha i efterhand, utan vad dess värde bedöms vara vid beslutstidpunkten. Det finns inget krav på att egendomen ska finnas i beslag för att åklagaren ska få besluta om förverkande. –utan domstols inblandning – förverka egendom begränsas alltså inte längre av något krav på att egendomen måste vara i beslag. Dess- utom kan åklagare besluta om såväl sakförverkande som värde- förverkande och besluta om förverkande oberoende av om egendom är säkrad genom något tvångsmedel eller inte. Genom att det i paragrafen, liksom i den gällande regler- ingen, anges att åklagaren ”får” pröva frågan om förverkande (och alltså inte har en skyldighet att göra det) kvarstår möjligheten för åklagaren att, om det finns skäl för det, avstå från att själv besluta om förverkande. Skäl för att låta rätten pröva förverkandefrågan kan t.ex. vara att förverkandesvaranden har redovisat att han eller hon kommer anmäla missnöje med åklagarens beslut så att saken ändå måste prövas av domstol eller att förverkandefrågan annars framstår som så komplicerad att den bör prövas av rätten. Utgångspunkten bör emellertid vara att åklagaren gör bruk av den behörighet som tillkommer hen enligt regelverket och inte i onödan tynger rätte- gången. Övervägandena finns i avsnitt 8.6.1. Utöver det som följer av 1 § ska åklagaren, om det inte finns särskilda skäl emot det, pröva en fråga om förverkande av sådan egendom som det inte är tillåtet att inneha. Det gäller även om frågan rör någon som åtalas för brott som har samband med förverkandefrågan. Paragrafen, som saknar motsvarighet i de hittillsvarande förfarande- lagarna, reglerar möjligheten för åklagaren att pröva en fråga om för- verkande av egendom i de fall redan innehavet av egendomen utgör brott. Regleringen innebär att åklagaren, oavsett egendomens värde, är behörig att pröva en fråga om förverkande om redan innehavet av egendomen utgör brott (jfr de begränsningar som följer av 3 kap. 1 § i fråga om annan egendom). Avsikten med regleringen är att frågor om förverkande av t.ex. narkotika (som saknar legalt användnings- område) och vapen som inte är tillåtna att inneha ska förverkas av åklagare utanför domstol. Åklagaren får enligt bestämmelsen besluta om förverkande även om åtal väcks mot samma person för brott som har samband med förverkandefrågan. Huvudregeln är att åklagaren ska besluta om förverkande i de fall som omfattas av paragrafen. Om det finns särskilda skäl däremot kan emellertid åklagaren i stället väcka talan. Regeln om särskilda skäl ska ses mot bakgrund av att frågan om förverkande i de fall som paragrafen gäller i normalfallet är enkel. Det förhållandet att för- verkandefrågan är komplicerad kan därför utgöra ett särskilt skäl. Det kan t.ex. vara lämpligt att domstol avgör saken när det gäller preparat som under vissa förhållanden kan vara tillåtna att inneha och förverkandesvaranden har invänt mot att förverkande sker, på just den grunden. Övervägandena finns i avsnitt 8.6.2. Polisman eller särskilt förordnad befattningshavare vid och Säkerhetspolisen får pröva frågan om förverkande om saken gäller ordinärt förverkande av brottsvinster eller förverkande av annat än brotts- vinster och värdet av egendomen för beslutet inte bedöms överstiga en tiondel av prisbasbeloppet enligt 2 kap. 6 och 7 §§ socialför- säkringsbalken. Paragrafen, motsvarar med vissa ändringar, i huvudsak 3 § fjärde stycket lagen (1986:1009) om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m., och reglerar polismäns och särskilt utsedda tjänstemäns vid och Säkerhetspolisen behörighet att besluta om förverkande. I bestämmelsen har utöver även Säkerhetspolisen uttryckligen angetts som en sådan myndighet som kan delegera beslutanderätt till myndighetens anställda. Det som är nytt i paragrafen är dels