sou · H9B335 · 2022-01-01 00:00:00 — Med hänvisning till justitieutskottets tidigare ställningstagande i frågan avstyrkte samma utskott ett nytt motionsyrkande om att vittnen och andra uppgiftslämnare bör få vara anonyma inför den till- talade i mål som gäller allvarlig brottslighet, t.ex. narkotikabrott och terrorism. Utskottet tillade att hade avvisat möj- ligheten att använda anonyma vittnen. (Se bet.1993/94:JuU4 s. Som anges i direktiven till vårt uppdrag har tillkänna- gett för regeringen att det finns ett behov av att förutsättningslöst utreda en möjlighet till anonymitet i domstol vid allvarlig brottslig- het. har i samband därmed framhållit bl.a. följande. Förutom polisspanare är det särskilt den som av en tillfällighet har blivit vittne till något som skulle kunna ha nytta av anonymitet. En sådan möjlighet finns bl.a. i . Möjligheten är också godkänd av Europa- domstolen, givet att det rör sig om speciella omständigheter, t.ex. när det finns allvarliga hot från gäng. Möjligheten att vittna anonymt i vissa specifika typer av brottmål bör därför utredas även i . (Se bet. 2018/19:JuU12 s. 59 f.) Promemorian Brottsoffren i blickpunkten – åtgärder för att stärka brotts- offrens ställning (Brottsofferpromemorian) hade bl.a. i uppgift att kart- lägga behovet av ytterligare insatser och föreslå åtgärder som krävs för att stärka brottsoffrens ställning (se Ds 1993:29 s. 7). Promemorian behandlade bl.a. frågan om att införa en ordning med anonyma bevispersoner. Enligt promemoriaförfattarna skulle det föra för långt att ändra (de då gällande) reglerna om sekretess eller om parts rätt till insyn, eftersom dessa utgör de minimikrav som rättssäkerheten föreskriver i förevarande sammanhang. Det ansågs därför inte ”komma i fråga” att undanhålla den misstänkte uppgift om namn på en målsägande eller ett vittne. (Se a.a. s. Dåvarande regering delade, i prop. 1993/94:143, promemoriaförfat- tarnas uppfattning i aktuellt avseende (se avsnitt 6.2.2). 6.3.5Promemorian Vittnen och målsäganden i domstol I promemorian Vittnen och målsägande i domstol redovisades vissa åtgärder för att förbättra situationen för vittnen och målsäganden. Bland annat behandlades frågan om en ordning med anonyma vitt- nen (se Ds 1995:1 s. 3). Promemoriaförfattarna konstaterade bl.a. att all användning av anonyma vittnen som bevisning i en rättegång inte skulle medföra att kränktes. Det framhölls dock att ett för- farande enligt förslaget i rapporten skulle kunna inne- bära att försvararen hamnar i en konfliktsituation gentemot sin klient. Enligt de svenska reglerna om god advokatsed är en advokat skyldig att vara uppriktig mot sin klient. Denna skyldighet anses medföra att en advokat inte från andra kan ta emot förtroende som han inte får yppa för sin klient. En lagstiftning som uttryckligen ålägger advokaterna ett så- dant handlingssätt måste anses vara från principiella synpunkter synner- ligen olämpligt. Det kan för övrigt ifrågasättas om det över huvud taget skulle vara praktiskt möjligt för en försvarare att använda den hemliga informationen i sitt arbete för att ta till vara den tilltalades intresse utan att röja innehållet i materialet för denne (jfr prop. 1986/87:89 s. 147). Med hänvisning till den ståndpunkt som regering och riksdag hade intagit i frågan om anonyma vittnen lade promemoriaförfattarna inte fram något förslag om tillåtande av sådan bevisning. Frågan lämnades däremot öppen för framtida överväganden. (Se a. Ds s. 50 och 51.) hade bl.a. i uppgift att utvärdera åtgärder som hade vidtagits på brottsofferområdet och överväga behovet av för- ändringar i då gällande lagstiftning (se dir. 1995:94). I betänkandet Brottsoffer Vad har gjorts? Vad bör göras? (SOU 1998:40 s. 320 f.) övervägde utredningen bl.a. en ordning där målsäganden eller vittnen (bevispersoner) kunde vara anonyma i förhållande till den tilltalade. Utredningen konstaterade bl.a. att undersökningar visade att hot och andra övergrepp mot målsäganden och vittnen förekommer relativt