sou · H9B332 · 2022-01-01 00:00:00 — ansågs påverka människor och samhälle att sådan film måste anses tillhöra det svenska kulturarvet. Det ansågs också vara angeläget att det för studier i filmens utveckling och tendenser, särskilt vad gäller våldsinslag i film, fanns ett fullständigt underlag här i landet.19 Enligt vår uppfattning finns det inte skäl att göra skillnad på film och andra materialtyper i detta avseende. Med hänsyn till hur medielandskapet har utvecklats kan det fram- stå som en näst intill omöjlig uppgift att avgränsa det material som ska omfattas av plikt ur ett nationellt perspektiv. Utmaningarna består dels i att text, bild, rörlig bild och ljud i allt mindre grad anpassas till svenska förhållanden, dels i att en definition av ”svenska förhållanden” riskerar att bli så snäv så att material som riktas till en minoritet alternativt till ett internationellt sammanhang går förlorat. Vi anser därför att den nya lagen inte bör innehålla någon mot- svarande bestämmelse med krav på att materialet ska röra svenska förhållanden. I stället är den avgörande frågan om ett material som har gjorts tillgängligt på något av de sätt som anges i lagen är avsett för och riktar sig till allmänheten här i landet. Pliktinsamlingen kom- mer också att relateras till och begränsas utifrån vem som tillgäng- liggör materialet och som kan åläggas skyldigheter enligt lagstift- ningen. Våra överväganden i detta avseende behandlas i kapitel 9–12. För att uppfylla kravet på att materialet ska vara avsett för och rikta sig till allmänheten här i landet måste det först och främst vara åtkomligt för den som uppehåller sig i . En grundläggande förutsättning är alltså att materialet ska gå att finna i en affär, ett bibliotek, i tv, radio eller liknande, fysiskt eller online och vara till- gängligt från svenskt territorium. Det är i sig mått på att materialet är tillgängligt för allmänheten här, men utgör inte en tillräcklig avgränsning eftersom det kan tolkas som att allt som t.ex. är till- gängligt online ska samlas in med stöd av svensk pliktlagstiftning. Kravet på att materialet ska ha gjorts tillgängligt för allmänheten här i landet ska därför kombineras med att materialet också ska vara avsett för och rikta sig till de som uppehåller sig här i landet. Vi knyter alltså inte i första hand an till att materialet är ”svenskt” till sitt innehåll. I detta avseende saknar framställarens etnicitet, val av språk eller uttryckets eventuella koppling till svenska förhållanden i sig betydelse. Det väsentliga är i stället om materialet är avsett för och riktar sig till allmänheten här. Att avgränsa lagstiftningen utifrån att 1993/94:10, s. 21 och 23. materialet framställts på svenska språket, av en svensk upphovsman eller svensk konstnär eller dylikt framstår som mindre lämpligt i dagens samhälle. Vi föreslår alltså att en anknytning till ”svenska förhållanden” inte längre ska krävas för att material ska omfattas av plikt. På så vis inkluderas de nationella minoriteternas uttryck samt envars rätt att använda och utveckla det egna språket på samma villkor som gäller den nationella majoriteten. Ett krav på att materialet ska avse ”svenska förhållanden” vore heller inte förenligt med att materialet ska ingå i det offentliga samtalet eftersom detta samtal i stor utsträckning gör referenser till och påverkas av kultursfärer utanför den som kan uppfattas som svensk. I detta sammanhang har internet och medie- landskapets förändring särskild betydelse. Den utveckling som skett försvårar möjligheterna att identifiera vad av det som görs tillgäng- ligt som är särskilt avsett för och riktar sig till ett svenskt samman- hang. Här finns också andra svårigheter som de gånger ett uttryck är en del av det globala offentliga samtalet och därmed även inkluderar svenska förhållanden, t.ex. då klimataktivisten talar till FN. Det avgörande för om talet omfattas av plikt eller inte beror på hur det förmedlas