sou · H9B3100 · 2022-01-01 00:00:00 — Det fordras fortfarande att egen- domen kan sägas vara av särskild beskaffenhet, men omständig- heterna i övrigt ska kunna bidra till bedömningen att det kan befaras att egendomen ska komma till brottslig användning. Det samman- hang i vilket egendomen påträffas ska alltså fortsättningsvis tillmätas större betydelse vid den bedömning som ska göras. Övervägandena finns i avsnitt 4.9.3. Föremål som avses i 11 § får förverkas från den som äger eller med till- lämpning av 15 § ska anses äga egendomen. Paragrafen innehåller en bestämmelse om från vem förverkande av farliga saker får ske. Förverkande får ske från den som äger eller med tillämpning av 15 § ska anses äga egendomen. här sker enbart framåtblickande och bygger på den ifrågavarande egendomens karaktär förutsätter förverkande inte att någon kan hållas ansvarig för ett brott – eller ens att brott bevisas. ”Från-regeln” kan därmed inte ta sikte på annat än äganderätten. Det förhållandet att bestämmelsen på detta sätt tar sikte på äganderätten innebär att de krav som uppställs i den generella regeln i 14 § alltid kommer att vara uppfylld vid den här typen av för- verkande. Övervägandena finns i avsnitt 4.9.4. Allmänna bestämmelser om förverkande Om det finns bestämmelser om förverkande i annan författning som avviker från det som föreskrivs i detta kapitel, tillämpas de bestämmelserna i första hand. Paragrafen som saknar motsvarighet i nuvarande 36 kap. innebär att särskilda förverkandebestämmelser i annan lag ska ha företräde framför bestämmelser. Regleringen ska ses mot bak- grund av att förverkandereglerna i 36 kap. nu överlag görs generellt tillämpliga. De avslutande orden i paragrafen (i första hand) mar- kerar att regleringen i specialstraffrätten som utgångspunkt inte är exklusiv. Det är sålunda enligt bestämmelsen alltid möjligt att falla tillbaka på regler. Bestämmelsen hindrar emellertid inte att det i specialstraffrätten föreskrivs att de förverkanderegler som där finns ska vara exklusiva. Övervägandena finns i avsnitt 9.2. En talan eller ett beslut om förverkande får riktas endast mot den som äger eller med tillämpning av 15 § ska anses äga egendomen. Detta gäller dock inte sådan egendom som någon har blivit av med genom brott. Förverkande av särskild rätt får ske endast från den som har den sär- skilda rätten. I 4 kap. 4 § lagen (2023:000) om rättegången i vissa fall vid förverkande och företagsbot finns bestämmelser om förfarandet när det är okänt vem som äger viss egendom. Paragrafen, som i förhållande till nuvarande 36 kap. är ny, ger i de två första styckena uttryck för den grundläggande grundsatsen att ett förverkande inte kan rikta sig mot någon annan än den som äger (eller annars har någon form av rätt till egendomen). Den regel som kommer till uttryck i paragrafens inledande mening gäller generellt men har sin praktiska betydelse vid ordinärt förverkande av brottsvinster och vid utvidgat förverkande av brotts- vinster, där det i ”från”-bestämmelserna (jfr 2 och 4 §§) inte finns något krav på att egendomen förverkas från en ägare. Men bestäm- melsen bör ses i ljuset av att den ger uttryck för en grundsats som – om inte annat föreskrivs – får anses gälla generellt vid förverkande och som närmast karaktäriserar vad förverkande innebär: ett beslut om förverkande innebär att man tar ifrån någon en viss rätt till den ifrågavarande egendomen. Kravet på att egendomen ska tillhöra förverkandesvaranden gäller inte när det är fråga om sådan egendom som någon blivit av med genom brott. Undantagsbestämmelsen innebär att man vid t.ex. förverkande av något stulet inte behöver fingera att egendomen till- hör tjuven (jfr nuvarande 36 kap. 5 § ). I de flesta fall ska i dessa fall förverkande inte ske (se 19 §), utan egendomen ska normalt lämnas ut till målsäganden eller egendomen tas i förvar enligt lagen (1974:1065) om visst stöldgods. Bestämmelsen kan emellertid ha betydelse i de fall det finns särskilda skäl att ändå för- verka