att kravet på att egendomen ska finnas i beslag har slopats, dels att det anges att egendomens värde ska bedömas vid beslutstidpunkten och inte, som tidigare, då beslaget verkställdes. Dessutom har kravet på att det ska vara uppen- bart att förutsättningarna för ett förverkande är uppfyllda tagits bort. Eftersom ett beslut om förverkande upphör att gälla om för- verkandesvaranden anmäler missnöje bör en tjänsteman normalt avstå från att fatta beslut om det inte står klart att förutsättningarna för förverkande är uppfyllda eller om det finns invändningar mot förverkandet som bör prövas av domstol. Ändringen av bestäm- melsens ordalydelse är alltså inte avsedd att innebära någon mer påtaglig förändring av den praktiska hanteringen. Även i fortsätt- ningen bör alltså polisman besluta om förverkande främst i de fall det rör sig om egendom som finns i beslag. Övervägandena finns i avsnitt 8.6.3. Beslut som avses i 1–3 §§ ska meddelas skriftligen. Den som drabbats av beslutet får från delgivning av beslutet anmäla missnöje hos den myndighet som har meddelat det. Anmäls missnöje, ska beslutet om förverkande inte längre gälla. Om en anmälan inkommer ska åklagaren senast inom en månad väcka talan om förverkande enligt 3 kap. Väcks inte talan är frågan slutligt av- gjord. Om polisman eller särskilt förordnad befattningshavare vid Polismyn- digheten eller Säkerhetspolisen har fattat beslut om förverkande och myn- digheten anser att talan om förverkande bör föras, ska ärendet överlämnas till åklagaren. Paragrafen motsvarar, med vissa ändringar, delar av 3 § andra–fjärde styckena lagen (1986:1009) om förfarandet i vissa fall vid förver- kande m.m. och ger närmare anvisning om bl.a. formen för åkla- garens och polismans (och annan behörig anställds vid myndighe- ten) beslut om förverkande. I bestämmelsens första stycke har tiden för missnöjesanmälan kortats något så att missnöje nu ska anmälas från delgivning av beslutet i stället för inom en månad. Därefter anges, precis som tidigare, att beslutet om förver- kande inte längre ska gälla om missnöje anmäls. Om åklagaren avser att väcka talan enligt andra stycket kan even- tuella beslag och penningbeslag enligt 27 kap. 1 och 1 a § rättegångs- balken bestå (om det finns skäl för det). Om åklagaren som avses i andra stycket däremot beslutar att inte väcka talan följer av allmänna principer om straffprocessuella tvångsmedel att beslaget ska hävas så snart beslutet är fattat. Om talan inte väcks inom före- skriven tid innebär det, oavsett vad som har skett , att frågan om förverkande är slutligt avgjord och att eventuella kvar- varande beslag hävs. Av paragrafens sista stycke följer det som tidigare framgick av 3 § fjärde stycket lagen (1986:1009) om förfarandet i vissa fall vid för- verkande m.m., nämligen att i fall då polisman eller annan behörig anställd vid (och enligt förslagen även behörig anställd vid ) har fattat beslut om förverkande och missnöje anmäls ska beslutsfattaren på överlämna ärendet till åklagaren. Övervägandena finns i avsnitt 8.6.4. Företagsbot får föreläggas företag genom strafföreläggande. I sådana fall gäller 48 kap. 2–5, 6–8, 10 och 12 a §§ i tillämpliga delar och det som sägs där om den misstänkte gäller i stället företaget. Ett strafföreläggande om företagsbot godkänns genom att företaget 1.undertecknar en förklaring om att det erkänner de omständigheter som ligger till grund för föreläggandet och godtar den företagsbot som tagits upp i föreläggandet, och 2.lämnar förklaringen till den mottagare som är behörig att ta emot förklaringen enligt föreskrifter som meddelas av regeringen. Föreläggandet kan också godkännas genom att hela beloppet betalas till den myndighet som regeringen föreskriver. En sådan betalning ska inte anses som