sou · H9B3100 · 2022-01-01 00:00:00 — I rapporten gavs flera argument för varför det vore bättre att införa den nya formen av civilrättsligt förverkande i en särskild lag i stället för i strafflagen, men det fanns trots det även med ett alternativt för- slag om hur reglerna skulle kunna inarbetas i strafflagen. Förslaget har inte genomförts i norsk rätt. fick norska i uppdrag att utreda och lägga fram förslag om ändringar i lagstiftningen om bl.a. förverkande av utbyte från straffbara handlingar med anknytning till kriminella gäng. Bakgrunden till uppdraget var att en del länder i börjat införa bestämmelser om civilrättsligt förverkande varför förutsätt- ningarna att införa något liknande i återigen skulle utredas. mandat var dock inte att föreslå ett system för civil- rättsligt förverkande utan snarare förändringar i det straffrättsliga regelverket. lämnade sitt betänkande och i förslaget upptas, såvitt här är av intresse, en ny bestämmelse som bygger vidare på den befintliga bestämmelsen i 69 § straffeloven om förverkande av egendom som varit föremål för häleri eller penning- tvätt. Enligt förslaget ska tillgångar kunna förverkas om man genom omständigheterna kring tillgången eller omständigheterna i övrigt kan slå fast att tillgången utgör utbyte av brott. Det är alltså det faktum att tillgången har sitt ursprung i brott samt utgångspunkten att neutraliseringsprincipen40 ska gälla som motiverar att tillgången kan förverkas snarare , som enligt nuvarande 69 § straffeloven, det faktum att den varit föremål för just häleri eller penningtvätt. Den nya bestämmelsen ska inte förutsätta att ett särskilt brott kan pre- ciseras och bevisas vara utfört. föreslog vidare att beviskravet för att tillgången utgör utbyte av brott ska sänkas från bortom rimligt tvivel till ”stark sannolikhetsövervikt”. Den nya bestämmelsen ska enligt förslaget införas i en ny bestämmelse, 67 a § första stycket straffeloven, och ha följande lydelse: 40På norska «nullstillingsprinsippet ». Självständigt förverkande av brottsvinster §67 a Inndragning av utbytte uten at det kan påvises hvilken straffbar handling utbyttet stammer fra En ting som er beslaglagt under slike omstendigheter at det foreligger sterk sannsynlighetsovervekt for at den er utbytte fra en straffbar hand- ling, kan inndras selv om det ikke kan påvises hvilken konkret straffbar handling utbyttet stammer fra. § 67 første ledd annet punktum og annet ledd gjelder tilsvarende. Förslaget i den nya bestämmelsen är tänkt att hantera situationen då polisen, som en del av en pågående utredning, vid husrannsakan påträffar och beslagtar saker som uppenbarligen härrör från brott men där det inte är möjligt eller skulle kräva oproportionerliga resur- ser att koppla saken till en konkret brottslig gärning. Ett typexempel är att det vid husrannsakan vid misstanke om omfattande narkotika- brott avslöjas droger och stora mängder kontanter, dyra klockor eller smycken och andra saker som knappast kan ha ett lagligt ursprung. Enligt kan egendom i vissa dylika fall redan förverkas enligt gällande rätt, men bestämmelsernas räckvidd har orsakat osäkerhet i praxis och utredningar kan av den anledningen ofta bli onödigt resurskrävande eller leda till att färre fall av för- verkanden sker än annars. Det är åklagaren som har bevisbördan för att egendomen som begärs förverkad har åtkommits genom brott. I praktiken bör det bli fallet när omständigheterna i fallet innebär att det nästan kan uteslutas att det som har beslagtagits har förvärvats på lagligt vis. Förslaget har remissbehandlats, men ännu inte genomförts i norsk rätt.41 5.6Överväganden om självständigt förverkande av brottsvinster 5.6.1Det bör införas en möjlighet att förverka brottsvinster utan att ett brott kan bevisas Vår bedömning: Brott ska inte löna sig. Brottsvinster ska för- verkas. Det avgörande för om förverkande kan ske bör inte vara om brottsvinster kan knytas till ett visst brott, utan om det visas 41Se NOU 2020:10 samt /no/dokumenter/horing-nou-2020-10- straffelovradets-utredning-nr.