egendomen eller i de fall målsäganden har äganderätt till penningmedel (jfr undantagen i 19 §). Som framgår av författningskommentarerna till 6, 10 och 12 §§ är redan från-bestämmelserna (regleringen av från vem förverkande enligt en viss förverkandeform får ske) vad gäller vissa typer av för- verkande sådana att de tar sikte på ägaren. Den grundsats som kom- mer till uttryck i denna paragraf gäller förstås också i relation till dessa förverkandeformer, men regleringen i denna paragraf tillför i dessa fall i praktiken inget utöver vad som följer av de nämnda bestämmelserna. Bestämmelsen försvarar emellertid sin plats efter- som den ger uttryck för en mer grundläggande regel som ytterst går tillbaka på vad ett förverkande innebär: staten tar ifrån någon den rätt till egendomen som denne har. I relation till 2 och 4 §§ har den därtill materiell betydelse genom att den uppställer ytterligare krav för att förverkande ska kunna ske. med att grundsatsen att ett förverkandebeslut måste riktas mot den som äger (eller har annan rätt till egendomen) kom- mer till uttryck i lagtexten införs en presumtionsregel angående äganderätt till egendom som någon har i sin besittning (jfr kommen- taren till 15 §). Tredje stycket innehåller en upplysning om att det i 4 kap. 4 § lagen (2023:000) om rättegången i vissa fall vid förverkande och företagsbot finns bestämmelser om förfarandet när det är okänt vem som äger viss egendom. Också i dessa fall kan man säga att förverkandet riktas mot ägaren eller rättighetshavaren – när förverkande sker i ett sådant fall blir ägaren (eller rättighetshavaren) av med sin rätt till egendomen – låt vara att det vid förverkandetidpunkten är oklart vem denne är. Övervägandena finns i avsnitt 4.4.1 och 4.4.2. Vid förverkande ska den som har egendom i sin besittning anses vara ägare till egendomen, om det inte framgår att den tillhör annan. Om en person besitter egendom tillsammans med någon som denne bor tillsammans med ska personen vid tillämpning av första stycket anses vara ägare till egendomen, om det inte görs sannolikt att den andra parten är samägare till denna enligt lagen (1904:48 s. 1) om samäganderätt och det inte heller framgår att egendomen tillhör den andre eller någon annan. I paragrafen, som saknar motsvarighet i nuvarande 36 kap., finns en presumtionsregel av innebörd att den som har egendom i sin besitt- ning ska anses vara ägare till egendomen vid tillämpning av förver- kandebestämmelserna. Regleringen bygger på motsvarande bestäm- melser i 4 kap. utsökningsbalken. I första stycket regleras situationer där någon besitter egendom ensam (eller tillsammans med någon som denne inte bor tillsammans med). Egendomen ska i dessa fall anses tillhöra den som har egen- domen i sin besittning om det inte framgår att den tillhör annan. Vid tillämpning av bestämmelsen kan man söka ledning i hur mot- svarande reglering i utsökningsbalken tillämpas. Regleringen i andra stycket tar sikte på situationer när någon be- sitter egendom tillsammans med någon som denne bor tillsammans med. Fråga kan vara om en make, sambo eller ett barn, men också om andra personer som bor i samma bostad som förverkande- svaranden. I dessa fall bryts presumtionen för äganderätt något lättare än enligt första stycket. För att den ska brytas fordras att det görs sannolikt att den andra parten är samägare till egendomen eller att det annars framgår att egendomen tillhör den andre eller någon annan. Också i detta fall kan man med vederbörliga ändringar, muta- tis mutandis (presumtionsregeln har här ett bredare tillämpnings- område än enligt utsökningsbalken), söka ledning i praxis rörande motsvarande reglering i utsökningsbalken. Övervägandena finns i avsnitt 4.5. Förverkande får inte beslutas om det är uppenbart oskäligt. Paragrafen innehåller en grundläggande regel om att förverkande inte får beslutas om det är uppenbart oskäligt. Regeln gäller i för- hållande till alla förverkandeformer, dvs. undantaget för uppenbar oskälighet gäller