till allmänheten i och av vem. Material som både har framställts och gjorts tillgängligt här i landet ska alltid anses avsett för och riktat till allmänheten här. Detta gäller såväl fysiska föremål som digitalt material. Detsamma gäller material som endast är mångfaldigat eller på annat sätt tekniskt färdigställt utomlands. T.ex. böcker och tidningar som svenska för- lag och tidningsutgivare låter trycka utomlands för utgivning i eller tekniska upptagningar som svenska skivbolag låter pressa utomlands och som ges ut här. Motsvarande ska gälla för digitalt material, t.ex. e-böcker och musik som ett svenskt förlag eller skivbolag låter tekniskt färdigställa utomlands och som ges ut här. Detta gäller också för egenutgivet material som endast mång- faldigas eller tekniskt färdigställs utomlands. För material som utländska aktörer låter framställa och som görs tillgängligt för allmänheten här är kravet på att materialet ska vara avsett för och riktar sig till allmänheten i uppfyllt om materialet på något sätt har anpassats för en svensk marknad, t.ex. genom att översättas till svenska, förses med svensk text eller ett omslag på svenska eller dylikt. Detsamma gäller material på annat språk om det av sammanhanget framgår att materialet är avsett för och riktar sig till allmänheten här, eller en viss grupp ur allmänheten här. Material som direktimporteras av enskilda bokhandlare, skiv- butiker, privatpersoner och dylikt faller utanför eftersom sådant material inte kan anses avsett för och riktat till allmänheten här i landet. Sådan direktimport är snarare ett uttryck för att importören tillgodoser ett marknadsintresse än för att denne tillgängliggör uttryck i det offentliga samtalet. Direktimporterat material kan i vissa fall omfattas av leveransplikt enligt nuvarande lagstiftning, en förutsättning är dock som huvudregel att materialet rör svenska förhållanden.20 Med hänsyn till att det material som publiceras online till mycket stor del är åtkomligt för vem som helst oberoende av var personen befinner sig blir avgränsningen av vad som kan anses avsett för och riktat till allmänheten här i landet betydligt svårare än beträffande fysisk utgivning. Kravet torde dock i princip alltid vara uppfyllt om materialet har publicerats på en domän med tydlig natio- nell anknytning, t.ex. .se. Detsamma får anses gälla för material som publiceras på andra domäner om det framgår av innehållet eller sam- manhanget i övrigt att det som publicerats i första hand riktar sig till allmänheten här i landet. Som exempel kan nämnas när svenska före- tag, föreningar eller politiska partier publicerar sig på organisationens webbplats och den sorterar under en annan domän .se. För material som publiceras på sociala mediaplattformar respektive videodelnings- plattformar21, t.ex. Youtube och Vimeo, krävs att materialet har ett uttalat sikte på allmänheten här i landet för att det ska omfattas. Ett material kan anses avsett för och riktat till allmänheten här även om det endast riktar sig till en viss grupp ur allmänheten. Det kan vara fallet om materialet riktar sig till personer som befinner sig på en viss plats i riket eller på annat sätt har en speciell koppling till allmänheten i . För bedömningen saknar det i sig betydelse om materialet eller webbplatsen är på svenska eller på något annat språk. Material som visserligen är tillgängligt för allmänheten här i landet men som inte kan anses avsett för och riktat till allmänheten här faller utanför även om det rör svenska förhållanden. 1993/94:10, s. 29 ff. och 2011/12:121, s. 57 f. Kravet att materialet ska röra svenska förhållanden gäller som ovan nämnts inte för film och videogram enligt pliktexemplarslagen. 