sou · H9B347d2 · 2022-01-01 00:00:00 — Genom e-tjänsterna finns ytterligare möjligheter för byggnadsnämnderna att styra vilka uppgifter de sökande behöver fylla i för att ansökan respektive anmälan ska anses vara fullständig. Vi ser positivt på de olika åtgärder som kommunerna vidtar för att minska antalet ofullständiga ansökningar och anmälningar. behöver byggnadsnämnderna även fortsatt förelägga om avhjälpande av brister i ansökningar och anmälningar när sådana finns. har det inte framkommit några synpunk- ter på innehållet i eller utformningen av nuvarande 9 kap. 22 § PBL. Vi bedömer att paragrafen är väl utformad och att den bör flyttas över till nya 9 kap. PBL, med endast en mindre språklig justering. Mot bakgrund av bedömningen att handläggningsregler som av- ser anmälan ska regleras i 6 kap. PBF (se avsnitt 7.5.3), bör innehållet i 9 kap. 46 § PBL flyttas till 6 kap. PBF. Bestämmelsen finns i 9 kap. 53 § PBL och 6 kap. 4 § PBF. 7.19.5Upplysning om krav på tillstånd av annan myndighet Förslag: Om finner att en åtgärd som avses med en ansökan också omfattas av krav på tillstånd av eller an- mälan till någon annan myndighet, ska nämnden upplysa sökan- den om detta. Av nuvarande 9 kap. 23 § PBL framgår att ska upplysa en sökande om behovet av tillstånd av eller anmälan till en annan myndighet om finner att den åtgärd som ansökan avser kräver sådant tillstånd eller anmälan. En närmare be- skrivning av bestämmelsen finns i avsnitt 6.3. Utredningen kan konstatera att det är mycket bra om byggnads- nämnden tidigt i processen kan upplysa en sökande om behov av andra tillstånd och anmälningar. kan vi konstatera att både resurser och kunskap om sådana kan variera mellan olika byggnads- nämnder respektive mellan olika lovhandläggare. I denna del är det således viktigt att byggnadsnämnderna säkerställer att det finns till- räckligt med kompetens bland personalen för att klara upplysnings- skyldigheten, exempelvis genom att personalen regelbundet uppdaterar sig om sådan information om tillstånd m.m. som finns på . har det inte framkommit några synpunk- ter på innehållet i eller utformningen av bestämmelsen i nuvarande 9 kap. 23 § PBL. Vi bedömer att paragrafen är väl utformad och att den bör flyttas över till nya 9 kap. PBL, med endast en språklig justering. För anmälningsärenden finns motsvarande skyldighet angiven i 10 kap. 20, 22 och 24 §§ PBL. Bestämmelsen finns i 9 kap. 54 § PBL. 7.19.6Samordning med ärende hos miljönämnden Förslag: Om en ansökan avser en åtgärd som måste anmälas till kommunen enligt föreskrifter som har meddelats med stöd av 9 kap. 6 § , ska underrätta miljö- nämnden om sitt ärende. och miljönämnden ska samordna handläggningen av ärendena så att 1.berörda myndigheter, organisationer och enskilda parter ges tillfälle att i ett sammanhang yttra sig i båda ärendena, och 2.beslut i båda ärendena meddelas i ett sammanhang. Om det finns särskilda skäl, får nämnderna besluta att någon samordning enligt första stycket inte ska ske. Innan de fattar ett sådant beslut ska de ge varandra och de berörda parterna tillfälle att yttra sig. I nuvarande 9 kap. 24 § PBL finns en bestämmelse som innebär att ska underrätta miljönämnden om ett ärende med en ansökan avser en åtgärd som måste anmälas till kommunen enligt föreskrifter som har meddelats med stöd av 9 kap. 6 § . och miljönämnden ska samordna handläggningen av ärendena så att berörda myndigheter, organisationer och enskilda parter ges tillfälle att i ett sammanhang yttra sig i båda ärendena, och beslut i båda ärendena meddelas i ett sammanhang. Om det finns särskilda skäl, får nämnderna besluta att någon samordning inte ska ske. Innan de fattar ett sådant beslut ska de ge varandra och de be- rörda parterna tillfälle att yttra sig. Bestämmelsen gäller inte för anmälningsärenden. I utredningsarbetet har kommunala företrädare framfört att be- stämmelsen i 9 kap. 24 § PBL inte används och att den därför borde upphävas. Den samordning som åsyftas i bestämmelsen uppges äga rum ändå eftersom de ärenden som avses i bestämmelsen oftast han- teras av samma nämnd i kommunen alternativt att samordningen mellan nämnderna ändå fungerar väl. Av förarbetena framgår att den situation som bestämmelsen i första hand är avsedd att lösa är hur miljöbalksprövningen ska ske när en ansökan om förhandsbesked enligt PBL föregår den slutliga bygglovsprövningen.273 Se mer om detta i avsnitt 6.4. 