sällan och inte hade ökat i någon större omfatt- ning samt att de övergrepp som förekommer främst riktades mot personer som den tilltalade hade en relation till. Utredningen kon- staterade att allmänt torde målsäganden, i de allra flesta fall, vara känd för den tilltalade. Vittnen kan också redan på grund av inne- hållet i vittnesmålet få sin identitet avslöjad. Det skulle därför främst bli aktuellt att använda en ordning med anonyma bevispersoner när det är fråga om s.k. tillfällighetsvittnen. Spaningspoliser, vars identi- tet det är angeläget att hålla hemlig av spaningstekniska skäl, skulle dock också kunna skyddas. Med hänvisning till (då gällande) praxis8 och rekommendationer (se avsnitt 6.4.3) ansåg utredningen att en ordning med anonymitet för bevispersoner kräver ett särskilt processuellt förfarande. Det konstaterades bl.a. att en dom inte kan grundas enbart, eller ens väsentligen, på uppgifter som lämnats av en anonym bevisperson samt att den tilltalades försvarare måste få tillfälle att ställa frågor till bevispersonen för att kunna ifrågasätta hans eller hennes trovärdighet och tillförlitligheten i hans eller hennes uppgifter. Utredningen framhöll att det inte hade skett någon större ökning av antalet hot eller övergrepp mot bevispersoner och att hot och övergrepp mot bevispersoner främst sker i fall då den tilltalade har en relation med personen. En möjlighet för bevispersonen i sådana fall att vara anonym ger då, ansåg utredningen, heller inget skydd. Redan dessa förhållanden talade, enligt utredningen, mot att låta bevis- personer vara anonyma. Det främsta argumentet mot ett sådant system ansågs dock hänföra sig till försvararens roll; kravet på att försvararen ska få tillfälle att fråga ut vittnet torde i de flesta fall medföra att för- svararen får kännedom om identiteten. En lagstiftning om anonyma vittnen måste därför innehålla regler om tystnadsplikt för försvararen. Försvararen skulle då hamna i en konfliktsituation gentemot sin klient. Med hänvisning till reglerna om god advokatsed, och den lojalitets- plikt som följer därav, skulle det enligt utredningen vara olämpligt att ålägga advokaterna ett sådant handlingssätt. Det ifrågasattes även om det är praktiskt möjligt för en försvarare att ta tillvara klientens intresse utan att på något sätt avslöja vittnets (då hemliga) identitet. Utredningen anslöt sig också till vad regering och riksdag tidigare konstaterat; den grundläggande principen om offentlighet och en parts rätt till fullständig insyn i processmaterialet bör inte åsidosättas utan mycket starka skäl. Sammantaget ansåg utredningen att det inte var motiverat att före- slå en ordning med anonymitet för bevispersoner. Utredningen under- strök dock vikten av att följa den internationella utvecklingen, främst i grannländerna9, på området samt brottsutvecklingen. 8Utredningen redovisade, i genomgången av praxis från , följande avgöranden (se a. SOU s. 310–312): Kostovski mot , Windisch mot , Doorson mot och m.fl. mot . (Se närmare om dessa avgöranden i avsnitt 6.4.4.) 9Vid tidpunkten för betänkandet hade inget nordiskt land infört en ordning med anonyma vittnen (se avsnitt 6.5.2). 6.3.7Beredningen för rättsväsendets utveckling Beredningen för rättsväsendets utveckling (BRU) hade i uppdrag att undersöka möjligheterna att med bibehållen rättssäkerhet öka effek- tiviteten och kvaliteten i rättsväsendets arbete (se dir. 2000:90). I delbetänkandet Ökad effektivitet och rättssäkerhet i brottsbekämp- ningen10 (se SOU 2003:74 s. 191 f.) föreslog BRU att det skulle vara möjligt att hemlighålla uppgifter som hänför sig till identiteterna hos de informatörer som polisen och de andra brottsbekämpande myndig- heterna använder i underrättelseverksamhet och brottsutrednings- verksamhet. Uppgifterna skulle då skyddas även under domstols- processen genom möjligheten för vittnen att vägra att yttra sig i syfte att inte röja identiteterna. Av rättssäkerhetsskäl skulle domstolen dock kunna besluta att ett vittne