sou · H9B343 · 2022-01-01 00:00:00 — Skälet till det var att den ändring som genomfördes i sexual- brottslagstiftningen gjorde att jämförelsematerialet blev rela- tivt begränsat. Sammantaget menade att det gick att iaktta en statistiskt säkerställd nedgång i strafflängd efter reformen 2010 jäm- fört med tiden före. De kortare straffen sattes dock i samband med den utvidgning av våldtäktsbestämmelsen som gjordes . De närmare effekterna av straffmätningsreformen för just våldtäkts- brottet föreföll inte ha blivit särskilt stort. har, som tidigare nämnts, vid ett flertal tillfällen tillkänna- gett för regeringen att straffskalorna för ett antal sexualbrott bör skärpas. Översyn av straffskalorna i kap. 6 Beträffande våldtäkt har tillkännagett att minimistraf- fet för våldtäkt av normalgraden ska höjas från fängelse till fängelse (bet. 2017/18:JuU29 punkt 4, rskr. 2017/18:302, 2018/19:JuU11 punkt 13, rskr. 2018/19:181 och bet. 2019/20:JuU26, punkt 9, rskr. 2019/20:258).2 Vidare har när det gäller sexuellt övergrepp tillkännagett att minimistraffet bör höjas från fängelse till fängelse (bet. 2018/19:JuU11 punkt 14, rskr. 2018/19:181). Dessutom har tillkännagett att straffskalan för köp av sexuell handling av barn (som efter ändringar benämns utnyttjande av barn för köp av sexuell handling) bör skärpas dels genom att minimistraffet höjs från böter till fängelse , dels genom att maximistraffet höjs från fängelse till fängelse (bet. 2017/18:JuU29 punkt 8, rskr. 2017/18:302). Detta tillkännagivande har delvis tillgodosetts genom en ändring , då straffminimum höjdes från böter till fängelse- minimum och straffmaximum höjdes till fängelse. Slutligen kan det nämnas att även har gjort tillkänna- givanden rörande grovt sexuellt ofredande, jfr avsnitt 8.14.2 nedan. 8.8Behovet av ändringar i straffskalorna Såvitt gäller brottet köp av sexuell tjänst är uppdraget att utmönstra böter ur straffskalan. Uppdraget är för övriga brott inte utformat så att vi har ålagts att föreslå straffskärpningar eller andra ändringar i straffskalorna oberoende av vad våra bedömningar i övrigt ger anledning till. Vi är följaktligen inte heller bundna av tillkännagivanden som riktar sig till regeringen, dock att dessa – såsom direktiven får förstås – i sig ger uttryck för en skärpt syn på sexualbrotten. I det följande kommer vi därför att pröva i vad mån synen på sexualbrotten har skärpts och i så fall om detta motiverar ändringar på ett mer övergripande plan. I anslutning till detta kommer vi även att överväga om hänsynen till principerna om proportionalitet och 2Tillkännagivandet i bet. 2019/20:JuU26 lämnades efter att regeringen beslutat om kom- mittédirektiven varför detta tillkännagivande inte redovisas i kommittédirektivet. Översyn av straffskalorna i kap. 6 ekvivalens innebär att straffskalorna för sexualbrotten i allmänhet, eller för enskilda brott, bör förändras. Även om vårt uppdrag inte är formulerat så att det, förutom för ett enskilt brott, förutsätter att vi föreslår några straffskärpningar, står det emellertid klart att det finns ett starkt parlamentariskt stöd för att straffen för i vart fall enskilda sexualbrott bör skärpas. Särskilt tydligt är detta vid våldtäkt. Vi kan därför inte underlåta att också ta ställning till om det av andra skäl än de ovan nämnda finns anledning att överväga straffskärpningar och även i övrigt hur vi bör förhålla oss till tillkännagivanden. Det måste dock redan här näm- nas att det inte, som vårt uppdrag är formulerat, ankommer på oss att göra några kriminalpolitiska ställningstaganden i fråga om ingri- pandenivåerna för sexualbrotten. 