sou · H9B36d2 · 2022-01-01 00:00:00 — Frågan är därmed om räddningstjänstpersonal kan anses omfattas av bestämmelsen i 1 kap. 4 § PSL ovan när de utför uppgifter med stöd av och därmed ska anses utgöra hälso- och sjuk- vårdspersonal. Det är enligt utredningens bedömning punkten 3 i 1 kap. 4 § PSL som kan bli aktuell vid IVPA-åtgärder, dvs. att rädd- ningstjänstpersonalen i annat fall än vid vårdinrättning biträder en legitimerad yrkesutövare vid hälso- och sjukvård av patienter. Av för- arbeten framgår att den biträdande ska hjälpa till vid behandling, vård eller undersökning av en patient för att omfattas av bestämmelserna.132 1296 kap. 2 § första stycket i ovan nämnda författning. 1306 kap. 3 § i ovan nämnda författning. 1316 kap. 4 § i ovan nämnda författning. 132Åligganden för personal inom hälso- och sjukvården m.m. (prop. 1993/94:149), s. 116. Prehospital akutsjukvård, sjuktransporter och samverkan med räddningstjänsten Patientskadelagen gäller bara verksamhet som utövas av hälso- och sjukvårdspersonal Med patientsäkerhet avses enligt PSL skydd mot vårdskador.133 I patientskadelagen (1996:799) regleras patienters rätt till patient- skadeersättning och skyldigheten för vårdgivare att ha en patientför- säkring som täcker en sådan ersättning. Patientskadelagen gäller endast skador som har uppkommit i sam- band med hälso- och sjukvård i . Med hälso- och sjukvård avses enligt lagen hälso- och sjukvård: sådan verksamhet som omfattas av hälso- och sjukvårdslagen (2017:30), tandvårdslagen (1985:125), lagen (2001:499) om omskärelse av pojkar, lagen (2018:744) om för- säkringsmedicinska utredningar eller lagen (2019:1297) om koordi- neringsinsatser för sjukskrivna patienter, annan liknande medicinsk verksamhet samt verksamhet inom detaljhandeln med läkemedel, allt under förutsättning att det är fråga om verksamhet som utövas av hälso- och sjukvårdspersonal som omfattas av 1 kap. 4 § patientsäker- hetslagen (2010:659). Huruvida räddningstjänstens personal anses ut- göra hälso- och sjukvårdspersonal i patientsäkerhetslagens mening när de vidtar vårdåtgärder enligt får därmed betydelse för om patienten ska kunna få ersättning enligt patientskadelagen för eventuella vårdskador. Andra än hälso- och sjukvårdspersonal kan också utföra vårdåtgärder Det är inte endast hälso- och sjukvårdspersonal som kan ha utbild- ning för vissa vårdåtgärder. Röda Korset har till exempel ett uppdrag från MSB och får stöd för att bidra till att utbilda privatpersoner, men även räddningstjänstpersonal, i första hjälpen och hjärt-lungräddning. Med första hjälpen avses enligt termbank åtgär- der som måste vidtas för att upprätthålla livsviktiga kropps- funktioner. I allmänhet brukar med första hjälpen-begreppet avses t.ex. åtgärder för att skapa fria andningsvägar, stoppa blödning och utföra hjärt-/lungräddning. Att en person har viss utbildning för att vidta en vårdåtgärd innebär dock inte med automatik att bestämmel- ser i t.ex. HSL eller PSL blir tillämpliga. 1331 kap. 6 § patientsäkerhetslagen (2010:659). Prehospital akutsjukvård, sjuktransporter och samverkan med räddningstjänsten Med hälso- och sjukvård avses enligt HSL åtgärder för att medicinskt förebygga, utreda och behandla sjukdomar och skador (2 kap. 1 §). Paragrafen motsvarar i sak 1 § hälso- och sjukvårdslagen (1982:763), dvs. I förarbetena till hälso- och sjukvårdslagen diskutera- des olika gränsdragningsproblem och vissa vägledande principer angavs för hur problemen skulle lösas. Av förarbetena framgår bl.a. följande: Hälso- och sjukvårdens vårdansvar bör i princip begränsas till att om- fatta sådana vårdbehov som bedöms kräva insatser av medicinskt utbildad personal eller av sådan personal i samarbete med personal med admini- strativ, teknisk, farmaceutisk, psykologisk eller