ett godkännande, om det framgår att företaget inte har avsett att godkänna föreläggandet. Ett godkännande är utan verkan om det sker sedan åklagaren har väckt talan om företagsbot. Paragrafen motsvarar hittillsvarande 5 § lagen (1986:1009) om för- farandet i vissa fall vid förverkande m.m. I bestämmelsen anges de fall då företagsbot får föreläggas företag genom strafföreläggande samt vilka regler som då gäller för handläggningen. Vidare anges i paragrafens andra stycke hur ett företag kan godkänna ett utfärdat strafföreläggande samt under vilka förhållanden ett godkännande är utan verkan. Bestämmelsen har överförts oförändrad till den nya förfarandelagen. praxis kan fortsatt anses vägledande. Överväganden finns i 8.6.4. 4 kap. Om rättegången En fråga om förverkande eller företagsbot som avses i 1 kap. 1 § prövas av tingsrätten efter särskild talan av åklagaren, om frågan inte prövas av åklagare, polisman eller särskilt förordnad befattningshavare vid Polis- myndigheten eller Säkerhetspolisen enligt 3 kap. denna lag. Paragrafen motsvarar, med vissa ändringar, hittillsvarande 2 § lagen (1986:1009) om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m. och 2 § lagen (2008:369) om förfarandet vid förverkande av utbyte av brotts- lig verksamhet i vissa fall och klargör det förhållandet att tingsrätten ska pröva en fråga enligt denna lag endast efter att åklagare väckt talan om saken. Till skillnad från i den tidigare regleringen anges i para- grafens andra led att detta (naturligtvis) inte gäller i de fall då åklaga- ren eller, i förekommande fall, anställd vid annan myndighet har fattat beslut i frågan enligt den särskilda reglering som finns i 3 kap. i den nya förfarandelagen. Övervägandena finns i avsnitt 8.7.1. En talan enligt 1 § får handläggas i en egen rättegång eller tillsammans med prövningen av åtal för brott som har samband med förverkandefrågan. Om en särskild talan om utvidgat förverkande av brottsvinster inte hand- läggs tillsammans med åtalet för det brott som kan föranleda förverkande får talan väckas först när domen om brottet har fått laga kraft. I sådant fall ska talan väckas från nämnda tidpunkt. Paragrafen saknar motsvarighet i tidigare förfarandelagar. I paragra- fens första stycke klargörs att en talan om förverkande och företags- bot kan handläggas antingen separat i en egen rättegång eller tillsam- mans med prövningen av ett brott som har samband med förver- kandefrågan. Regleringen avser spegla det som i praktiken redan gäller . Av paragrafens andra stycke, vars första led saknar motsvarighet i lagen (2008:369) om förfarandet vid förverkande av utbyte av brotts- lig verksamhet i vissa fall, följer att en talan om utvidgat förverkande får föras i samband med åtal för det brott som kan föranleda utvidgat förverkande. Om sådan talan inte förs tillsammans med åtalet om det förverkandeutlösande brottet får särskild talan i frågan väckas först när domen om brottet fått laga kraft. I sådant fall ska talan väckas från den tidpunkten. har gällt att sådan talan fått föras endast efter att domen om brottet har fått laga kraft. Det förhållandet att en särskild talan om utvidgat förverkande kan föras tillsammans med det förverkandeutlösandebrottet öppnar för situationer i vilka gärningsmannen men inte förverkandesvaran- den överklagar domstolens avgörande. Detta kan leda till att gär- ningsmannen frikänns från ansvar för det förverkandeutlösande brottet som förverkandebeslutet kvarstår. Detta är emel- lertid en konsekvens som får accepteras, på samma sätt som kan ske, t.ex. när en av flera tilltalade som agerat tillsammans över- klagar ett avgörande. Det förhållandet att själva domen utgör rätts- faktum i 36 kap. 3 § bör inte föranleda någon annan bedömning vil- ket framgår av