ska avslöja identiteten, om det fanns synnerliga skäl. I samband med förslaget berördes frågan om anonyma vittnen eftersom det kan inträffa att uppgifter som en informatör har lämnat åberopas i ett mål, kanske indirekt genom ett vittnesförhör med en polis, och i ett sådant fall kan informatören komma att betraktas som ett anonymt vittne (jfr RH 1995:32). BRU ansåg dock att den före- slagna ordningen i det absoluta flertalet fall inte skulle riskera att komma i konflikt med de principer som rör anonyma vittnesförhör under en rättegång. Enligt BRU berodde det på att åklagaren endast i mycket sällsynta fall skulle åberopa direkta uppgifter från informa- tören, t.ex. genom ett vittnesförhör med polisens utredare. I stället kunde åtal förväntas grundas på den vidare underrättelseverksam- heten, spaning och utredning som skett och därmed den bevisning som har inhämtats utifrån det tips som informatören en gång lämnat. Skulle däremot direkta uppgifter från informatörer vars identiteter är skyddade åberopas i målet, och föras fram genom vittnesförhör med exempelvis en polisman, fick det, enligt BRU, vara upp till dom- stolen att i det enskilda fallet bevaka den tilltalades rättigheter enligt . Det framhölls att andrahandsuppgifter från en anonym källa måste bedömas med särskild försiktighet. 10Förslagen i betänkandet låg till grund för lagen om kvalificerade skyddsidentiteter, och be- stämmelsen som finns i 36 kap. 10 § tredje stycket RB om att det namn som ett vittne uppger ingår i en kvalificerad skyddsidentitet ska vittnet upplysa om det (se prop. 2005/06:149). 6.3.8Rapporten för skydd av bevispersoner En arbetsgrupp inom (tidigare) berörde i rappor- ten Nationellt handlingsprogram för skydd av bevispersoner (daterad ) frågan anonyma vittnen. Arbetsgruppen an- såg att frågan om anonymitet som metod aldrig kunde omfatta andra bevispersoner än vittnen. Att en målsägande eller tilltalad skulle uppträda anonymt i en rättegång ansågs uteslutet. Detta minskade, enligt arbetsgruppen, metodens användbarhet. Anonymitet ansågs, i praktiken, endast kunna vara ett hjälpmedel beträffande s.k. spontan- vittnen. Man ansåg därför att det inte fanns skäl att lägga fram något förslag om anonymitet för vittnen i domstol. Däremot ansåg arbetsgruppen att frågan borde bli föremål för nya överväganden främst av den anledningen att utvecklingen av den grova och organiserade brottsligheten och det internationella sam- arbetet för bekämpningen av sådan brottslighet sannolikt skulle kräva någon form av anonymitetsskydd i enlighet med vad som finns i andra länder. Arbetsgruppen pekade också på den närliggande frågan om möjligheten för polisen att hemlighålla identiteten på en infor- matör. (Se SOU 2004:1 s. hade bl.a. i uppdrag att utforma ett nationellt program till skydd för bevispersoner och att lämna förslag i frågor som har samband med ett sådant program. Bland annat skulle utredaren föreslå åtgärder som kan förhindra att en bevisperson, på grund av rädsla, vid huvudförhandling ändrar en tidigare lämnad upp- gift eller avstår från att lämna en sådan. Utredningen övervägde bl.a. om en ordning med anonyma bevispersoner skulle införas (se SOU 2004:1 s. 209 och 210). Utredningen konstaterade att frågan om skydd för bevispersoners identitet reser svåra processuella frågor; vikten av att ett vittne inte ska tvingas fullgöra sin vittnesplikt trots att det finns ett allvarligt hot mot hans eller hennes hälsa står mot den grundläggande prin- cipen om parts rätt till fullständig insyn i de förhållanden som kan läggas till grund för ett avgörande mot honom eller henne. Enligt utredningen får rättssystemet inte utformas så att det äventyrar den tilltalades möjligheter till ett riktigt försvar. Kännedom om ett vitt- nes identitet ansågs vara av betydelse inte bara för att kunna åberopa förhör med vittnet, utan också på det sättet att det utan kännedom om identiteten kan vara svårt för den tilltalade att påvisa att vittnet har förutfattade meningar, är