8.8.2Synen på sexualbrotten har skärpts Sexualbrotten har varit utformade för att skydda den enskildes sexuella integritet. Det var dock först när BrB trädde i kraft som sexualbrott i allmänhet kom att betraktas som brott mot person. Utgångspunkten vid sexualbrotten är att varje människa i varje situation har rätt att bestämma över sin egen kropp och sexu- alitet och att dennes önskan att inte ha samlag eller annat sexuellt umgänge ovillkorligen ska respekteras. Grundtanken bakom sexual- brotten är alltså varje människas ovillkorliga rätt till sexuellt själv- bestämmande. Även om skyddet för den sexuella integriteten varit vägledande vid utformningen av lagstiftningen till- baka, är det dock uppenbart att den närmare synen på det skydds- värda förändrats påtagligt . Det var t.ex. först vid BrB:s tillkomst som tilltvingat samlag inom äktenskapet kriminaliserades. Och homosexuella övergrepp, likaså övergrepp av en kvinna mot en man, hänfördes även efter BrB:s tillkomst utan några särskilda prin- cipiella överväganden under straffbestämmelser med en påtagligt mildare straffskala. blev bestämmelsen om våldtäkt till- lämplig även på handlingar som riktades mot män och mellan per- soner av samma kön. Av motiveringarna till de omfattande ändringar som gjordes då går det dock inte att utläsa annat än att bedömningen av gärningens allvar väsentligen var beroende av vilken sexualhand- Översyn av straffskalorna i kap. 6 ling det varit fråga om. Det framstår som att det varit först under de senaste dryga 20 åren som det särskilt integritetskränkande i att utsättas för ofrivilliga sexuella handlingar lyfts fram i lagstiftningen. Det är ofrånkomligt att lagstiftningen präglas av de värderingar som gällde när den kom till, värderingar som kan ändras . En förändrad syn måste också få genomslag i lagstiftningen. Det finns visserligen ett värde i att lagstiftningen, inte minst på straffrättens om- råde, utformas så att den ska kunna stå sig och att försiktighet bör vara påkallad mot ändringar som inte föranleds av tillräckligt starka skäl. Som regering och riksdag tidigare konstaterat kan dock synen på hur allvarlig en brottstyp är förändras till följd av samhällsutvecklingen. När synen har förändrats mera varaktigt och inte kan få eller inte ges ett tillräckligt genomslag inom ramen för gällande lagstiftning om hur domstolarna ska bestämma straff måste lagstiftningen ändras (prop. 2009/10:147 och bet. 2009/10:JuU32). I det lagstiftningsärendet konstaterade lagstiftaren att synen på allvar- liga angrepp på person, särskilt i form av de allvarliga våldsbrotten, hade förändrats varaktigt i jämförelse med synen på exempelvis förmögenhetsbrotten. De slutsatser som lagstiftaren gjorde lagstiftnings- ärende om de allvarliga våldsbrotten framstår som giltiga även i fråga om sexualbrotten. Till det kommer att det är uppenbart att toleran- sen mot sexuella övergrepp har minskat och att rätten att själv bestämma över sin egen kropp och sexualitet har betonats. Enligt utredningen står det således klart att synen på sexuella över- grepp och andra former av sexuella kränkningar har skärpts påtagligt. 8.8.3Den skärpta synen har också fått genomslag i lagstiftningen För att den skärpta synen på sexuella kränkningar ska beaktas som ett skäl för skärpningar av lagstiftningen måste emellertid krävas att den inte redan har fått ett tillräckligt genomslag inom ramen för lag- stiftningen. Som vi tidigare redovisat har minimistraffet för våldtäkt varit oförändrat – fängelse – sedan BrB:s tillkomst. Som vi också redovisat har beskrivningen av vad som straffrättsligt utgör våldtäkt utvidgats i betydande utsträckning utan att straffmini- mum har ändrats. sexualbrottskommitté hade, med hänsyn Översyn av straffskalorna i kap. 6 till att våldtäktsbrottet utvidgades och bestämmelsen gjordes köns- neutral, föreslagit att straffminimum skulle sänkas till . Det för- slaget genomfördes dock inte. Visserligen har regeringen i samband med senare ändringar som utvidgat våldtäktsbrottet pekat på möj- ligheten att tillämpa den lindrigare straffskalan för mindre grovt brott. Avsikten har varit att brott som uppfyller rekvisiten för våldtäkt som utgångspunkt bör bedömas som brott som inte är mindre grovt. Regeringen har i och för sig gjort uttalanden i prop. 2017/18:177 som antyder att tillämpningen av den lindrigare straffskalan borde kunna ske