-2-inndragning-av-utbytte-fra- gjengkriminalitet/id2783878/?expand=horingssvar (). Självständigt förverkande av brottsvinster att viss egendom härrör från brottslig verksamhet. En ny form av förverkande – självständigt förverkande av brottsvinster – bör därför införas. Av våra direktiv framgår att vi ska överväga om möjligheterna att förverka brottsvinster ska utökas och att vi därvid särskilt ska ta ställning till om möjligheterna till förverkande utan samband med en fällande brottmålsdom ska utvidgas. Som framgått av kapitel 3 och av avsnitt 5.3 gäller frågan egentligen inte om det finns skäl att möjliggöra förverkande utan samband med en fällande brottmåls- dom. Sådant förverkande är i princip möjligt : förver- kande förutsätter i och för sig inte att någon döms för brott, men väl att man kan bevisa att något utgör utbyte av ett visst konkret brott. Det saken gäller är snarare huruvida det finns skäl att möjliggöra för- verkande av egendom utan krav på att denna kan knytas till ett visst konkret brott. I flera andra länder (se ovan avsnitt 5.5) finns mer generella regler om sådant förverkande. Beteckningen på denna typ av förverkande varierar; det kallas ibland civilrättsligt förverkande (civil asset forfei- ture), ibland talas om non-conviction-based-confiscation (NCBC) och i tysk rätt talar man om selbständige Verfall. Reglerna kan vara utformade på olika sätt, men den grundläggande tanken bakom dem är att egendom som härrör från brottslig verksamhet ska kunna förverkas under förutsättning att det kan visas just detta. Det ska alltså inte vara en förutsättning för förverkande att egendomen kan knytas till ett visst brott och än mindre att någon döms för brott. I det följande kommer vi att använda termen självständigt förver- kande av brottsvinster när vi avser denna typ av förverkande. Eftersom benämningarna på förverkande av detta slag kan väcka frågor om vad som egentligen är grunden för förverkandet vill vi redan från början vara tydliga med att också förverkande av denna typ handlar om att förverka egendom därför, dvs. på den grunden, att den härrör från inte närmare preciserad brottslighet varför för- verkandesvaranden saknar rätt till egendomen. Det som modifieras rör vad som behöver bevisas i fråga om egendomens koppling till konkreta brott. Av det skälet menar vi att benämningar som kopplar till civilrätten är olämpliga. Det finns mycket som talar för att det bör skapas en möjlighet till självständigt förverkande av brottsvinster i svensk rätt. Självständigt förverkande av brottsvinster Frågan om straffrättsligt ansvar handlar alltid om bedömningen av en enskild gärning, och ytterst om att hålla en viss enskild person ansvarig för en eller flera gärningar. Det straffrättsliga ansvaret är uppbyggt kring dels de enskilda brottstyperna, dels kring en relativt lång rad allmänna rekvisit som syftar till att säkerställa att den till- talade kan sägas vara ansvarig för vad som skett. Och beviskravet är högt. Det viktiga i det här sammanhanget är emellertid att framhålla att det alltid är fråga om en bedömning av en viss konkret händelse.42 Man kan uttrycka det sagda så att straffrättsligt ansvar alltid handlar om en prövning av konkreta gärningar. Den grundläggande bestämmelsen om förverkande av utbyte i 36 kap. 1 § är begränsad på så sätt att förverkande kopplas direkt till förekomsten av ett brott, dvs. det förutsätts att egendomen kan kopplas till en (eller flera) sådan gärning(ar). Genom bestämmelsen om utvidgat förverkande har lagstiftaren tagit ett steg bort från denna koppling till ett konkret brott. Under förutsättning (jfr 36 kap. 1 b § ) att någon döms för brott som kan ge utbyte och antingen är av viss svårhetsgrad eller är upptaget i en i lagtexten intagen förteckning över brottstyper, kan förverkande ske även om viss egendom inte kan knytas till ett konkret brott. Detta förutsätter emellertid att det är klart mer sannolikt att egendomen härrör