fientligt inställt eller av annan anled- ning inte pålitligt. Utredningen ansåg, i linje med vad som framförts i tidigare utredningar, att ett system med anonymitet i princip har effekt endast beträffande s.k. tillfällighets- eller slumpvittnen. Det framhölls dock att ett vittne, redan på grund av innehållet i vittnes- målet, kan vara avslöjat även i ett sådant fall. Beträffande målsäganden och medtilltalade ansåg utredningen att ett system med anonymitet endast skulle ha begränsad effekt. Detta eftersom sådana personer i de allra flesta fall är känd för den till- talade. Eftersom en majoritet av de allvarligt hotade bevispersonerna själva är medtilltalade och inte vittnen skulle ett system som tillåter anonymitet i domstol få liten betydelse för säkerhetsarbetet kring hotade personer. Med hänvisning till de svåra processuella frågor som en ordning med anonyma bevispersoner väcker ansåg utredningen att andra säkerhetsåtgärder borde användas för att stödja sådana personer. Ut- redningen underströk dock vikten av att följa den internationella ut- vecklingen, främst i grannländerna. Enligt 2 kap. 19 § RF får lag eller annan föreskrift inte meddelas i strid med åtaganden på grund av . Frågan om anonyma vittnen aktualiserar framför allt artikel 6 (rätten till en rättvis rättegång). I det följande redogörs först för innehållet i artikel 6 och Europa- rådets rekommendationer, därefter för relevant praxis från Europa- domstolen. Avslutningsvis följer en sammanfattande slutsats. 6.4.2Rätten till en rättvis rättegång (artikel 6) Den allmänna bestämmelsen om rätten till en rättvis rättegång finns i artikel 6.1. Där anges bl.a. att var och en ska, vid prövningen av en anklagelse mot honom eller henne för brott, vara berättigad till en rättvis och offentlig förhandling inom skälig tid och inför en opar- tisk domstol som upprättats enligt lag. Artikel 6.3 innehåller vissa minimirättigheter för den som ankla- gas för brott. Det handlar bl.a. om rätten att underrättas om inne- börden av och grunden för anklagelsen (a) och att få tillräcklig tid och möjlighet att förbereda sitt försvar (b). Vidare ska den som an- klagas ha rätt att förhöra eller låta förhöra vittnen som åberopas mot honom samt att få vittnen inkallade och förhörda under samma för- hållanden som vittnen åberopade mot honom eller henne (d). Rättigheterna enligt punkten 3 i artikel 6 utgör särskilda element i den allmänna rätten till en rättvis rättegång, som garanteras enligt punkten 1. Om en rättegång har varit rättvis eller inte grundar sig på en bedömning av rättegången i sin helhet. På grund av relationen mellan punkterna 1 och 3 är det dock vanligt att en eventuell kränk- ning av konventionen i brottmålsförfarandet anses gälla båda dessa punkter sammantagna. , 2015, s. ministerråd har utformat vissa rekommendationer bl.a. angående användningen av anonyma vittnen (se rekommendationer om hot mot vittnen och den tilltalades rätt till försvar [No. R [97] 13 p. 10–13). I rekommendationerna anges bl.a. att i fall då nationell lagstift- ning ger möjlighet att vittna anonymt bör det vara en exceptionell åtgärd. I sådana fall bör det finnas processuella regler som säker- ställer att den tilltalades rätt inte äventyras.11 Försvaret bör bl.a. ha möjlighet att ifrågasätta skälen för att hålla vittnets identitet dold, men också hans eller hennes trovärdighet. Beslut om anonymitet bör endast fattas om 11“… criminal procedural law should provide for a verification procedure to maintain a fair balance between the needs of criminal proceedings and the rights of the defence”. –det föreligger allvarlig fara för liv eller frihet för den som ska vittna eller, om det handlar om en person som arbetar med under- rättelsearbete, det finns en allvarlig risk att han eller hon inte kan fortsätta sitt arbete, och –han eller hon bedöms vara trovärdig och uppgifterna förväntas utgöra väsentlig bevisning. Anonym bevisning bör inte utgöra den enda eller den avgörande be- visningen för en fällande