21En videodelningsplattform är en tjänst där tjänsten eller en väsentlig funktion i den som huvudsakligt syfte har att, med hjälp av elektroniska kommunikationsnät i informations-, underhållnings- eller utbildningssyfte tillhandahålla allmänheten användargenererade videor eller tv-program som leverantören av tjänsten organiserar men inte har redaktionellt ansvar för, se 3 kap. 1 § 23 p. radio- och tv-lagen (2010:696). pel kan nämnas artiklar om svenskar som publiceras i utländska nättidningar, material som är avfattat på svenska eller på något av de nationella minoritetsspråken och som publiceras på webbplatser som främst riktar sig till andra än till allmänheten här i landet etc. 8.3.3Särskilt om material som överförs I fråga om det material som överförs till allmänheten skiljer sig vår definition av vad som ska anses som pliktmaterial från det som gäller . Vår definition av material innehåller till skillnad från defini- tionen av elektroniskt material i 2 § e-pliktlagen inget krav på att materialet ska ha ”ett på förhandbestämt innehåll som är avsett att presenteras vid varje användning”. Denna förändring kommer till viss del att medge insamling av sådant som KB påtalat inte kan samlas in med stöd av e-pliktlagen (jfr avsnitt 5.3.2–5.3.3).22 I likhet med vad som gäller enligt e-pliktlagen omfattas inte dyna- miska webbsidor och databaser enligt den av oss föreslagna defini- tionen. I stället kan innehållet i de olika fälten i databasen och de olika text-, ljud- och bildfiler som presenteras på en dynamisk webb- plats omfattas. Att kravet på att materialet ska ha ett på förhand bestämt innehåll som är avsett att presenteras från- gås innebär i detta avseende dock att avgränsningen sker på ett annat sätt än enligt e-pliktlagen. En artikel jämte tillhörande, rubrik, text och bildmaterial anses som en avgränsad informationsmängd enligt vårt förslag i stället för uppdelad på dess olika beståndsdelar som enligt e-pliktlagen. Den avgränsade enheten ska alltså ses i sitt sam- manhang. Detta innebär att innehållet i fälten i en databas – som namn, datum, nummer, etc. – tillsammans utgör en avgränsad enhet som omfattas, medan innehållet i varje enskilt fält inte ska ses som avgränsade enheter i lagens mening. Det spelar i detta avseende ingen roll om materialet presenteras på detta sätt för användaren eller om det krävs interaktivitet från användarens sida för att få del av samman- hanget. Skulle det saknas tekniska förutsättningar att lämna materialet på detta sätt ska sambandet anges (se vidare avsnitt 10.6.1). Programvara liksom något som bara innehåller koder omfattas, i likhet med avgränsningarna av e-plikten, inte enligt vårt förslag. 22KB, Plikten under lupp!, s. 31. Där konstateras bl.a. att dagens e-plikt inte fångar webbens interaktiva karaktär och att hela webbplatser, databaser och publikationer som interaktiva läromedel, kartdatabaser och online-spel inte kan samlas in med stöd av e-pliktlagen. beror på att detta inte omfattas av den definition vi gjort av material. Innehållet är nämligen inte avsett att läsas, lyssnas eller tittas på av allmänheten.23 Som konstaterats i avsnitt 8.2 kännetecknas material av att inne- hållet lagrats. Detta innebär att direktströmmad media, t.ex. direkt- sändningar av program, endast omfattas om direktsändningen spelas in. Har det som direktströmmats spelats in så att sändningen lagras omfattas alltså den lagrade sändningen av definitionen av material. Till skillnad från den avgränsning som gjorts i e-pliktlagen krävs alltså inte att materialet strömmas från en befintlig fil för att om- fattas. Direktströmmad media kommer alltså att omfattas i större utsträckning än vad som gäller enligt e-pliktlagen. Något krav på att material som sänds ska spelas in kan enligt vår bedömning inte uppställas i pliktlagstiftningen. Krav på inspelning kan finnas i annan lagstiftning.24 Filer som förs fortlöpande ska enligt vårt förslag betraktas som material och omfattas av den nya lagen. Detta eftersom vår defini- tion av material inte begränsas till material som har ett på förhand bestämt innehåll som är avsett att visas . Det innebär att t.ex. bloggar kan omfattas. Detsamma gäller interaktiva medier, som dataspel, interaktiva läromedel etc. Däremot går det inte att fånga det som händer i mötet mellan användaren och mediet, som exempelvis det som händer när någon spelar ett spel. Den infor- mationsförlusten kan liknas vid att det inte går att veta hur ett musikstycke framförts med stöd av noterna eller hur innehållet i en bok gestaltats vid högläsning. 