från brottslig verksamhet än att så inte är fallet. Bestämmelsen kan sägas ha inneburit en nyordning på åtmin- stone två sätt. Först och främst innebar den en grundläggande förändring av bevistemat i förhållande till den vanliga regeln om utbytesför- verkande i 36 kap. 1 § . Vad som ska bevisas vid tillämp- ning av bestämmelsen om utvidgat förverkande är inte längre en koppling till ett konkret brott, utan i stället att egendomen härrör från en inte närmare preciserad brottslighet (vilket i lagtexten kom- mer till uttryck genom hänvisningen till brottslig verksamhet). Det innebär att fokus vad gäller bevisningen förskjuts från konkreta kopplingar mellan egendom och brottslighet (även om förekomsten av sådana kopplingar naturligtvis är relevanta som ett led i bevis- föringen) till en bredare bedömning av egendomsinnehavets ur- sprung som bl.a. inkluderar frågor om huruvida egendomsinnehavet 42Här bortses från att det finns brottstyper som bygger på flera gärningar som bedöms sammantaget (t.ex. fridskränkningsbrotten) och också brottstyper där flera gärningar kan vara att bedöma som ett brott (ett tydligt exempel är bokföringsbrottet). Självständigt förverkande av brottsvinster framstår som rimligt eller orimligt”med hänsyn till innehavarens reella möjligheter att på laglig väg bygga upp och bibehålla en förmö- genhet”.43 Man kan uttrycka det så att bestämmelsen skapar möjlig- heter till förverkande som bygger på en mer indirekt påvisad kopp- ling till brott, där det ofta handlar mer om att göra det osannolikt att egendomen är åtkommen på ett icke-brottsligt sätt (på annat sätt än genom brott) än om att på ett konkret plan bevisa en koppling mellan egendom och brott. Bestämmelsen innebär också, och för det andra, en sänkning av beviskravet. Denna sänkning av beviskravet måste, såsom lagtexten är utformad, anses bygga på – vara berättigad med hänsyn till – det förhållandet att personen döms för brott, dvs. döms för sådant brott som nämns i bestämmelsen (det förverkandeutlösande brottet). Det är s.a.s. det förhållandet att personen döms för det förverkande- utlösande brottet som är ingången till det lägre beviskravet. Med utredningens utgångspunkter är det fullt rimligt att egendom kan förverkas i sådana situationer där det kan bevisas att egendom har sitt ursprung i brottslighet och det gäller oavsett om egendomen kan knytas till ett visst konkret brott eller ej. Om regelverket innebär att man får behålla egendom som härrör från brottslighet så länge egendomen inte kan knytas till ett visst konkret brott, så under- mineras den grundläggande tanken – att man inte ska kunna tjäna på att begå brott. Därför är det följdriktigt att egendom kan förverkas inte bara när den kan knytas till ett visst brott, utan också när det bara kan påvisas att egendomen härrör från brottslig verksamhet. Hur beviskravet ska bestämmas är därvid en särskild fråga. Vad gäller utvidgat förverkande enligt dagens reglering har lagstiftaren valt att bestämma beviskravet så att det för förverkande krävs att det är klart mer sannolikt att egendomen utgör utbyte av brottslig verksamhet än att så inte är fallet (se 36 kap. 1 b §). Som redan note- rats bygger tillämpningen av detta beviskrav på att någon döms för ett förverkandeutlösande brott. Det finns – både med de utgångspunkter som utredningen har gjort till sina (se avsnitt 4.1.3 ovan) och med utgångspunkt i de vär- deringar som kommer till uttryck i gällande rätt – anledning att nu ta ytterligare ett steg, nämligen det steg som består i att möjliggöra för- verkande av egendom som har ett brottsligt ursprung oberoende både av att egendomen kan knytas till ett visst konkret brott (jfr den 43Jfr här t.ex. 2008/09:68 s. 95 f. Självständigt förverkande av brottsvinster grundläggande förverkandebestämmelsen i nuvarande 36 kap. 1 §) och av att någon döms för ett förverkandeutlösande brott (jfr reglerna om utvidgat förverkande i nuvarande 36 kap. 1 b §). Fråga skulle närmast bli om en reglering som på