socialkompetens.134 Att hälso- och sjukvårdens vårdansvar avgränsas på detta sätt inne- bär inte att andra är förhindrade att utföra vårdåtgärder. I 5 kap. PSL finns bestämmelser om begränsningar i rätten för andra än hälso- och sjukvårdspersonal att yrkesmässigt vidta vissa hälso- och sjuk- vårdande åtgärder, de s.k. kvacksalveribestämmelserna. Bl.a. finns där ett kategoriskt förbud mot att undersöka eller behandla barn . Utöver de begränsningar som följer av 5 kap. PSL finns det inte något hinder mot att personer som inte är hälso- och sjuk- vårdspersonal utför vårdåtgärder. Bestämmelserna i eller patient- skadelagen blir inte tillämpliga i de fallen. Däremot kan utförandet av sådana åtgärder aktualisera frågor om det allmänna straffansvar som kan följa för olika brott. När det gäller straffansvar för vård- åtgärder som vidtas utanför hälso- och sjukvårdens ansvar, t.ex. när någon ur allmänheten i samband med en olycka försöker hjälpa en svårt skadad, kan ansvarsfrihet enligt 24 kap. 4 § , som reglerar nödsituationer aktualiseras. En gärning som någon begår i nöd utgör brott endast om den med hänsyn till farans beskaffenhet, den skada som åsamkas annan och omständigheterna i övrigt är oför- svarlig. Nöd föreligger när fara hotar liv, hälsa, egendom eller något annat viktigt av rättsordningen skyddat intresse. Människor blir sjuka eller skadas överallt i samhället, exempelvis hemma, på en arbetsplats, i en skola, i mataffärer, på fotbollsarenor och tunnelbanestationer eller ute i oländig terräng. Som regel finns det inte genast hälso- och sjukvårdspersonal på plats som kan svara för att lämpliga vårdåtgärder vidtas. I väntan på hälso- och sjukvårds- personal får därför var och en försöka göra vad som är möjligt för att hjälpa den skadade eller sjuke personen, vilket i vissa fall även kan 134Proposition om hälso- och sjukvårdslag, m.m. (prop. 1981/82:97), s. 44. Prehospital akutsjukvård, sjuktransporter och samverkan med räddningstjänsten kräva åtgärder för att rädda liv. Och detta gäller förstås även om en hjälplämnande person helt skulle sakna rätt utbildning för vissa vård- åtgärder, såsom att utföra hjärt-lung-räddning eller att försöka stoppa svåra blödningar. På samma sätt kan många av de vårdåtgärder som kan vara nöd- vändiga och lämpliga att vidta i väntan på ambulans eller annan sjuk- transport även vidtas av räddningstjänstpersonal utan medverkan av hälso- och sjukvårdspersonal. Det finns dock begränsningar för vilka vårdåtgärder som kan utföras. Det finns en särskild bestämmelse för läkemedel som ges enligt Försäljning och användning av syrgas (medicinsk oxygen) och andra läkemedel förutsätter enligt gällande rätt i många fall bl.a. att någon inom hälso- och sjukvården har förskrivit, ordinerat och lämnat olika råd att läkemedlet ska kunna användas på ett säkert sätt. En över- gripande redogörelse för bestämmelser i gällande rätt som aktualise- ras när ett läkemedel ska användas utanför hälso- och sjukvården finns i utredningens närmast föregående delbetänkande.135 Bestäm- melser i bl.a. läkemedelslagen (2015:35), lagen (2009:366) om handel med läkemedel samt föreskrifter meddelade av och av om läkemedelshantering, förskrivning och ordina- tion innebär att bl.a. räddningstjänstpersonalens tillgång till och an- vändning av syrgas förutsätter medverkan av bl.a. sjukvårdspersonal, företrädesvis läkare. Av 5 kap. 1 § föreskrifter och allmänna råd (HSLF-FS 2017:37) om ordination och hantering av läkemedel i hälso- och sjukvården framgår att endast hälso- och sjukvårdsper- sonal som får förordna eller förskriva ett läkemedel får ordinera läke- medlet. Av 6 kap. 6 och 7 §§ samma föreskrift följer att endast läkare får utfärda generella direktiv om läkemedelsbehandling och att innan ett läkemedel med stöd av ett generellt direktiv om läkemedelsbehand- ling iordningställs och administreras eller överlämnas till en patient, så ska en sjuksköterska göra en bedömning av patientens behov av läkemedlet, och kontrollera läkemedlets indikation och kontraindika- tioner. Denna bedömning ska dokumenteras i patientjournalen. 