i något större utsträckning. Detta synes dock framför allt ta sikte på de fall som tidigare bedömdes som utnyttjande av person i bero- endeställning och torde inte ha inneburit att de andra situationer som genom ändringar är att bedöma som våldtäkt i någon nämnvärd utsträckning bedöms som mindre grovt brott. Här bör det påpekas att det ännu inte finns något avgörande från högsta instans som bekräftar denna slutsats. Redan den omständigheten att vissa sexualbrott som tidigare bedömdes som sexuellt ofredande numera utgör våldtäktsbrott innebär i sig en påtaglig repressionshöjning. Också när det gäller brotten mot barn har lagstiftningen skärpts påtagligt. Inte minst gäller det de ändringar som genomfördes när brottet våldtäkt mot barn infördes. De ändringarna innebar bl.a. att vissa slags handlanden som tidigare bestraffades som brott med ett minimistraff på sex månaders fängelse i stället bedöms som våld- täkt mot barn med minimistraffet två års fängelse. I fråga om brotten mot barn har också andra straffskärpningar genomförts, såsom ändring när minimistraffet för grovt sexuellt övergrepp mot barn höjdes från fängelse till fängelse . Sammantaget står det enligt vår bedömning klart att som synen på sexuella övergrepp skärpts, har också lagstiftningen skärpts på ett påtagligt sätt. Visserligen har regeringen i direktiven pekat på den skärpta syn som kommer till uttryck i den allmänna debatten och genom tillkännagivanden som ett skäl för översyn. Vi kan också konstatera att frågan om utdömda straff för sexualbrott har diskuterats flitigt både i traditionella medier och på sociala medier . Även om sådana diskussioner inte sällan utgår från felaktiga förutsättningar när det gäller omständig- heterna i målen ger de dock ett visst stöd för att allmänhetens syn på hur straffskalorna för dessa brott borde vara utformade kan skilja sig från hur lagstiftningen ser ut . Å andra sidan förekommer också Översyn av straffskalorna i kap. 6 synpunkter som kan ge stöd för att straffen för åtminstone vissa gärningar som är att bedöma som våldtäkt framstår som höga. Tidi- gare undersökningar i fråga om allmänhetens syn på straffmätning i fallstudier ger stöd för att uppfattningarna om på vilken nivå som domstolarna värderar allvaret i enskilda brott på underskattas (se t.ex. , Svenskarnas syn på straff, 2010). Av undersök- ningen, som alltså genomfördes men som ändå är den som är mest adekvat för utredningen, framgår bl.a. att allmän- heten tror att domstolarna dömer ut mildare straff än vad de gör. Allmänhetens uppfattning rörande påföljden för våldtäkt låg på samma eller liknande straffnivåer som domstolarnas. Studien talar alltså inte för att straffet för våldtäkt som inte är mindre grov är för lågt i relation till det allmänna rättsmedvetandet. Det kan inte heller bortses från att diskussioner om straff i ett enskilt fall inte sällan beror på att domstolarna haft att beakta om- ständigheter vid sidan av straffvärdet, såsom hänsyn till gärnings- mannens ungdom eller förordnanden om utvisning. Om glappet mellan allmänhetens rättsmedvetande och lagen är alltför stort kan det i och för sig leda till att allmänhetens förtroende för lagen och rättsskipningen minskar. Med de bedömningar vi gjort i det föregående kan vi emellertid inte komma till annan slutsats än att den skärpta synen på sexualbrott i samhället på ett övergripande plan fått genomslag i lagstiftningen och rättstillämpningen. En all- män repressionshöjning för sexualbrotten utifrån en skärpt syn på sexualbrotten skulle därför förutsätta sådana kriminalpolitiska över- väganden som vi inte har i uppdrag att göra. Vi har inte heller fått några tydliga indikationer på att företrädare för de organisationer som är verksamma på området ser straffskärp- ningar som det som efterfrågas. har gett in ett yttrande till utredningen. Av detta yttrande framgår det att Fatta inte anser att straffen för sexualbrotten ska skärpas och att organisationen därför avstyrker en straffskärpning. Fatta