motsvarande sätt som utvidgat förverkande skulle bygga på en mer indirekt bedöm- ning av egendomens ursprung, men utan krav på att någon döms för ett förverkandeutlösande brott. Bevistemat skulle följaktligen, lik- som vid utvidgat förverkande, vara ett annat än vid ordinärt för- verkande. Utredningen föreslår alltså att det införs en bestämmelse som direkt tar sikte på förverkande av egendom som med visst beviskrav bevisas härröra från brottslig verksamhet. Det som ska bevisas enligt förslaget är inte att egendomen härrör från ett visst konkret brott, utan att egendomen över huvud taget härrör från en inte närmare preciserad brottslighet. På samma sätt som vid utvidgat förverkande kommer bedömningen i stället att ta sikte på frågan om man med hänsyn till omständigheterna, bl.a. kring egendomens påträffande, innehavarens personliga och ekonomiska förhållanden kan dra slut- satsen att egendomen härrör från brottslig verksamhet. Hur en sådan ny förverkandeform ska konstrueras i detalj disku- teras nedan i avsnitt 5.6.2. En utgångspunkt för övervägandena följer emellertid redan av det som har sagts: eftersom den nya för- verkandeformen inte ska förutsätta ett förverkandeutlösande brott och eftersom det måste anses vara just det förhållandet (dvs. att någon döms för ett förverkandeutlösande brott) som motiverar ett lägre beviskrav vid utvidgat förverkande, bör beviskravet avseende den nya förverkandeformen, i vart fall som utgångspunkt, vara högre än det som gäller för utvidgat förverkande. Jfr de närmare över- vägandena om beviskravets utformning nedan i nämnda avsnitt. Vid bedömande av regleringens utformning måste beaktas att en förverkandeform av detta slag kommer att förutsätta att personer kan komma att bli föremål för en utredning – avseende bl.a. hens eko- nomiska förhållanden och levnadsomständigheter i övrigt – utan att de är föremål för utredning avseende någon konkret brottsmisstanke. Vid bedömande av regleringens utformning måste också beaktas att första tilläggsprotokoll artikel 1 ställer krav på att varje fysisk eller juridisk person ska åtnjuta rätt till respekt för sin egendom. Ingen får berövas sin egendom annat än i det allmännas intresse och under de förutsättningar som anges i lag och i folk- Självständigt förverkande av brottsvinster rättens allmänna grundsatser. Denna bestämmelse inskränker dock inte en stats rätt att genomföra sådan lagstiftning som staten anser nödvändig för att reglera nyttjande av egendom i överensstämmelse med t.ex. det allmännas intresse. Egendomsförverkande innebär ett sådant ingrepp som det allmänna under vissa förhållanden kan göra i enskildas äganderätt. På sådan reglering måste dock ställas krav på både förutsebarhet och rättssäkerhet. Det är också ett grundläg- gande rättsstatligt krav att regleringen lämnar utrymme för propor- tionalitetsöverväganden. Redan enligt gällande rätt kan egendom under vissa förhållanden förverkas trots att det inte finns någon koppling till ett konkret brott.44 Vid överväganden om att ytterligare utöka den möjligheten måste emellertid säkerställas att regleringen blir såväl rättssäker som förutsebar på ett sätt som uppfyller de krav som följer av protokollet. Vår bedömning är att dessa högt ställda krav kan förenas med en ny reglering som tillåter förverkande utan påvisad koppling till ett visst konkret brott. En särskild fråga som kan ställas är om en förverkandesanktion som på detta sätt frikopplas såväl från det konkreta brott som lett till brottvinsten som från kravet på ett förverkandeutlösandebrott kan anses ha sin plats i som ju reglerar just brott och olika typer av rättsverkningar av brott (jfr 1 kap. 1 § som definierar brott som en gärning som är belagd med straff, och 1 kap. 8 § som tar sikte på olika typer av rättsverkningar som kan kopplas till ett brott). I denna del vill utredningen anföra följande. Det kan konsta- teras att självständigt förverkande påtagligt skiljer sig från såväl ordinärt förverkande av brottsvinster som