generellt. har gällt att förverkande i vissa fall inte ska ske om det skulle vara uppenbart oskäligt att förverka egendomen (enligt 1 §) medan det i andra fall har det i stället angetts att förverkande inte får beslutas om det skulle vara oskäligt (jfr den tidigare regler- ingen i 1 b § samt 4 § som kommer att gå upp i 1 §). Regleringen skärps på så vis att det för alla förverkandeformer ska föreskrivas att förverkande inte får beslutas om det skulle vara uppenbart oskäligt. Vid bedömningen av i vilka situationer det kan betraktas som uppen- bart oskäligt att förverka egendom kan viss ledning sökas i tidigare praxis avseende bl.a. 1 §. Omständigheter av olika slag kan ha betydelse för bedömningen av om ett förverkande helt eller delvis skulle vara uppenbart oskäligt. I grund och botten handlar bedömningen om att väga skälen för förverkande mot andra intressen. När det gäller att bedöma skälen för förverkande kan situationen se olika ut beroende på vilken typ av förverkande det gäller. Rör det sig om brottsvinstsförverkande bör det exempelvis endast undan- tagsvis ha någon betydelse att det rör sig om ett stort belopp eller värde i relation till brottslighetens allvar (jfr NJA 2016 s. 641). Där- emot kan det finnas anledning att fråga sig om brottet var uppsåtligt eller snarare endast oaktsamt, liksom om brottsligheten innebar en överträdelse av en ordningsregel i en i grunden fullt legitim verksam- het eller om verksamheten snarare var illegitim i sin helhet. Oskälig- hetsbedömningen kan vid brottsvinstförverkande behöva bedömas delvis olika beroende på om brottsvinsten finns kvar eller inte. Om vinsten finns kvar bör bör utgångspunkten vara att det inte är uppen- bart oskäligt att förverka den. Oskälighetsregleringen får därför sin främsta betydelse när det gäller förverkande av brottsvinster som sker i efterhand och avser brottsvinster som gärningsmannen till- godogjort sig eller som annars inte längre finns i behåll, dvs. i situa- tioner där ett förverkande i praktiken innebär att gärningsmannen får en skuld. Också då kan utgångspunkten sägas vara att brotts- vinsten ska förverkas, men storleken på förverkandet kan i viss mån behöva jämkas. Ett exempel kan vara när ett ordinärt förverkande av brottsvinster går bakåt i tiden och kanske också avser vinster som föranleder beskattning i efterhand. Även vid andra typer av förverkande kan det finnas anledning att överväga hur starka skälen för förverkande är. Exempelvis bör skälen för förverkande av egendom som varit föremål för brott enligt lagen (2000:1225) om straff för smuggling vara starkare om det rör sig om brott mot ett importförbud än om det rör sig om en åsidosatt anmäl- ningsskyldighet (jfr NJA 2020 s. 767). När det gäller skäl mot förverkande kan det ofta finnas anledning att fästa särskilt avseende vid vem det är som förverkandeyrkandet riktas mot. Gäller det förverkande mot gärningsmannen eller annan medverkande framstår det ofta som mindre problematiskt med för- verkande än mot en person som inte alls varit delaktig i brottet eller ens känt till egendomens koppling till brott. Det bör exempelvis kunna vara uppenbart oskäligt att förverka en brottsvinst hos den som i god tro har ärvt brottsvinsten och inrättat sig efter arvet i god tro (jfr förmögenhetsrättens regler om condictio indebiti). På motsvarande sätt bör den vars egendom har kommit till brottslig användning av annan normalt inte förverkas, om ägaren inte på ett oaktsamt sätt har ställt egendomen till förfogande för brottet. Även vid andra typer av förverkande bör det ofta kunna bedömas som uppenbart oskäligt att förverka egendom från den som stått främ- mande för brottsligheten. Det kan ibland finnas skäl att ta hänsyn även till gärningsmannens situation. Visserligen bör det normalt inte finnas anledning att avstå från brottsvinstförverkande enbart för att gärningsmannen har förbrukat vinsten. Däremot kan det tänkas vara uppenbart oskäligt med ett förverkande om gärningsmannen har överlåtit egendomen