har i stället pekat på domstolarnas möjlighet att i högre grad utnyttja de befint- liga straffskalorna. Det finns därför enligt vår bedömning inte anledning för oss att av dessa skäl föreslå någon allmän repressionshöjning för sexual- brotten. Detta utesluter dock inte att enskilda straffskalor kan be- höva ses över för att dessa inte fullt ut motsvarar den skärpta synen på sexualbrott. Översyn av straffskalorna i kap. 6 8.8.4Betydelsen av att straffnivåerna förändrats för andra brottstyper Vi menar alltså att den generellt skärpta synen på sexualbrott har fått genomslag i lagstiftningen. Trots detta måste vi beakta att det för ett flertal andra brottstyper har genomförts lagstiftningsåtgärder i syfte att skärpa straffen för dessa. Detta har också påpe- kats i våra direktiv. Närmare bestämt handlar det om att ta ställning till om huruvida straffskärpningar för andra slags brott bör påverka straffnivån även för sexualbrotten. Inom vissa områden har det genomförts mycket kraftiga straff- skärpningar under det senaste . Ett särskilt tydligt exempel är straffen för grovt vapenbrott. Straffminimum för brottet har höjts i omgångar från sex månaders till fängelse. Därtill har en synnerligen grov grad av brottet införts. Den uppenbart strängare synen på allvarligare fall av vapenbrott som lagstiftaren anlagt innebär dock inte att straffen av ekvivalensskäl måste skärpas för allvarliga brott i allmänhet. Vad som däremot är av särskilt intresse är de straffskärpningar som genomförts när det gäller allvarliga våldsbrott. Reformen 2010 syftade till en skärpt syn på alla allvarliga våldsbrott, dvs. brott där gärningen har bestått i uppsåtlig allvarligare våldsanvändning, upp- såtligt allvarligare hot eller med sådant våld eller hot jämställbart handlande, direkt riktat mot en annan person. Den reformen innebar dels en generell reglering som syftade till en höjd straffnivå för alla allvarliga våldsbrott, dels ändringar i vissa enskilda straffskalor var- vid även infördes en synnerligen grov grad av misshandel. Förutom att brott mot liv och allvarligare fall av brott mot hälsa, frihet och frid skulle omfattas av den generella skärpningen uttalade den dåvarande regeringen att även t.ex. våldtäktsbrotten i regel omfattades (prop. 2009/10:147 s. 41). 2016/17:108 bedömde regeringen sedan att reformen hade haft viss effekt på så sätt att den lett till i varierande grad höjda straffnivåer för allvarliga fall av miss- handel samt för mord och dråp men att det när det gällde övriga allvarliga våldsbrott var svårt att dra några säkra slutsatser i den vägen. Det var således inte visat att reformen hade lett till den gene- rella höjning av straffen för allvarliga våldsbrott som eftersträvades (a. prop. s. 26). Som vi redan redovisat hade Brå , i rap- port 2014:6, anfört att det var svårt att ge något klart besked huru- Översyn av straffskalorna i kap. 6 vida reformen hade haft någon effekt på utdömda straff för sexual- brott eller inte. Genom de ändringar som trädde i kraft ändrades straffskalorna för ett antal enskilda brott. Således höjdes minimi- straffet för grov misshandel och grov utpressning från ett till fängelse, för synnerligen grov misshandel och grovt rån från fyra till fängelse och för grovt olaga tvång och grovt olaga hot från sex till nio månaders fängelse. Också straffskalorna för brott mot lagen (1982:316) med förbud mot könsstympning av kvinnor (könsstympningslagen) skärptes. I fråga om sexualbrotten uttalade regeringen emellertid att de var föremål för översyn i särskild ordning till följd av förslagen års sexualbrottskommitté och dess- utom hade reviderats både 2005 och 2013 varvid tillämpningsområdet för våldtäkt vidgats, vilket i sig var att se som en straffskärpning. Några förslag till ändringar såvitt avsåg sexualbrotten lämnades inte. Ändringarna 2018 innebar däremot, förutom att tillämpningsområdet för våldtäkt vidgades ytterligare, att minimistraffet för grov våldtäkt och grov våldtäkt mot barn skärptes från fyra