utvidgat förverkande av brottsvinster i den meningen att förverkandeformen inte förutsätter att ett konkret brott konstateras föreligga. I den meningen kan man inte tala om att självständigt förverkande utgör en särskild rätts- verkan av brott. Självständigt förverkande syftar emellertid liksom ordinärt och utvidgat förverkande ytterst till att neutralisera brottsvinster. Gär- ningsmannen ska inte få behålla frukterna av sin brottsliga verk- samhet. Det förhållandet att bedömningen vid utvidgat och själv- ständigt förverkande gäller huruvida det på visst sätt är bevisat att egendomen härrör från viss (i regel) ospecificerad brottslighet gör förvisso att neutraliseringsprincipen inte kan ges samma konkreta betydelse som när förverkande grundas på en eller flera konkreta 44Se 36 kap. 1 b § . Självständigt förverkande av brottsvinster Men det kan inte råda någon tvekan om vad förverkandeåtgärderna syftar till: nämligen neutralisering av brotts- vinster. Det är emellertid riktigt att den nu föreslagna förverkandeformen tar ytterligare ett steg bort från att vara en rättsverkan av brott såtillvida att den överhuvudtaget inte kopplas till ett konstaterande av att något enskilt brott har förövats (jfr kravet på förverkande- utlösande brott vid utvidgat förverkande). I strikt mening utgör för- verkandeformen inte en särskild rättsverkan av brott. Förverkande- formen har emellertid sådant samband med den reglering som finns i 36 kap. att det likväl måste anses befogat att den regleras där. I sammanhanget kan jämföras med det förhållandet att reglerna om förverkande av farliga föremål i 36 kap. 3 § anses försvara en plats i trots att den regleringen har en närmast uteslutande prospektiv och preventiv karaktär. Inte heller 36 kap. 3 § brottsbal- ken utgör en särskild rättsverkan av brott. Vår bedömning är mot denna bakgrund att det inte finns något hinder mot att reglera självständigt förverkande i . Det måste alltså anses förenligt med den systematik som ligger i brotts- balken att införa självständigt förverkande av brottsvinster som en förverkandeform bland flera i 36 kap. Avslutningsvis bör framhållas att det i och för sig skulle vara möjligt att ytterligare frigöra sig från den bakomliggande straffrätts- liga regleringen genom att koppla förverkandet inte till att egen- domen härrör från brottslig verksamhet utan till att egendomen är olagligt åtkommen. Vår bedömning är emellertid att det med en sådan reglering skulle bli betydligt mer oklart vad bedömningen egentligen relaterar till. Hänvisningen till brottslig verksamhet ger kort sagt bedömningen en viss stadga genom att det klargörs vilken typ av verksamhet som avses. 5.6.2Utformningen av bestämmelsen om självständigt förverkande av brottsvinster Vårt förslag: Om det visas att viss egendom härrör från brottslig verksamhet ska den förverkas (självständigt förverkande av brotts- vinster). Självständigt förverkande av brottsvinster Med självständigt förverkande avser vi förverkande som kan ske utan samband med en fällande brottmålsdom och utan att egendomens ursprung i ett konkret brott påvisas. Det betyder dock inte att den egendom som förverkas inte har koppling till brott, tvärtom är det just brottsvinster som ska förverkas enligt den nya bestämmelsen, men förverkande ska ske efter en självständig bedömning av egen- domens ursprung i brottslig verksamhet. Som utgångspunkt menar vi, så som redovisats ovan, att det är naturligt att egendom som härrör från brott kan förverkas oberoende av en fällande brott- målsdom och oberoende av om egendomen kan knytas till ett visst konkret brott. Det finns därför, enligt utredningens mening, ingen anledning att i sig vara skeptisk mot förverkandeformen som sådan. För att undvika begreppsförvirring bedömer vi vidare att det finns anledning att undvika begrepp som civilrättsligt förverkande. Bevekelsegrunden för att förverkande ska få ske enligt denna nya förverkandeform är – precis som när det gäller utvidgat förverkande –att egendomen