135En stärkt försörjningsberedskap för hälso- och sjukvården (SOU 2021:19), s. 978 f. Prehospital akutsjukvård, sjuktransporter och samverkan med räddningstjänsten Det kan konstateras att den personal som utför första hjälpen och administrerar syrgas enligt inte i allmänhet är legitime- rade sjuksköterskor. I 7 kap. 8 § nämnda föreskrifter finns dock en särskild bestämmelse som anger att icke legitimerad personal i ambu- lanssjukvården och räddningstjänsten får, med stöd av ett generellt direktiv om läkemedelsbehandling, iordningställa och administrera till en patient medicinsk oxygen, och läkemedel som innehåller naloxon och som enligt sitt godkännande kan administreras av andra personer än hälso- och sjukvårdspersonal. I bestämmelsen anges att detta ska gälla utan att en sjuksköterska har gjort en sådan behovsbedömning som anges i 6 kap. 7 §. Enligt nuvarande ordning ställer särskilda krav för vård som utförs i väntan på ambulans (IVPA). Närmare bestämmelser om IVPA finns i 7 kap. föreskrifter (SOSFS 2009:10) om ambulanssjukvård m.m. Föreskrifterna reglerar endast avtal om första hjälpen i väntan på ambulans enligt 3 kap. 2 § lagen (2009:47) om vissa kommunala befogenheter. Av de nämnda föreskrifterna framgår att ett ska säker- ställa att den som utför ett IVPA-uppdrag kan 1.ge första hjälpen med enkla hjälpmedel, 2.ge den vårdbehövande trygghet, och 3.hålla kontakt med hälso- och sjukvårdspersonalen i ambulansen. Enligt föreskrifterna ska det av ett framgå om defibril- lering och behandling med medicinsk oxygen ingår i IVPA-upp- draget. Det ska även framgå av avtalet om det i uppdraget ingår be- handling med läkemedel som innehåller naloxon och som enligt sitt godkännande kan administreras av andra personer än hälso- och sjukvårdspersonal. I förskrifterna anges vidare att personal som inom ramen för ett ger behandling med läkemedel ska anses vara hälso- och sjukvårdspersonal och stå under IVO:s tillsyn. Vidare framgår att IVPA-åtgärder ska dokumenteras. Av de ovan redovisade föreskrifterna framgår inte varför det endast är personal som vidtar åtgärder som består av behandling med Prehospital akutsjukvård, sjuktransporter och samverkan med räddningstjänsten läkemedel som ska anses utgöra hälso- och sjukvårdspersonal. Av- talen ska enligt föreskrifterna säkerställa utförande av första hjälpen. Således omfattar ett uppdrag betydligt fler vårdåtgärder än en admi- nistration av läkemedel. Det är svårt att förstå av vilka skäl som rädd- ningstjänstpersonalen, när den utför hälso- och sjukvårdsåtgärder på uppdrag av regionen, inte anses utgöra hälso- och sjukvårdspersonal vid utförandet av samtliga åtgärder som omfattas av ett IVPA-upp- drag. Det kan möjligen vara så att förklaringen står att finna i ut- talanden som regeringen gjort i samband med införandet av 3 kap. 2 § lagen om vissa kommunala befogenheter.136 Juridiskt tekniskt kan det vara så att en delegation är avgränsad till att endast omfatta en viss eller vissa särskilt angivna åtgärder. En sådan avgränsning innebär dock för att tillämpningen av regelverken på hälso- och sjukvårdsområdet kommer att se mycket olika ut beroende på vilka vårdåtgärder som räddningstjänsten vid- tar, exempelvis kommer bl.a. PSL och patientskadelagen att vara till- lämpliga för vissa åtgärder där räddningstjänstpersonalen anses vara hälso- och sjukvårdspersonal, medan de inte är tillämpliga för andra åtgärder. Utredningen har tagit del av några och även förslag till