23I den mån särskild programvara, koder och liknande behövs för att ta del av det material som tillgängliggjorts ska de dock lämnas som tillbehör till pliktexemplaret. Vi återkommer till vad som ska åtfölja pliktexemplaren i avsnitt 10.6. 24Se 5 kap. 3 § tillämpningslagen. 8.4Plikt avser materialet såsom det tillgängliggjorts Förslag: Pliktmaterial är exemplar av materialet i den form det gjorts tillgängligt oavsett om det görs i ett tryckt, elektriskt eller digitalt medium. Detta gäller även om exemplaret gjorts tillgäng- ligt i en kombination av dessa medier. Om ett innehåll lagrats på och tillgängliggjorts i mer än ett medium är alla former plikt- material oberoende av varandra. När ett material görs tillgängligt i olika filformat, är pliktmaterial det som är mest lämpligt för långtidsbevarande. Så här långt har våra förslag förhållit sig neutrala i förhållande till om materialet gjorts tillgängligt i tryckta, elektriska eller digitala medier och oberoende av hur materialet lagras. Med en avgränsning som bygger på gränserna för det offentliga samtalet och för det nationen , och närmare bestämt de statliga biblioteken, kan förväntas ta ansvar för är det möjligt att utforma lagens övergripande bestäm- melser så att de pekar ut pliktmaterialet oberoende av medium, teknik och format. Pliktmaterial ska oavsett om det innehåller uttryck i text, bild, rörlig bild eller ljud samlas in i samma form – dvs. med samma inne- håll, utseende, utformning, teknik etc. – som det gjorts tillgänglig för allmänheten (se avsnitt 8.3.1). Det gäller oavsett hur plikt- materialet lagrats och oavsett valet av medium, teknik och format. Motivet till detta är att det insamlade materialet ska vara identiskt med det som tillgängliggjorts för allmänheten. I detta avseende spelar det ingen roll om tillgängliggörandet föregåtts av att mate- rialet mångfaldigats i en tryckpress, press25, skrivare, kopiator, genom bränning eller med någon annan teknik. Det innebär att för material som tillgängliggjorts på en fysisk bärare, dvs. ett föremål som t.ex. en broschyr eller en LP-skiva, består plikten av ett eller flera exemplar av det föremål som tillgängliggjorts för allmänheten. Detsamma gäller om materialet inte mångfaldigats före tillgäng- liggörandet utan tillgängliggörs genom distansöverföring eller annan teknik som innebär att fler kan ta del av materialet oberoende av varandra. I förhållande till frågan om ett material omfattas av plikt är det alltså ointressant att veta på vilket sätt materialet överförts till 25Här avses apparat för att pressa t.ex. cd-skivor i de fall de inte kopieras med hjälp av en cd- skrivare/kopiator (dvs. allmänheten så länge det finns kännedom om att materialet till- gängliggjorts. Det innebär att material som överförts till allmän- heten omfattas av plikt, oavsett om överföringen skett med elektrisk teknik som t.ex. radiosändningar via radiomast eller med digital teknik via t.ex. internet, under förutsättning att materialet lagras hos avsändaren. Plikten föreslås således, på liknande sätt som , omfatta både material som gjorts tillgängligt som ett föremål, material som sänts i radio och tv, material som återges offentligt och material som är åtkomligt online. Detta gäller oberoende av om materialet kate- goriseras som (e-)böcker, (e-)tidningar, broschyrer, kartor, sociala medier, bloggar, kommentarsfält eller liknande. För att bibehålla pliktens oberoende till framställning, utformning och lagringsmetoder föreslår vi att alla material som görs tillgängliga ska omfattas av plikt oavsett