härrör från brottslig verksamhet. Noggranna över- väganden fordras emellertid i fråga om bestämmelsens närmare utformning så att denna blir såväl rättssäker som förutsebar. Till att börja bör bestämmelsen enligt vår bedömning knytas till att det kan bevisas – med visst beviskrav (se nedan) – att egendomen härrör från brottslig verksamhet. På det sättet kommer förverkande- formen att bygga vidare på den grundläggande konstruktion av bevistemat som redan gäller vid utvidgat förverkande. Begreppet brottslig verksamhet bör liksom motsvarande begrepp i bestäm- melsen om utvidgat förverkande förstås i en bred mening som när- mast tar sikte på brottslig aktivitet i någon form, vilken det än är. Syftet med begreppet är att klargöra att bevistemat är mer generellt: förverkande ska inte förutsätta att egendomen knyts till något visst brott utan till en inte närmare preciserad brottslighet. Något krav på att det varit fråga om en verksamhet i den mening som man talar om vid t.ex. näringsverksamhet kan det alltså inte anses uppställa. Den kanske viktigaste frågan gäller sedan hur beviskravet ska utformas. Vid utvidgat förverkande är beviskravet satt till”klart mera sannolikt”. Med hänsyn till att det vid självständigt förverkande inte finns något krav på ett förverkandeutlösande brott och det inte heller i övrigt är tänkt att uppställas några andra begränsande rekvisit av betydelse bör beviskravet vid självständigt förverkande sättas högre än vid utvidgat förverkande. Eftersom beviskravet för en fällande Självständigt förverkande av brottsvinster brottmålsdom (som ibland uttrycks genom orden”bortom rimligt tvivel”) är så nära förknippat med bevisning av konkreta gärningar och olika omständigheter kring dessa bör det, enligt utredningens mening, inte användas i det här sammanhanget. Ett beviskrav som bestäms på det sättet kan också förmodas innebära att tröskeln för det självständiga förverkandet blir alltför hög. Beviskravet för självständigt förverkande bör alltså placeras någonstans mellan”ställt bortom rimligt tvivel” och”klart mera sannolikt”. Vid en diskussion kring beviskravet måste man hålla i minnet att den enskilde numera regelmässigt har goda möjligheter att visa varifrån egendom av någon betydenhet kommer. Detta är också en klar skillnad mot de förhållanden som gällde 1999 då Förverkande- utredningen lämnade sitt förslag till ny bestämmelse om utvidgat förverkande. I dagens svenska samhälle registreras de allra flesta transaktioner och/eller ger digitala avtryck på ett eller annat vis. Penningtvättslagstiftningen innebär dessutom att den som önskar genomföra en transaktion med kontanta medel ofta måste redogöra för hur hen har erhållit kontanterna. Även arv, gåvor och lån doku- menteras i stor utsträckning och under alla förhållanden finns det möjlighet för den som får egendom på något av de nu beskrivna visen att säkerställa att sådan dokumentation finns. Inte heller lagligt för- värvade spelvinster från spelbolag i betalas numera ut utan att mottagaren har registrerats. Sammantaget innebär det sagda att de allra flesta lagliga transaktioner som sker i dagens samhälle regi- streras, dokumenteras och/eller lämnar digitala spår efter sig vilket innebär att egendomens härkomst tämligen enkelt kan förklaras och visas. Det sagda innebär inte att utgångspunkten att det är åklagaren som ska ha bevisbördan för att egendom som begärs förverkad härrör från brott ska frångås. Men det kan i viss utsträckning påverka bedömningen av var den punkt bör läggas vid vilken åklagaren har fullgjort sin bevisbörda och att ett slags förklaringsbörda hamnar på den enskilde om denne vill freda sin egendom från förverkande. Mot den nu beskrivna bakgrunden – och med beaktande av intres- set att i möjligaste mån inte skapa nya beviskravsuttryck synes det i sammanhanget vara lämpligt att använda det generella beviskravet i tvistemål, dvs. det beviskrav som brukar komma till uttryck genom orden”styrkt eller visat” (jfr t.ex. NJA 2013 s. 524 p.