2009/10:170 Del 1 s. 283 ff. Utredningen gör bedömningen att det är av vikt att de ärenden som avses i bestämmelsen samordnas så långt det är möjligt och lämpligt. Om detta sker oavsett bestämmelsen är det väl. Utan en närmare studie av byggnadsnämndernas tillämpning av bestämmel- sen ser vi dock inte att det finns förutsättningar för att upphäva eller ändra bestämmelsen. En sådan studie av tillämpningen ryms inte inom utredningstiden. Vi föreslår därför att bestämmelsen behålls och flyttas över till det nya 9 kap. PBL, med endast en språklig justering. Lämpligen bör bestämmelsen dock inkluderas i en framtida översyn, se mer om våra idéer för framtida översyn i avsnitt 7.25. Bestämmelsen finns i 9 kap. 55 § PBL. Förslag: ska underrätta om och ge tillfälle till yttrande över en ansökan om lov eller förhandsbesked om åtgär- den i ansökan 1.innebär en avvikelse från en detaljplan eller områdesbestäm- melser, eller 2.ska utföras i ett område som inte omfattas av en detaljplan, inte är reglerad i områdesbestämmelser och inte heller är en sådan åtgärd som avses i 34 § första stycket 1. Underrättelse behöver inte ske om det är uppenbart att lov inte kan ges. Av 9 kap. 25 § PBL framgår att ska underrätta om och ge tillfälle att yttra sig över en ansökan i två olika situationer. För det första ska underrättelse ske om den ansökta åtgärden inne- bär en avvikelse från en detaljplan eller områdesbestämmelser. För det andra ska underrättelse ske om åtgärden ska utföras i ett område som inte omfattas av en detaljplan, åtgärden inte är reglerad i om- rådesbestämmelser och åtgärden inte är en sådan åtgärd som avses 9 kap. 31 a § 1 PBL (dvs. endast innebär att ett en- eller tvåbostads- hus kompletteras med en komplementbyggnad eller en liten till- byggnad, eller att en byggnad ändras genom att byggnaden byter färg, fasadbeklädnad, taktäckningsmaterial). Kravet på underrättelse gäller dock inte om det är uppenbart att lov inte kan ges. Av nuvarande 9 kap. 25 § PBL framgår vidare vilka byggnads- nämnden ska underrätta om ansökan. Vi har valt att reglera denna fråga i en egen paragraf (se avsnitt 7.19.8). Kravet på när en underrättelse ska ske har haft en liknande ut- formning sedan ÄPBL:s tillkomst (jfr 8 kap. 22 § ÄPBL).274 En ut- förlig beskrivning av nuvarande bestämmelse i 9 kap. 25 § PBL, dess förarbeten och hur bestämmelsen förhåller sig till bestämmelserna i förvaltningslagen finns i avsnitt 6.5.1. Våra utredningsdirektiv innehåller ett särskilt avsnitt vad gäller frågan om vem som ska underrättas om bl.a. en ansökan, se beskriv- ning i avsnitt 7.19.8. Utredningsdirektiven innehåller dock inte någon problematisering i frågan om i vilka situationer en underrät- telse om en ansökan bör ske. har det inte heller framkommit några synpunkter på innehållet i eller utform- ningen av bestämmelsen i nuvarande 9 kap. 25 § PBL i denna del. Åtgärden avviker från en detaljplan Vi delar bedömningen i tidigare förarbeten att en underrättelse om en ansökan som huvudregel endast bör ske i de fall åtgärden i an- sökan innebär en avvikelse från en detaljplan. Motivet härför är att en detaljplan ofta uttömmande reglerar den tillåtna markanvänd- ningen. De frågor som har att pröva, vid en åt- gärd inom ett område med detaljplan som inte strider mot planen, är därför väsentligt färre än vad som annars är fallet. I detaljplanen är också merparten av alla motstående intressen prövade. Att grannar m.fl. berörda måste vara beredda på att tåla åtgärder som är förenliga med detaljplanen får därför anses rimligt. En annan ordning, med ett krav på att