dom. Inledningsvis bör framhållas att är förhållande- vis allmänt utformad och att tillämpning av kon- ventionen ofta har en tydligt kasuistisk prägel; avgörandena – och de principer som formuleras i dessa – är nära knutna till omständig- heterna i det enskilda fallet. Viss försiktighet bör därför iakttas när det gäller att tolka uttalanden och slutsatser i ett enskilt avgörande i förhållande till omständigheter som helt eller delvis skiljer sig från omständigheterna i avgörandet. (Se bl.a. NJA 2006 s. 467 och , Anonymous Witness Evidence before Court of Human Rights: Is it still Possible to Speak of “Fair Trial”?, , 2018, s. 116–142.) Det kan också konstateras att definierar be- greppet vittne på ett sätt som skiljer sig från hur begreppet ska för- stås bl.a. i . Med vittne enligt konventionen avses en person som – oavsett hur han eller hon definieras enligt inhemsk rätt – har information angående ett kriminellt förfarande och vars uppgifter (oavsett om dessa presenteras muntligt eller skriftligt) förs in i pro- cessen i domstol. (Se bl.a. Kostovski mot , avgörande , p. Rätten till en rättvis rättegång innebär, som utgångspunkt, att en tilltalad på ett ändamålsenligt sätt ska kunna ifrågasätta bevisningen som läggs fram mot honom eller henne. Bevisningen måste läggas fram vid en offentlig förhandling och om bevisningen består av vittnen ska den tilltalade få kännedom om deras identitet och ges möjlighet att förhöra dem. Detta för att den tilltalade ska kunna ifrågasätta deras trovärdighet och tillförlitligheten i deras uppgifter. (Se bl.a. Al- Khawaja och Tahery mot , avgörande den 15 decem- ber 2011, stor kammare.) Från dessa utgångspunkter kan, om vissa förutsättningar är uppfyllda, undantag göras som innebär att vittnen kan lämna uppgifter anonymt. Avgöranden angående anonyma vittnen I Kostovski mot (avgörande ) hade Kostovski dömts för rån. Till grund för domen låg uppgifter som två vittnen, vilkas identiteter var okända för Kostovski, hade lämnat till polisen. Vittnena hördes inte på nytt i rättegången – dom- stolen kände heller inte till vittnenas identiteter. Försvaret hade inte fått möjlighet att ställa frågor till vittnena, utan hade endast fått framställa skriftliga frågor. konstaterade bl.a. följande. Konventionen för- bjuder inte användning av anonym bevisning under förundersök- ningen. Ett vittne måste heller inte lämna sina uppgifter i domstol för att uppgifterna ska kunna användas som bevisning. Det är där- emot nödvändigt att den tilltalade ges möjlighet att, på ett adekvat och lämpligt sätt, ifrågasätta vittnenas trovärdighet och uppgifter. Med hänvisning bl.a. till att Kostovski inte på ett ändamålsenligt sätt kunnat ställa frågor till vittnena och då dessas uppgifter i väsentlig ut- sträckning hade legat till grund för domen ansåg att förfarandet stod i strid med artikel 6. I Windisch mot (avgörande ) hade Windisch dömts för stöld genom inbrott. Två vittnen, vars identite- ter hölls anonyma på grund av rädsla för repressalier, hade pekat ut Windisch i en hemlig vittneskonfrontation12 under förundersökningen. Till grund för domen låg dels utpekandena, dels uppgifter från polis- männen som hade varit närvarande vid vittneskonfrontationen. Vitt- nena som hade gjort utpekandena hördes inte under rättegången. konstaterade bl.a. följande. Eftersom vittnena endast hade förhörts av polis under förundersökningen hade för- svaret inte haft möjlighet att ifrågasätta deras uppgifter. Möjligheten för försvaret att under rättegången kunna ifrågasätta uppgifterna från 12“confrontation”. polismännen som hade varit närvarande vid vittneskonfrontationen ansågs inte kunna ersätta den tilltalades rätt att få förhöra vittnena. Domstolen (som prövade skuldfrågan) hade heller inte fått möjlig- het att bilda sig en egen uppfattning om vittnenas trovärdighet. Även om det ansågs finnas legitima skäl för att skydda vittnena bedömde att förfarandet stod i strid med artikel 6. I Doorson mot (avgörande ) hade Doorson dömts för