vidare och då uppburit ett klart lägre belopp, exempelvis när att gär- ningsmannen har tillgripit en vara som sedan sålts vidare för att finansiera gärningsmannens narkotikamissbruk. Även om värdet av varan i handeln då måste sägas vara gärningsmannens brottsvinst framstår det som alltför strängt att beröva honom eller henne värden som aldrig han eller hon i praktiken aldrig har tillgodogjort sig. Också vid andra förverkandeformer kan gärningsmannens intresse tala mot förverkande, exempelvis om det rör sig om egendom med starka affektionsvärden. Prövningen av om ett förverkande vore uppenbart oskäligt bör alltid innefatta en prövning av om ändamålet med förverkande redan har tillgodosetts eller skulle kunna tillgodoses på ett mindre ingri- pande sätt. Om en brottsvinst har neutraliserats exempelvis genom att egendomen redan har återlämnats eller ersatts bör förverkande regelmässigt vara uppenbart oskäligt. Däremot bör betalningsskyl- dighet med andra syften inte medföra att förverkande skulle bli oskäligt; exempelvis gör inte åläggande av betalningsskyldighet för böter eller företagsbot att förverkande mera regelmässigt skulle framstå som oskäligt. Vid bedömningen av om förverkande skulle vara uppenbart oskäligt kan i undantagsfall också behöva beaktas om en brottsvinst motsvarar ett belopp som med stor säkerhet kommer att drivas in varvid brottsvinsten neutraliseras. Så skulle kunna vara fallet om brottsvinsten består i att premien för trafikförsäkringen inte har erlagts eller om den består i subventioner från EU som mer eller mindre ovillkorligen ska återbetalas. Särskilt vid förverkande av egendom som har varit föremål för brott finns det ibland förutsättningar för mindre ingripande åtgärder som inte framstår som orimliga, exempelvis att en förfalskad tavla stämplas som förfalskad eller att en viss bild raderas från en mobil- telefon. Ju mer komplicerad och kostsam den påstått mindre ingri- pande åtgärden är desto mer måste dock krävas för att förverkande ska framstå som uppenbart oskäligt (jfr NJA 2014 s. 14). Övervägandena finns i avsnitt 4.11.1. I stället för att besluta om förverkande får rätten besluta om åtgärd som kan förhindra att egendomen missbrukas. Om rätten beslutar om viss åtgärd ska den även ange inom vilken tid åtgärden ska genomföras. Egendomen får vara kvar i beslag som rätten bestämt. Paragrafen, vars första stycke har sin motsvarighet i nuvarande 36 kap. 6 §, innehåller en reglering som innebär att det finns möjlighet att i stället för förverkande besluta om åtgärder som förhindrar missbruk av egendomen. Det kan röra sig exempelvis om att förse egendom med en stämpel, att radera egendom på ett lagringsmedium eller att förstöra en mindre del av en i övrigt fullt legitim egendom. Vid be- dömningen av om förverkande eller den mindre ingripande åtgärden bör väljas måste en proportionalitetsprövning göras. I andra stycket, som saknar motsvarighet i nuvarande lagstift- ning, föreskrivs att rätten får ange inom vilken tid den beslutade åt- gärden ska genomföras. Exempelvis kan rätten ange att polisen har att radera en hårddisk som innehåller brottsligt mate- rial. Det införs också en uttrycklig reglering av innebörd att egen- domen får vara kvar i beslag som rätten har bestämt. Ilinje med vad som gäller i allmänhet ska ett beslag naturligtvis hävas när det inte längre behövs. Övervägandena finns i avsnitt 4.11.2. Särskild rätt till egendom Särskild rätt till egendom som förverkats består, om inte även den särskilda rätten förverkas. Sådan rätt som har vunnits genom utmätning upphör, om egendomen förverkats, såvida det inte av särskild anledning förordnas att rätten ska bestå. Paragrafen motsvaras av nuvarande 5 b §. I paragrafen har endast redaktionella ändringar gjorts. Övervägandena finns i avsnitt 4.11.8. Målsägandens rätt till kompensation ur förverkade penningmedel Om en brottsvinst utgörs av egendom som någon blivit av med på grund av ett brott ska egendomen förverkas endast om det finns särskilda