underrätta om alla ansökningar, skulle leda till ökade kostnader och en mindre effektiv process. Särskilda skäl för att ändå ha en sådan utökad underrättelseskyldighet har inte framkommit under utredningsarbetet. I sammanhanget kan även en 1985/86:1 s. 732 och prop. 2014/15:122 s. 56 f. jämförelse göras med den begränsning av rätten att överklaga som gäller för frågor som redan är avgjorda genom en detaljplan, om- rådesbestämmelser eller ett förhandsbesked (13 kap. 2 § första stycket 8 PBL). Av samma skäl kan grannar och andra berörda dock inte förut- sättas tåla åtgärder som avviker från detaljplanen. Huvudregeln bör därför även framöver vara att om åtgärden i ansökan innebär en av- vikelse från detaljplanen bör vara skyldig att underrätta om ansökan och ge de som är berörda tillfälle att yttra sig över den. Som en följd av vårt förslag i avsnitt 7.11.3 att begränsa ansökan om förhandsbesked till åtgärder i ett område som inte omfattas av en detaljplan kommer en underrättelse om att en åtgärd i en ansökan avviker från en detaljplan endast att avse ansökningar om lov. Åtgärden ska utföras utanför detaljplan Om en ansökan avser en åtgärd som ska vidtas i ett område som inte omfattas av en detaljplan bör huvudregeln även framöver vara ut- formad så att kravet på underrättelse avser både situationen att åtgär- den avviker från områdesbestämmelserna som att den överhuvud- taget inte är reglerad. Detta då områdesbestämmelser ofta reglerar bara någon eller några frågor och grannar därför endast kan förutse sådana åtgärder som de facto är reglerade i områdesbestämmelserna.275 Underrättelseskyldigheten bör i dessa situationer avse både ansök- ningar om lov och förhandsbesked. Enligt nuvarande 9 kap. 25 § första stycket 2 PBL behöver bygg- nadsnämnden inte underrätta om en åtgärd som inte omfattas av en detaljplan eller är reglerad i områdesbestämmelser om åtgärden är en sådan som avses i 9 kap. 31 a § 1 PBL. Detta innebär att byggnads- nämnden som huvudregel inte behöver underrätta om en ansökan som endast avser att ett en- eller tvåbostadshus kompletteras med en komplementbyggnad eller en liten tillbyggnad eller att en byggnad byter färg, fasadbeklädnad eller taktäckningsmaterial eller byggna- dens yttre utseende avsevärt påverkas på annat sätt och åtgärden vid- tas i ett område som inte omfattas av en detaljplan. 2014/15:122 s. 57. IÄPBL omfattade undantaget ”kompletteringsåtgärder”. Av för- arbetena till ÄPBL framgår att skälet för att underrättelseskyldighet inte bör finnas för kompletteringsåtgärder i ett område som inte omfattas av en detaljplan är att sådana åtgärder normalt har så begrän- sad omgivningspåverkan att grannar och andra sakägare inte berörs.276 ändrades undantaget och bestämmelsen fick sin nuvarande utformning. Av förarbetena framgår att ändringen var en följdändring med anledning av införandet av nuvarande 9 kap. 31 a § PBL och det förtydligande som gjordes i denna paragraf avseende vad som avses med sådana åtgärder som i ÄPBL kallas kompletteringsåtgärder.277 Av våra förslag i avsnitt 7.18.6 framgår att vi gör bedömningen att nuvarande 9 kap. 31 a § PBL i princip bör överföras i oförändrat skick till nya 9 kap. Även om vårt förslag till nytt regelverk avseende krav på bygglov bl.a. för fasadändringar och komplementbyggnader kommer att medföra att flera av de åtgärder som avses i detta undan- tag inte längre kommer att omfattas av krav på lov gör vi bedöm- ningen att det finns skäl att behålla undantaget från underrättelse- skyldigheten i dess nuvarande utformning om ansökningar om lov görs av sådana åtgärder. Undantag om det är uppenbart att lov inte kan ges Enligt vår bedömning bör det finnas två undantag från nämnda huvudregel om underrättelseskyldighet. För det första bör det, precis som , inte krävas att underrättar om en an- sökan om lov om det är uppenbart att lov inte kan ges. Kravet på att det ska vara uppenbart att lov inte kan ges bör innebära att byggnads- nämnden gör bedömningen att utrymmet för en annan bedömning av förutsättningarna för lov i en överprövande instans i princip är obefintlig. Om gör bedömningen att det finns ett tolkningsutrymme i frågan om huruvida lov kan ges bör underrättelse ske för att undvika att en överinstans ska behöva återförvisa ärendet för kommunicering och nytt beslut. Att gör en noggrann bedömning innan detta undantag används är således av vikt för effektiviteten i processen. 