sådana avtal. Det kan konstateras att avtalen är olika omfattande och olika utformade. Exempelvis kan krav på utrustning skilja sig åt och det förekommer också skillnader vad gäller ansvaret för patient- skador. Det finns därför skäl att skapa ökad tydlighet kring förut- sättningarna för och mer likartade förhållanden för patien- ter som får vård med stöd av . Möjligheter för statlig räddningstjänst att ingå Vid sjö- eller fjällräddning utför räddningstjänstpersonalen vissa liv- räddande eller skademinimerande åtgärder innan hälso- och sjuk- vårdspersonalen hinner fram, eller under transport till en punkt där hälso- och sjukvården kan möta upp. Merparten av fjällräddnings- insatserna – – hanterar skadade och sjuka, där skador på armar och/eller ben är i majoritet. 136Kommunal medverkan i landstingens sjuktransporter (prop. 2004/05:17), s. 15. Prehospital akutsjukvård, sjuktransporter och samverkan med räddningstjänsten Frågan är om det finns legala möjligheter för och att åta sig att utföra motsvarande uppgifter som kommunala räddningstjänstorganisationer kan genom . ansvarar enligt 4 kap. 1 § förordningen (2003:789) om skydd mot olyckor för fjällräddning och enligt 4 kap. 11 § för efterforskning av försvunna personer i andra fall. Enligt 4 kap. 1 § lagen (2003:778) om skydd mot olyckor innebär fjällräddning att i fjällområden ansvara för sådan räddningstjänst som innefattar att efterforska och rädda den som har försvunnit under sådana omstän- digheter att det kan befaras att det föreligger fara för dennes liv eller allvarlig risk för dennes hälsa, rädda den som råkat ut för en olycka eller drabbats av en sjukdom och som snabbt behöver komma under vård eller få annan hjälp. ska upprätta ett program för fjällräddningstjänsten som ska innehålla uppgifter om vilken för- måga myndigheten har och avser att skaffa sig för att göra räddnings- insatser, och uppgifter om samverkan med kommuner, regioner, andra statliga myndigheter och berörda organisationer. Som en del av för- mågan ska det anges vilka resurser myndigheten har och avser att skaffa sig.137 Utredningen bedömer att det inom ramen för uppdrag att ansvara för fjällräddning och samverka med bl.a. regio- ner ingår att kunna avtala med regionerna om utförande av IVPA- åtgärder. Det är som inledningsvis redan framhållits också så att fjäll- räddningspersonalen redan utför vissa livräddande eller skademini- merande åtgärder i väntan på sjuktransport. Ett skulle således inte medföra någon ändrad arbetsbelastning eller medföra att personalen måste utföra uppgifter de annars inte skulle utföra. Där- emot skulle regionen få det medicinska ansvaret för sådana vård- åtgärder och ansvara för utbildning av räddningstjänstens personal och kvalitetssäkring av sådana vårdåtgärder som de ska utföra enligt . Om en sådan åtgärd inte skulle anses inrymmas i Polis- myndighetens befintliga uppdrag bör det införas en bestämmelse som möjliggör detta i myndighetens instruktion. 1374 kap. 1 § förordningen (2003:789) om skydd mot olyckor. Prehospital akutsjukvård, sjuktransporter och samverkan med räddningstjänsten Enligt 4 kap. 2 § förordningen om skydd mot olyckor ansvarar Sjö- fartsverket för flygräddning och enligt 4 kap. 8 § för sjöräddnings- tjänst. Enligt 4 kap. 3 § lagen om skydd mot olyckor innebär sjö- räddningstjänsten att ansvara för efterforskning och räddning av människor som är eller kan befaras vara i sjönöd och för sjuktrans- porter från fartyg. har därmed ett direkt ansvar för sjuktransporter från fartyg. Enligt myndighetens instruktion ska Sjö- fartsverket även vid livshotande situationer där omedelbar transport är avgörande för behandlingen av skadade eller sjuka personer, utföra transporter med helikopter på begäran av sjukvårdshuvudman, om verkets resurser är lämpliga