till fängelse. Medan straffen för bl.a. grov misshandel och brott mot köns- stympningslagen skärpts har alltså straffskalorna för sexualbrotten inte ändrats på motsvarande sätt utom när det gäller grov våldtäkt och grov våldtäkt mot barn. Vid en första anblick skulle detta kunna tala för en straffskärpning för i vart fall vissa av de allvarligare sexual- brotten eftersom det relativa förhållandet mellan de allvarligare misshandelsbrotten och de allvarligare sexualbrotten ändrats något. Varje sådan ändring kan dock inte anses förutsätta ändringar i andra straffskalor av ekvivalensskäl; i annat fall skulle varje ändring i en straffskala förutsätta ändringar i flertalet andra straffskalor. För att ekvivalensskäl bör leda till ändringar för sexualbrotten måste därför krävas att lagstiftningen i övrigt ändrats så att dessa inte längre, i förhållande till särskilt de allvarligare misshandelsfallen, kan anses bestraffas tillräckligt strängt. Straffskalorna för sexualbrotten är i all- mänhet stränga i jämförelse med misshandelsbrotten, även efter de senaste ändringarna för allvarliga våldsbrott. Till detta kommer att med våra förslag som särskilt berör distansbrotten kommer tillämp- ningsområdet för våldtäkt, våldtäkt mot barn, sexuellt övergrepp och sexuellt övergrepp mot barn att vidgas ytterligare. Minimistraffet för våldtäkt och våldtäkt mot barn är samma som minimistraffet för brott mot könsstympningslagen som inte är mindre grovt. Översyn av straffskalorna i kap. 6 för dessa brott är högre än minimistraffet för grov misshandel. Därtill motsvarar minimistraffet för grov våldtäkt och grov våldtäkt mot barn minimistraffet för synnerligen grov miss- handel och grovt brott mot könsstympningslagen. Vi anser därför att det står klart att hänsynen till principen om ekvivalens inte motiverar en skärpning av straffen för våldtäkts- brotten. Inte heller leder en jämförelse med straffen för våldsbrott i övrigt till slutsatsen att straffen för sexualbrott i övrigt måste skärpas. I likhet med vad vi anfört i det föregående utesluter detta dock inte att enskilda straffskalor ändå kan behöva ses över. 8.8.5Motiverar andra hänsyn skärpningar av straffskalorna för sexualbrotten? Som vi redan varit inne på är ett skäl som ibland anförs för skärpta straff att sådana skulle minska brottsligheten. Detta tankesätt byg- ger på att stränga straff skulle verka avskräckande på folk i allmänhet och att det skulle leda till att de inte begår brott eller på den enskilde, som dömts för brott, så att denne inte återfaller. Skärpta straff skulle teoretiskt kunna bidra till minskad brotts- lighet genom att människor under ett hot om strängare straff i högre utsträckning skulle avhålla sig från att begå brott. Det finns dock inte något empiriskt stöd för att generellt skärpta straff skulle med- föra minskad brottslighet. Detta gäller i synnerhet för sådana brott som ofta begås impulsivt och där alkohol eller droger ofta är inblan- dade, något som i betydande utsträckning är fallet vid sexualbrotten. Det kan inte antas att fler personer skulle avstå från att begå ett våldtäktsbrott än , om straffnivån skulle höjas. Det finns inte heller några belägg för att längre eller mer ingripande fängelsestraff mer allmänt leder till att avhålla den som friges från ett sådant straff från fortsatt brottslighet efter frigivningen. Visserligen kan hävdas att ju längre fängelsestraff som döms ut, desto större möjligheter finns att inom ramen för den kontroll som anstalts- vistelsen innebär få till stånd insatser och påverkan som motverkar kriminella attityder och stärker den enskildes förutsättningar till ett liv utan återfall i brott efter frigivningen. Någon evidens för att så skulle vara fallet generellt har vi dock inte kunnat finna. Snarare kan verkställigheten av straffet för fängelsedömda påverka den enskilde i Översyn av straffskalorna i kap. 6 helt olika riktningar beroende på bl.a. ålder, utbildning, social situa- tion, psykisk hälsa och missbruk. Dessutom