medieform. Har ett innehåll tillgänglig- gjorts på flera medier gäller alltså plikt för samtliga oberoende av varandra. Det innebär att om samma text lagras och tillgängliggörs både som en tryckt bok och som en digital e-bok så är båda att betrakta som pliktmaterial. På så vis har ingen medieform försteg framför någon annan. Det innebär att den nuvarande ordningen med att e-plikten är underordnad plikten av fysiska föremål upphävs enligt vårt förslag. Även om vi ser ett värde i att samtliga tillgängliggjorda material omfattas av plikt oberoende av varandra finns det behov av undan- tag. När det gäller material som överförs till allmänheten görs ofta samma innehåll tillgängligt för allmänheten i flera olika filformat. Skillnader i filformat kan vara föranledda av nödvändiga anpass- ningar till den plattform där materialet görs tillgängligt. Den typ av enhet och det fabrikat den enhet har som mottagaren använder för att ta del av materialet ställer olika tekniska krav på materialet. Som exempel på situationer där det också kan behövas olika filformat kan nämnas material som sänds i linjär tv, som webbsändning och till- handahålls i playtjänster, musik, dataspel och e-böcker som tillhanda- hålls på olika plattformar etc. I dessa fall ser vi behov av ett undantag från att material som till- gängliggörs omfattas av plikt oberoende av varandra och föreslår i stället att det material som lagrats i det filformat som är mest lämpat att långtidsbevara är det som utgör pliktmaterial. Det är den pliktansvariga myndigheten som avgör vilket material som är bäst lämpat att bevara. Den pliktansvariga myndigheten är den myndig- het som regeringen utser att fullgöra uppgifter enligt pliktmaterial- lagen, se kapitel 15. Vi föreslår att KB ska utses till pliktansvarig myndighet. Vad som är bäst lämpat att bevara kan variera från gång till annan beroende på vilka filformat som används när materialet tillhandahålls och på den pliktansvariga myndighetens förutsättningar. I denna del bör därför den pliktansvariga myndigheten i föreskrifter kunna ange vilket filformat som ska lämnas i första hand. Myndighetens före- skriftsrätt behandlas vidare i avsnitt 13.3. Den pliktansvariga myn- digheten får också meddela beslut om vilket format som ska lämnas i enskilda fall. 8.5När en myndighet tillgängliggör material Förslag: Pliktinsamlingen ska inkludera material som tillgänglig- görs av myndigheter. Myndigheters handlingar inklusive sådana som tillgängliggörs för allmänheten ska, som påpekades i e-pliktlagens förarbeten, bevaras enligt arkivlagstiftningen. Det kan därför tyckas omotiverat och onödigt kostsamt att det material myndigheterna tillgängliggör för allmänheten även ska samlas in och bevaras i enlighet med plikt- lagstiftningen. Vi anser dock att det finns goda skäl för en fortsatt pliktinsamling av myndighetsmaterial. Syftet med pliktinsamlingen och arkivlagstiftningen sammanfaller visserligen till viss del; inte minst för att materialet enligt båda regelverken är en del av det natio- nella kulturarvet.26 Materialet sparas dock i olika kontexter och myndighetsarkiven finns inte samlade på det sätt som pliktinsam- lingen möjliggör. Myndigheterna bevarar vanligen material som inte längre används i verksamheten i egna arkiv snarare än att överlämna det till en arkivmyndighet. Arkivmaterialet samlas således inte hos en myndighet på samma sätt som pliktmaterialet och när arkivhandlingarna väl levereras till en arkivmyndighet sker det till olika arkivinstitutioner beroende på om myndigheten är statlig, eller regional. 