övervägandena. Övervägandena finns i avsnitt 8.7.2. En särskild talan om ordinärt och utvidgat förverkande av brottsvinster samt om förverkande av annat än brottsvinster väcks vid den domstol som enligt 19 kap. hade varit behörig att pröva det brott som förverkandet stöder sig på. En särskild talan om självständigt förverkande av brottsvinster eller förverkande av särskilt farliga föremål väcks vid domstolen på den ort, där egendomen påträffades. En särskild talan om företagsbot väcks vid domstolen på den ort där det brott begicks som företagsboten grundas på. Talan enligt första–tredje styckena får också upptas av den domstol där den som talan riktas mot svarar i tvistemål eller domstolen på den ort där personen mera varaktigt uppehåller sig, om rätten med hänsyn till utred- ningen och omständigheterna i övrigt finner det lämpligt. Paragrafen saknar motsvarighet i tidigare förfarandelagar och regle- rar vilken domstol som är behörig att pröva en särskild talan om förverkande eller företagsbot. För ordinärt och utvidgat förverkande av brottsvinster samt förverkande av annat än brottsvinster är, enligt första stycket, den domstol som enligt de allmänna bestämmelserna i 19 kap. är behörig att handlägga det åtal som för- verkandet stöds på också behörig att handlägga en särskild talan om förverkande. Det innebär en uttrycklig reglering av vad som måste anses gälla. Andra stycket anger behörig domstol vid talan om självständigt förverkande av brottsvinster. För sådant förverkande ska gälla att domstolen på den ort där egendomen påträffades är behörig att handlägga målet. I tredje stycket regleras att en särskild talan om företagsbot hand- läggs vid tingsrätten i den ort där det brott som företagsboten grun- das på begicks. I fjärde stycket införs en reglering som innebär att en talan enligt lagen också får upptas av den domstol där den som talan riktas mot svarar i tvistemål eller domstolen på den ort där personen mera varaktigt uppehåller sig, om rätten med hänsyn till utredningen och omständigheterna i övrigt finner det lämpligt. Vid bedömningen av om det är mer lämpligt att bedriva utredningen på en annan ort än den där egendomen påträffades ska särskilt beaktas om det är ett stort avstånd mellan orten där egendomen påträffades och den där förverkandesvaranden bor samt svårigheten att på ett effektivt sätt bedriva utredningen under sådana förhållanden. Även kostnader som skulle uppstå för staten eller den enskilde om domstolen skulle besluta enligt bestämmelsens huvudregel kan beaktas. Övervägandena finns i avsnitt 8.7.3. Om rätten inte avvisar talan ska stämning utfärdas mot den talan riktas mot eller, om det inte är känt vem frågan rör, mot okänd. En stämning mot okänd ska kungöras enligt 5 kap. 2 § denna lag. Paragrafen saknar motsvarighet i tidigare förfarandelagar och regle- rar det förhållandet som regleras indirekt genom 2 § andra stycket lagen (1986:1009) om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m., nämligen att rätten ska utfärda stämning mot den som talan riktas mot om ansökan inte avvisas. En ansökan om stämning ska avvisas om det föreligger rättegångshinder. Om det inte är känt vem som äger egendom som begärs förverkad ska stämning utfärdas mot okänd. Genom hänvisning till 5 kap. 2 § klargörs att en ansökan mot okänd delges genom kungörelsedel- givning. Av naturliga skäl är det endast en talan om förverkande, och inte företagsbot, som kan riktas mot en okänd. Övervägandena finns i avsnitt 8.7.4. När stämning utfärdas ska den som talan riktas mot föreläggas att yttra sig skriftligen eller inställa sig till huvudförhandling. Gäller saken förverkande får föreläggande ske vid påföljd att egendomen annars kan förverkas. Paragrafen motsvarar hittillsvarande 2 § andra stycket