är fängelsestraffen för sexualbrott i allmänhet långa även med beaktande av nuvarande bestämmelser om villkorlig frigivning. De problem som ibland uppmärksammats som rör svårigheterna att sätta in relevanta behandlingsåtgärder för den som döms till kortare fängelsestraff torde därför inte gälla i vart fall de som dömts för våldtäkt eller våld- täkt mot barn. Kriminalvårdens statistik över återfall visar att återfallsfrekvensen efter lagföring för sexualbrott är lägre än för de som har dömts för exempelvis narkotikabrott och tillgreppsbrott. Detta gäller vid återfall i sexualbrott såväl som i annan brottslighet. Även om det inte av tillgänglig statistik går att dra några slutsatser i fråga om skälen för den lägre återfallsfrekvensen framstår skillnaderna som så påtagliga att de ger stöd för att sexualbrottsdömda i lägre utsträckning än andra dömda återfaller i brott. En förhöjd straffnivå bör alltså inte motiveras med att den skulle kunna leda till minskad brottslighet genom att de strängare straffen skulle verka avskräckande. Detta för oss över till en aspekt som inte sällan förts fram i debat- ten som skäl för längre fängelsestraff, nämligen att den som verk- ställer ett fängelsestraff har mindre möjligheter än andra att begå brott. Detta benämns som fängelsestraffets inkapaciteringseffekt. Inom ramen för det övergripande målet med kriminalpolitiken, att minska risken för brottslighet och att öka människors trygghet, är det angeläget att när brott begåtts vidta nödvändiga åtgärder för att förhindra att den dömde återfaller i brott. I synnerhet måste det gälla att motverka att den som begått ett allvarligt brott återfaller efter frigivning. Åtskilliga som döms för våldtäkt eller våldtäkt mot barn riskerar inte att återfalla i brott. Utan att förringa brottet står det klart att sådana brott i många fall har begåtts av personer som inte i övrigt har några påtagliga kriminella attityder eller uppvisar några tydliga riskfaktorer för återfall i brott. Att återfallsfrekvensen är lägre för sexualbrottsdömda än för de som dömts för vissa andra brott inne- bär dock inte att återfallsrisken inte är beaktansvärd. I praxis finns dessvärre flera exempel på tidigare sexualbrottsdömda som – ibland upprepat – begår nya allvarliga sexualbrott efter frigivningen. Vi har noterat sådana fall vid vår praxisgenomgång avseende distansbrot- ten, när det gäller kontakter på elektronisk väg för att utnyttja barn Översyn av straffskalorna i kap. 6 Vi har också sett en del fall där den som dömts för våld- täkter, ibland överfallsvåldtäkter, efter frigivning begår sådana brott igen. I vad mån påföljdssystemet bör användas för att hindra enskilda från att begå brott är en grannlaga fråga. Interneringspåföljden, som innebar en möjlighet till långvarigt tidsobestämt frihetsberövande för att förebygga fortsatt allvarlig brottslighet, avskaffades 1981 (se prop. 1980/81:76). Prövning av återfallsrisken som förutsättning för att verkställigheten ska upphöra sker endast i de fall frågan om ett utdömt livstids fängelsestraff ska omvandlas till ett tidsbestämt fängelsestraff (se lagen [2006:45] om omvandling av fängelse på livstid) eller om påföljden bestämts till rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning. Flera förslag har lagts som berört samhällsskyddsaspekten vid domstolens pröv- ning av ansvar för brott (se särskilt förslag i SOU 2002:3 och förslag i SOU 2012:17). Dessa förslag har dock inte genomförts. En generell svårighet har varit att finna en godtagbar balans mellan samhällets berättigade intresse av att skyddas mot att enskilda individer upprepat återfaller i allvarlig brottslighet och det faktum att alla riskbedömningar är förenade med en påtaglig osäkerhet vad gäller att predicera återfall. Inom ramen för vårt uppdrag finns inte förutsättningar att överväga särskilda reak- tioner vid sidan av de som finns för den som upprepat återfallit i sexualbrott. Att förhindra återfall i brott är i sig ett väsentligt samhälls- intresse.