1985/86:1 s. 732. 2010/11:63 s. 49. Undantag till följd av sekretess har det framkommit uppgifter om att antalet ärenden hos där det på olika sätt förekommer upp- gifter som omfattas av sekretess ökar. Det handlar framför allt om ärenden med koppling till el, vatten och avlopp, teknisk infrastruk- tur, totalförsvarets intressen eller skyddade personuppgifter. För anmälningsärenden som omfattas av de kommunicerings- bestämmelser som framgår av 25 § förvaltningslagen begränsas under- rättelseskyldigheten i tredje stycket av den s.k. kollisionsbestämmel- sen i 10 kap. 3 § offentlighets- och sekretesslagen. Kopplingen till denna bestämmelse innebär bl.a. att formerna för underrättelse be- gränsas om det är av synnerlig vikt av hänsyn till något allmänt eller enskilt intresse att sekretessen inte röjs. För ansökningsärenden finns inte motsvarande reglering i PBL. Att undantag från underrättelseskyldigheten i nuvarande 9 kap. 25 § PBL ska göras om en uppgift i en ansökan omfattas av sekretess är dock självklart. Bestämmelserna i offentlighets- och sekretesslagen gäller nämligen oavsett om en upplysning om dessa förs in i PBL på motsvarande sätt som i 25 § förvaltningslagen. Mot bakgrund av att bestämmelserna i offentlighets- och sekretesslagen gäller vid alla underrättelser enligt PBL gör vi bedömningen att det inte är lämpligt att bara i samband med regleringen av underrättelse om en ansökan om lov eller förhandsbesked upplysa om detta på sätt som gjorts i förvaltningslagen. Om en upplysning om de begränsningar av en underrättelseskyldighet som följer av offentlighets- och sekretess- lagen behöver föras in i PBL behöver det antingen göras på ett ställe samlat för alla de bestämmelser som berörs eller läggas in på flera ställen i PBL. En sådan översyn ryms dock inte inom denna utred- nings tidsram (se avsnitt 7.25). I avsnitt 7.19.8 föreslås ett andra undantag från huvudregeln om underrättelseskyldighet. Detta andra undantag är mer beroende av vem som ska underrättas om ansökan än om ansökan som sådan. Avslutningsvis vill vi förtydliga att vi gör bedömningen att utform- ningen av bestämmelsen om underrättelseskyldighet inte bör tolkas som att är förhindrad från att inom ramen för sin utredningsskyldighet som förvaltningsmyndighet (jfr 6 § andra stycket och 23 § FL) vid behov och beroende på ansökt åtgärd berika sitt beslutsunderlag t.ex. genom att höra grannar och andra intressenter även vid prövning av en ansökan om lov som inte innebär en av- vikelse från en detaljplan eller områdesbestämmelser. Bestämmelsen finns i 9 kap. 56 § PBL. Förslag: En underrättelse ska ske genom ett meddelande om an- sökan till ägare eller innehavare av en särskild rätt till en tomt eller fastighet som gränsar till den tomt eller fastighet som åtgärden i ansökan avser, eller som skiljs åt från denna endast av en väg eller gata. I meddelandet ska ansökans huvudsakliga innehåll och var an- sökan hålls tillgänglig anges. Underrättelse behöver inte ske om det är uppenbart att ansökan saknar betydelse för ägaren eller innehavaren av den särskilda rätten. Av nuvarande 9 kap. 25 § PBL följer att ska under- rätta dem som avses i 5 kap. 11 § första stycket 2 och 3 PBL om en ansökan. I 5 kap. 11 § första stycket 2 och 3, som avser vilka kom- munen ska samråda med om ett program eller förslag till detaljplan, anges att samråd ska ske med de kända sakägarna och de kända bo- stadsrättshavare, hyresgäster och boende som berörs samt med de kända organisationer av hyresgäster som har avtal om förhandlings- ordning för en berörd fastighet eller, om