narkotikabrott. En del av bevisningen bestod av uttalanden från två personer som hade identifierat Doorson som narkotikahandlare med ledning av en samling fotografier. Vittnena ansågs vara i behov av anonymitet för att inte riskera att utsättas för repressalier. Doorsons försvarare fick, utan att få veta vittnenas iden- titeter, närvara vid förhöret under förundersökningen och kunde då ställa frågor till vittnena. Förhöret skedde dessutom i närvaro av en utredningsdomare, och denne fick vetskap om vittnenas identitet. Domaren dokumenterade också omständigheterna kring förhöret. Vittnenas identitet avslöjades inte under rättegången. konstaterade bl.a. följande. Att använda upp- gifter från anonyma vittnen innebär inte per automatik att en tilltalad berövas rätten till en rättvis rättegång. I bedömningen av om en över- trädelse har skett av artikel 6 måste vittnets rätt till liv, hälsa och säkerhet till person, som skyddas av artikel 8, beaktas. En domstol får dock inte grunda en fällande dom på anonym bevisning om denna utgör den enda eller avgörande13 bevisningen. Även om det inte hade lagts fram någon bevisning som visade att Doorson hade hotat vitt- nena var det fråga om brott som hade begåtts i en ”skrämmande” brottslig miljö. Det ena vittnet hade tidigare utsatts för våld av en annan knarklangare som han hade vittnat mot och det andra vittnet hade tidigare utsatts för hot. Sammantaget ansåg att det fanns skäl att hålla vittnenas identitet dold. Domstolen kon- staterade också att de begränsade möjligheterna för försvaret att ifråga- sätta ett anonymt vittne i tillräcklig utsträckning hade kompenserats av de processuella åtgärder som vidtagits – dvs. att försvaret hade getts möjlighet att ställa frågor till vittnena under förundersökningen, och att det skett i närvaro av en utredningsdomare. Europadom- stolen framhöll också att domstolen som hade prövat skuldfrågan hade värderat uppgifterna från de anonyma vittnena med försiktig- 13“solely or to a decisive extent”. Sammantaget ansåg att förfarandet inte stod i strid med artikel 6. I flera avgöranden därefter uttryckte , med hän- visning till Doorson mot , att det inte – under några förhållanden – var förenligt med artikel 6 att grunda en fällande dom på anonym bevisning om denna utgjorde den enda eller den av- görande bevisningen mot den tilltalade. Som framgår nedan innebar dock avgörandet och mot att denna princip övergavs. I m.fl. mot (avgörande ) hade klagandena dömts bl.a. för rån. Till grund för domen låg bl.a. rapporter från oidentifierade poliser. Poliserna hördes under förundersökningen inför en undersökningsdomare. Försvaret och åklagaren befann sig då i ett angränsande rum med ljudanläggning. Skälet till man ville hålla polisernas identitet dold var för att dessa skulle kunna fortsätta att arbeta i andra liknande operationer samt för att inte riskera dessas och deras familjers liv och säkerhet. konstaterade bl.a. följande. Polismän har sär- skilda skyldigheter att bekämpa brott, och i det ingår ofta att vittna i domstol. Det bör därför krävas starka skäl för att de ska få vittna anonymt. Domstolen konstaterade vidare att tre relevanta omstän- digheter i målet skilde sig från omständigheterna i Doorson mot . I det aktuella fallet hade det inte framgått att det fanns ett tydligt hot mot polismännen eller deras familjer. Polismännens vittnesmål utgjorde vidare den huvudsakliga bevisningen mot de till- talade. Försvararen hade dessutom inte fått möjlighet att närvara personligen vid förhöret med vittnena. Sammantaget ansåg Europa- domstolen att förfarandet stod i strid med artikel 6. Det vägledande avgörandet Al-Khawaja och Tahery mot (avgörande , i stor kammare) hand- lade inte om anonym bevisning, utan om möjligheten att använda uppgifter från vittnen som inte hade varit närvarande under rätte- gången14. Al-Khawaja hade dömts för sexuella övergrepp mot flera personer. En av målsägandena hade lämnat uppgifter till polisen men begått självmord innan rättegången.