skäl för det. Detta gäller inte om det är fråga om sådan egendom som avses i 21 §. Paragrafen innebär att förverkande som huvudregel inte ska ske om en brottsvinst utgörs av egendom som någon har blivit av med på grund av ett brott. Paragrafen tar i praktiken sikte på föremål som t.ex. stulits från någon eller annars avhänts någon genom brott. Ut- gångspunkten är då att egendomen antingen ska återställas till mål- säganden eller tas i förvar enligt lagen (1974:1065) om visst stöld- gods. Sådan egendom kan emellertid förverkas om det finns särskilda skäl för det. Sådana skäl kan t.ex. vara att målsäganden är känd, men egendomen skadad i så stor utsträckning att målsäganden inte är intresserad av att få den tillbaka. I dylika fall öppnar 14 § första stycket andra meningen för att egendomen kan förverkas trots att den inte tillhör förverkandesvaranden. Ersättning för värdet kan då – låt vara att det ofta torde bli fråga om en begränsad ersättning – utgå enligt 20 §. Huvudregeln gäller inte om det är fråga om penningmedel, vilket kommer till uttryck genom hänvisningen till 21 §. I dessa fall ska egendomen förverkas varvid målsäganden får rätt till ersättning av staten enligt 20 §. I grunden gäller att målsäganden då får göra sin rätt gällande genom att framställa ett anspråk hos Justitiekanslern. Om målsäganden redan i den rättegång där förverkandet prövas gör anspråk på medlen blir emellertid 21 § tillämplig. Domstolen ska då redan inom ramen för den rättegången pröva om målsäganden har rätt till medlen. Övervägandena finns i avsnitt 6.4.2. Om en brottsvinst har förverkats som svarar mot skada för enskild eller mot medel som någon annars har rätt att få tillbaka, svarar staten i den förpliktades ställe intill värdet av vad som har tillfallit staten på grund av beslutet om förverkande. Vid verkställighet av detta beslut har den som förverkandet har skett ifrån rätt att räkna av vad han eller hon visar sig ha utgett som ersättning till den ersättningsberättigade. Paragrafen har sin motsvarighet i 36 kap. 17 § andra stycket. I för- hållande till den bestämmelsen har vissa mindre justeringar gjorts för att det ska bli enklare för målsäganden att bli kompenserad för förlusten av den egendom som denne har avhänts genom brott. Med att en brottsvinst svarar mot en skada för enskild eller mot medel som någon annars har rätt att få tillbaka avses detsamma som Fråga kan vara om egendom som genom brott har frånhänts någon (t.ex. vad som berövas ifrån någon genom en stöld eller ett bedrägeri) eller mot egendom som annars närmast direkt kan knytas till brottsvinsten. Ett exempel på fall som kan falla under lokutionen ”medel som någon annars har rätt att få tillbaka” är att någon betalat för att delta i ett arrangemang som anordnats av någon som saknat erforderliga tillstånd. Om anordnandet hindras av myn- digheterna kan den enskilde då ha rätt att få medlen åter. Anspråk som inte svarar mot brottsvinsten, t.ex. ett anspråk till följd av personskada eller på grund av kränkning, omfattas inte. Vidare har hänvisningen till ”i dennes ställe” ersatts med ”i den förpliktades ställe”. Avsikten med ändringen är att klargöra att staten kan svara i någon annan än förverkandesvarandens ställe. Det kan ha betydelse exempelvis när förverkande av stulna medel sker från en penningtvättare eller hälare, men något enskilt anspråk inte finns mot denne. Staten svarar då i den förpliktades (dvs. i exem- pelvis bedragarens) ställe även om förverkandeyrkandet inte riktas mot denne. Paragrafen innebär sammantaget att staten ska svara för ersättning till målsäganden i den förpliktades ställe i de fall då brottsvinster har förverkats som svarar mot målsägandens enskilda anspråk. Statens ansvar är begränsat till det som tillfallit staten genom förverkandet. Detta innebär att inte bara beslutet om förverkande i domen kan begränsa målsägandens möjlighet att få ut ersättning utan även hur stor del av ett sådant beslut som kan verkställas. Om lös egendom har förverkats