någon förhandlingsordning inte gäller, som är anslutna till en riksorganisation inom vars verk- samhetsområde en berörd fastighet är belägen. En skillnad i 5 kap. 11 § första stycket 2 PBL är att de som anges som kända sakägare alltid ska underrättas medan kända bostadsrätts- havare, hyresgäster och boende som räknas upp i samma punkt en- dast ska underrättas om de berörs. I 5 kap. 11 § första stycket 2 PBL är det detaljplanen som de som kommunen ska samråda med ska vara berörda av. Eftersom 9 kap. 25 § PBL handlar om ansökningar om förhandsbesked och lov får bestämmelsen förstås så att det är åtgär- der som omfattas av sådana ansökningar som hyresgäster, bostads- rättshavare och boende ska vara berörda av för att underrättelse- skyldighet ska föreligga. Av våra utredningsdirektiv framgår att frågan om vem som ska underrättas om en ansökan behöver ses över och att regelverket be- höver bli mer effektivt i dessa delar. Utgångspunkten bör vara ett rättssäkert regelverk, både för byggherren och övriga berörda, men inte omotiverat betungande för kommuner och överprö- vande instanser.278 Nedan beskriver vi underrättelseskyldigheten avseende respektive grupp, varvid vi också redogör för de utmaningar som finns kopplade till respektive skyldighet samt våra överväganden och förslag. Underrättelse till kända sakägare – förarbeten och praxis skyldighet att underrätta om en ansökan om lov eller förhandsbesked gäller för det första de s.k. kända sakägarna. Dessa ska alltid underrättas – oavsett om de är berörda av åtgärden eller inte. Termen sakägare är inte definierad i lagen. Av förarbetena framgår att med sakägare i PBL avses i första hand ägare till fast egendom och innehavare av annan särskild rätt i denna än bostadsrätt och hyresrätt, dvs. den traditionella innebörden av termen sakägare i byggnadslagstiftningen. tydliggjordes att bostadsrättshavare, hyresgäster och boende samt hyresgäst- organisationer ska få samma ställning i förfarandet – även avseende klagorätt – som sakägarna. Vidare framgår av förarbetena att termen sakägare valdes för att det för är i det närmaste omöjligt att ta reda på varje rättighetsinnehavare som berörs av ett visst ärende. Det tydliggjordes också att som känd sakägare bör normalt den räknas vars rättighet är inskriven i fastighetsboken (nu fastighetsregistret). Det finns dock situationer där inte heller sådana rättsinnehavare kan påträffas.279 278Se Dir. 2020:4 s. 12. 1985/86:1 s. 459 och 731. Av förarbetena framgår inte om det är fler än ägare och inne- havare av särskild rätt till fastighet som direkt gränsar till den fastig- het som ansökan avser som kan vara sakägare. I praxis räknas normalt den som äger fastighet som direkt gränsar till den fastigheten på vilken en åtgärd ska utföras (s.k. rågranne) som känd sakägare.280 Även personer, som utan lagfart är antecknade som ägare vid fastighetstaxering, räknas som fastighetsägare. Upp- gifter om såväl lagfarna ägare som vid fastighetstaxering redovisade ägare finns i fastighetsregistret. På sätt som framgår av förarbetena räknas i praxis också de vars särskilda rättigheter avseende fastigheten är inskrivna i fastighetsregistret som kända sakägare.281 Med hänvisning till 1 kap. 5 § PBL bör även tomträttshavare till en sådan fastighet som direkt gränsar till den fastigheten på vilken en åtgärd ska utföras betraktas som rågranne. Ägare av enbart bygg- nad på fastighet (byggnad på ofri grund) samt innehavare av särskild rätt till mark, till exempel genom arrende eller servitut (men inte hyresrätt eller bostadsrätt) som gränsar till den fastighet på vilken en åtgärd ska utföras bör däremot inte betraktas som rågranne. I rättspraxis jämställs med rågrannar i vissa fall även ägare av fastighet som endast med gata eller mindre väg skiljs från den fastig- het som en ansökan gäller. Därutöver kan det finnas andra sakägare. För dessa behöver en bedömning av sakägarfrågan göras i varje enskilt fall. I ett avgörande Skärmtaksbygglovet konstaterade dock