lagen (1986:1009) om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m. och anger att den som talan riktas mot i samband med att stämning utfördas ska föreläggas att yttra sig skriftligen eller inställa sig till huvudförhand- Om fråga är om förverkande kan förverkandesvaranden med- delas ett sådant föreläggande vid påföljd av att egendomen annars kan förverkas. I förhållande till utvidgat förverkande av brottsvinster innebär den nya bestämmelsen utökade möjligheter att förverka egendom utan huvudförhandling. har enligt 4 § lagen (2008:369) om förfarandet vid förverkande av utbyte av brottslig verksamhet i vissa fall gällt att mål kan avgöras efter huvudför- handling om den som talan riktas mot uteblir. Enligt den nya 5 § kan mål alltså avgöras utan huvudförhandling även sedan förverkande- svaranden inte svarat på ett föreläggande. Övervägandena finns i avsnitt 8.7.5. När tingsrätten avgör mål om ordinärt förverkande av brottsvinster och förverkande av annat än brottsvinster är rätten domför med en lagfaren domare. I hovrätten ska rätten i sådana fall bestå av tre lagfarna domare. I övriga fall ska tingsrätten bestå av en lagfaren domare och tre nämnde- män och hovrätten av tre lagfarna domare och två nämndemän. Hovrätten är dock domför också i annan sammansättning om det följer av 2 kap. 4 § andra–femte styckena . Paragrafen, som saknar motsvarighet i tidigare förfarandelagar regle- rar rättens sammansättning vid prövningen av en särskild talan om förverkande eller företagsbot. Regleringen överensstämmer i huvud- sak med det som har gällt genom hänvisningen i 2 § första stycket lagen (1986:1009) om förfarandet i vissa fall vid för- verkande m.m. till bestämmelser om åtal för brott på vilket det inte kan följa svårare straff än böter. Genom den hän- visningen har rätten varit domför med en lagfaren domare vid sär- skild talan om ordinärt förverkande av brottsvinster och förverkande av annat än brottsvinster. Detta förhållande regleras nu uttryckligen i den nya lagens första stycke. Regleringen av domförhetsreglerna för hovrätt ska motsvara det regelverk som följer av 2 kap. 4 § rätte- gångsbalken. Det innebär att hovrätten är domför med tre lagfarna domare när talan om ordinärt förverkande eller annat förverkande än brottsvinster ska prövas. Av bestämmelsens andra stycke följer att tingsrätten i övriga fall, dvs. vid talan om utvidgat och självständigt förverkande av brotts- vinster samt när en särskild talan om företagsbot avgörs, ska bestå av en lagfaren domare och tre nämndemän. I hovrätten ska rätten bestå av tre lagfarna domare och två nämndemän. Därutöver finns det i paragrafen en hänvisning till 2 kap. 4 § som anger i vilken sammansättning hovrätten kan avgöra t.ex. frågor om prövningstillstånd och avskrivning samt fatta beslut under hand- läggningen. Regleringen om rättens sammansättning gäller i tingsrätten även när mål enligt denna lag avgöras utan huvudförhandling. I hovrätten får rätten dock (jfr hänvisningen till 2 kap. 4 § andra–femte styckena ) bestå av tre lagfarna domare. Övervägandena finns i avsnitt 8.7.5. Ett mål enligt detta kapitel får avgöras utan huvudförhandling, om en sådan förhandling inte behövs med hänsyn till utredningen i målet och inte heller begärs av någon av parterna. Innan ett mål avgörs utan huvudförhandling, ska parterna ges tillfälle att slutföra sin talan, om det inte är uppenbart obehövligt. Paragrafen motsvarar hittillsvarande 2 § första (delvis) och tredje styckena lagen (1986:1009) om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m.och den ersätter även 4 § andra stycket lagen (2008:369) om förfarandet vid förverkande av utbyte av brottslig verksamhet i vissa fall. Paragrafen reglerar i vilka fall ett mål får avgöras utan huvudför- handling.