och sedan sålts ska staten svara med det belopp som influtit vid försäljningen efter avdrag för försäljnings- kostnader som staten ådragit sig. Detta är alltså samma typ av avgränsning som gäller . Syftet med bestämmelsen är att förenkla för målsäganden att få ersättning för sina skador, men det är inte avsikten med bestämmel- sen att statens ansvar för dessa skador ska gå utöver vad staten får in genom förverkande av brottsvinst. Andra meningen motsvarar nuvarande andra stycket andra men- ingen i 36 kap. 17 §. Genom den nya paragrafen – och genom att nuvarande 36 kap. 1 a § tas bort – slopas principen att ett enskilt anspråk har försteg framför förverkande. Det faktum att det finns ett målsägande- anspråk utgör inte längre ett generellt hinder mot att brottsvinster förverkas. Efter ett förverkande övertar staten ansvaret för anspråket, såvida det inte är fråga om egendom som direkt kan läm- nas ut till målsäganden. Om målsäganden inte framställer något enskilt anspråk i den rätte- gång där ett förverkandeyrkande prövas (jfr den särskilda regleringen beträffande den situationen nedan i kommentaren till 21 §) får frågan om statens ersättningsskyldighet, liksom , prövas av Justitie- kanslern. Övervägandena finns i avsnitt 4.6 och 6.4.1–6.4.2. Om målsäganden redan i den rättegång där ett förverkandeyrkande prövas gör anspråk på penningmedel som härrör från brottet och däremot sva- rande medel helt eller delvis förverkas, ska rätten pröva om målsäganden har rätt till det som förverkas. I ett mål om ansvar för brott som avser efterföljande hantering av egendom som härrör från brott ska rätten också pröva om målsäganden har sådan rätt som anges i första stycket på grund av det föregående brottet. Paragrafen saknar motsvarighet i nuvarande 36 kap. . Den klargör att rätten, om målsäganden gör anspråk på penning- medel i anslutning till brottmålet, i samband med domen ska uttala sig om den enskilde har sådan rätt till förverkad egendom som krävs för att staten ska betala ut ersättningen. Samma prövning ska göras om brottet avser efterföljande hantering av målsägandens egendom, såsom t.ex. vid penningtvättsbrott. Regleringen bygger på utgångspunkten att penningmedel i prin- cip alltid bör förverkas om gärningsmannen döms för brott. Om brottsoffret (eller brottsoffren) är kända och framställer ett enskilt anspråk ska domstol precis som t.ex. besluta hur stort skade- ståndsbelopp som gärningsmannen ska betala till målsäganden. Enligt regleringen ska rätten dock även fastställa om en brottsvinst som förverkas svarar mot det enskilda anspråk (eller del av det) som målsäganden har framställt. En sådan prövning ska rätten göra självmant. För att det ska kunna fastställas att målsäganden har sådan rätt till egendomen bör det krävas att man kan följa egendomen från gärningsmannen till målsäganden. Bedömningen i de här fallen bör inte knytas direkt till den civilrättsliga frågan om bättre rätt till egendomen (som kan uppstå i olika sammanhang), utan avgörande bör vara om den förverkande brottsvinsten motsvarar – dvs. är ett slags spegelbild av – målsägandens ersättningsanspråk. Vid bedöm- ningen bör man kunna vara något generösare än man skulle ha varit vid en rent civilrättslig bedömning av om äganderätten består, men utgångspunkten ska ändå vara att målsäganden har rätt till medel som antingen direkt eller i obruten kedja kan härledas till den skada som återspeglar brottsvinsten. Prövningen av om målsäganden har rätt till egendomen ska ske vid sidan av prövningen av målsägandens enskilda anspråk. Resultatet av prövningen kan bli att målsäganden visserligen har ett skadeståndsanspråk, men att detta inte motsvarar det förverkade beloppet på ett sådant sätt att hen har rätt till detta. Resultatet kan också bli att målsäganden har ett skadeståndsanspråk som är större än den brottsvinst som förverkas (t.ex. därför att målsäganden också har anspråk på ränta) och därför bara blir delvis tillgodosedd genom att ges rätt till de förverkade medlen.