att be- greppet kända sakägare inte används på ett enhetligt sätt i plan- och bygglagstiftningen.282 Vi beskriver detta rättsfall närmare nedan. Vi kan konstatera att kretsen som omfattas av underrättelse- skyldigheten i 9 kap. 25 § PBL har uttryckts på ett liknande sätt sedan ÄPBL:s tillkomst. I förslaget till ÄPBL föreslogs att under- rättelseskyldigheten skulle gälla kända sakägare och förslaget inne- höll också en legaldefinition av sakägare med följande lydelse283. Med sakägare avses i denna lag den vars rätt berörs eller vars intressen i övrigt påverkas av ett ärende enligt lagen, om han antingen äger, innehar särskild rätt till eller är bosatt på en fastighet som berörs av ärendet. Sakägare är även en organisation av hyresgäster som har avtal om för- handlingsordning för en fastighet som berörs av ärendet eller, om gällande 280Se RÅ 2005 ref. 36. 281Jfr RÅ 2000 not. 282Se NJA 2017 s. 3. 1985/86:1 s. 458. förhandlingsordning inte finns, en förening av hyresgäster som är an- sluten till en riksorganisation och inom vars verksamhetsområde fastig- heten är belägen. I utredningsförslaget som föregick propositionen hade definitionen av sakägare dessutom innehållit en uttömmande uppräkning av vad som avsågs med särskild rätt till fastighet. Med särskild rätt till en fastighet föreslogs då avses nyttjanderätt, servitut, bostadsrätt, väg- rätt, gruvrätt, fiskerätt, jakträtt, renskötselrätt, rätt till elektrisk kraft och vattenfallsrätt.284 Förslaget till definition uppgavs ha haft sak- ägarbegreppet i expropriationslagen som utgångspunkt och vad som avsågs med särskild rätt till en fastighet hade 7 kap. jordabalken som utgångspunkt med tillägg av vägrätt och bostadsrätt.285 Lagrådet anförde emellertid att det var ett ovanligt grepp i en lag- stiftning av det aktuella slaget att med en uttrycklig bestämmelse ange vilka som är sakägare samt att det fanns goda skäl för att inte ha en sådan bestämmelse och uttryckte följande286. Det är nämligen svårt för att inte säga omöjligt att ge en definition som uppfyller kravet att inte vara för vagt utformad men som en- tydigt avgränsar sakägargränsen. Även om man lyckas härmed, kan det likväl vara en nackdel att ha en stel regel som en gång för alla lägger fast sakägarbegreppet. Förändrade och oförutsebara förhållanden kan upp- stå där det blir naturligt att inrymma nya kategorier i sakägarbegreppet. Begreppets innebörd varierar uppenbarligen mellan olika lagar. Vatten- lagen och miljöskyddslagen har ett vidsträckt sakägarbegrepp. I expropria- tionslagen har sakägarbegreppet en snävare innebörd. I fastighetsbildnings- lagen torde sakägarkretsen vara ytterligare begränsad. Lagrådet återkom till frågan om vad som avsågs med sakägare i an- slutning till bestämmelserna om samråd inför antagande av detaljplan och kommunicering av ansökningar om lov. Med sakägare fick i det aktuella sammanhanget i första hand förstås ägare till fast egendom och innehavare av annan särskild rätt i denna än hyresrätt.287 Utanför sakägarbegreppet ansågs därför boende hamna även om dessa hade hyresrätt eller bostadsrätt, varför dessa kategorier, samt hyresgäst- organisationerna, enligt Lagrådets bedömning behövde anges särskilt i bestämmelserna.288 284Se SOU 1979:65 s. 21. 285Se SOU 1979:66 s. 707 f. 1985/86:1 s. 458. 1985/86:1 Bilagedelen s. 268. 1985/86:1 Bilagedelen s. 268 och 299 f. I propositionen till ÄPBL uttalade departementschefen att denne ställde sig bakom vad Lagrådet hade anfört och föreslagit och att med sakägare enligt PBL skulle därmed avses i första hand ägare till fast egendom och innehavare av annan särskild rätt i denna än bo- stadsrätt och hyresrätt. Detta beskrevs avse det traditionella begreppet sakägare i byggnadslagstiftningen som bostadsrättshavare, hyresgäster och boende samt hyresgästorganisationer fick samma ställning i förfarandet – även avseende klagorätt – som sakägarna.289 I propositionen till PBL uttalades följande i fråga om vilka under- rättelseskyldigheten omfattade290.