26Jfr 3 § arkivlagen samt 1 och 2 §§ i det förslag till arkivlag som lagts fram i SOU 2019:58. digheterna eller arkivinstitutionerna katalogiserar materialet biblio- grafiskt vilket är fallet hos pliktbiblioteken. Vi anser att nyttan av att myndighetsmaterialet finns samlat och tillgängligt på ett och samma ställe alltjämt gör sig gällande. Myndigheterna är viktiga aktörer i det offentliga samtalet och det material som myndigheter gör till- gängligt för allmänheten på annat sätt än genom att lämna ut all- männa handlingar enligt 2 kap. tryckfrihetsförordningen bör därför omfattas av pliktlagstiftningen. Handlingar som omfattas av sekretess utgör inte pliktmaterial. Redan definitionen av pliktmaterial – material som är avsett för, riktar sig till och görs tillgängligt för allmänheten här i landet – ute- sluter principiellt material som omfattas av sekretess. Förekomsten av sekretesskydd innebär att materialet inte är avsett att göras till- gängligt på det sätt lagen säger. Inte heller kan sådant material ses som uttryck för det offentliga samtalet. Det är därför till synes uppenbart att handlingar som omfattas av sekretess faller utanför pliktinsamlingen. För att undvika gränsdragningsproblem och even- tuell tveksamhet anser vi dock att material som innehåller uppgifter som omfattas av sekretess eller tystnadsplikt enligt författning ut- tryckligen ska undantas från plikt (se vidare avsnitt 10.2). Vi ser inga skäl till att undanta vissa myndigheter från pliktinsam- lingen. Varje myndighet ger betydelsefulla bidrag till det offentliga samtalet och det är därför, ur ett pliktperspektiv omöjligt att hävda att det material som tillgängliggörs av en viss myndighet eller kategori av myndigheter skulle ha mindre betydelse för t.ex. forskningen. De förslag som lämnas i kapitel 9–12 i fråga om leveransplikt, rekvisition och egeninsamling föreslås även gälla för myndigheter i den mån inget annat sägs. 9 Tre metoder för pliktinsamling 9.1Pliktinsamling av tre slag Förslag: Pliktmateriallagen ska reglera insamling av tre slag: –Skyldighet att på eget initiativ lämna pliktexemplar (leverans- plikt). –Skyldighet att lämna pliktexemplar eller uppgift efter särskilt beslut (rekvisition). –Insamling av pliktmaterial genom den pliktansvariga myndig- hetens egen försorg (egeninsamling). Dagens lagstiftning bygger på leveransplikt. Enligt såväl pliktexem- plarslagen som e-pliktlagen ska den som pekas ut som leveransskyldig på eget initiativ leverera pliktexemplar till de pliktmottagande biblio- teken. Ordningen är väl etablerad och fungerar i många delar bra. För vissa materialtyper och leverantörer framstår dock en leveransplikt som mindre lämplig, vilket också konstaterats i tidigare utred- ningar.1 Problemet framgår tydligt i förhållande till den nuvarande e-plikten som endast omfattar material som publiceras med auto- matiskt grundlagsskydd eller av yrkesmässiga publicister.2 Denna avgränsning motiverades med att det ansågs både omöjligt och orim- ligt att samla in allt elektroniskt material som publiceras via nätverk i med leveransplikt.3 Utredaren pekade på det olämpliga i att kräva leverans av andra än de ”etablerade eller annars mer betydande publicisterna” och menade att övriga, som privatpersoner och ideella föreningar, skulle lämnas i fred. Särskilt som risken var stor att en 1Exempelvis SOU 1989:89, s. 9 f. och 49, SOU 1992:92, s. 113 ff., Ds 2009:61, s. 107 samt prop. 2011/12:121, s. 18 ff. 23 § e-pliktlagen. 2011/12:121, s. 21. Tre metoder för pliktinsamling mer omfattande leveransplikt skulle resultera i en lagstiftning som många inte skulle följa.4 Enligt vår uppfattning är resonemanget allt- jämt relevant. I våra direktiv poängteras att avsikten inte är att kräva leverans av enskilda fysiska personer som inte är utgivare enligt tryckfrihets- förordningen och yttrandefrihetsgrundlagen. Vidare sägs att KB kan samla in material som publiceras av enskilda fysiska personer med stöd bl.a. av sin instruktion.5 Utredningsuppdraget är emellertid inte så utformat att våra förslag endast ska bygga på ett system med leveransplikt. Vår bedömning är att en ny lag bör ut- formas så att pliktinsamlingen kan ske med fler metoder. I våra nordiska grannländer har lagstiftarna valt att låta plikt- insamlingen ske med tre sinsemellan kompletterande metoder.