för uppgiften och det kan ske utan allvar- ligt hinder mot dess ordinarie verksamhet eller dess medverkan enligt lagen (2003:778) om skydd mot olyckor.138 Inom ramen för Sjöfarts- verkets uppdrag att ansvara för flyg- och sjöräddning, och i synnerhet myndighetens uppdrag att ansvarar för sjuktransporter från fartyg, bedömer utredningen att det finns utrymme för myndigheten att ingå avtal med regioner om utförande av IVPA-åtgärder. Om IVPA- avtal inte anses inrymmas i myndighetens uppdrag bör det införs en bestämmelse som möjliggör detta i myndighetens instruktion. 11.6.5Det införs en ny bestämmelse om i hälso- och sjukvårdslagen Som tidigare redovisats arbetar fjällräddarna på uppdrag av Polis- myndigheten och sjö- och flygräddningspersonalen på uppdrag av . Vid sjö-, flyg- eller fjällräddning utför räddningstjänst- personalen vissa livräddande eller skademinimerande åtgärder innan hälso- och sjukvårdspersonalen hinner fram, eller under transport till en punkt där hälso- och sjukvården kan möta upp. Det ansvar Sjö- fartsverket har enligt LSO för sjuktransporter från fartyg är inte så- dana sjuktransporter som avses i HSL, där prehospital vård ska kunna ges under transporten. Utredningen anser att det finns goda skäl att utveckla samord- ningen mellan hälso- och sjukvård och statlig räddningstjänst. Även med bättre samordning finns det ett kvarvarande behov av att rädd- ningstjänsten, i väntan på ambulans eller annan sjuktransport, vidtar 1382 § 3 förordning (2007:1161) med instruktion för . Prehospital akutsjukvård, sjuktransporter och samverkan med räddningstjänsten livräddande åtgärder, främst genom första hjälpen. Mot bakgrund av gällande rätt bedöms räddningstjänstens personal, även personal utan särskild utbildning, kunna vidta vårdåtgärder på sjuka eller skadade i väntan på att en sjuktransport kan ta över ansvaret för den sjuke eller skadade. De kan dock inte utan vidare använda sig av syrgas. De vård- åtgärder som räddningstjänsten vidtar torde som regel kunna utföras utan risk för straffansvar. Enligt utredningens uppfattning ska IVPA- avtalen betraktas som ett sätt för en region att säkerställa sin skyl- dighet enligt HSL att erbjuda god vård. Om en region väljer att säkerställa sin skyldighet att erbjuda god hälso- och sjukvård genom med räddningstjänsten torde det av olika skäl vara svårt att lägga vårdgivaransvaret på utföraren. Den ordning med IVPA- avtal som finns innebär dock, såvitt utredningen kunnat finna, att vårdgivaransvaret stannar på regionen. Genom denna ordning säker- ställs också möjligheterna att ge medicinsk oxygen inom ramen för första hjälpen. Beträffande förutsättningarna för regionerna att ingå med statlig räddningstjänst är utredningens bedömning att det sak- nas tydligt lagstöd för detta. Även om det är regionernas ansvar att säkerställa att sjuktransporter och prehospital vård kan utföras inom rimlig tid, finns det anledning att utgå från att det för sådana situa- tioner som den statliga räddningstjänsten ansvarar för, finns särskild anledning att räkna med att det kan ta relativt innan regionens sjuktransport kan ta över ansvaret för en sjuk eller skadad person. Enligt utredningen framstår det som särskilt angeläget att en region genom kan säkerställa kraven på god vård även då sjuka och skadade befinner sig på platser som är svåra att nå och då det finns risk för att det tar innan dessa kan omhändertas av en sjuktransport. En förutsättning för att statlig räddningstjänst ska kunna utföra IVPA-uppdrag bedöms dock vara att regionerna be- håller sitt ansvar som huvudmän, men även att vårdgivaransvaret och de skyldigheter som följer av detta ansvar stannar på regionen. Vidare bör beaktas att kommuner enligt 3 kap. 2 § lagen (2009:47) om vissa kommunala befogenheter har nödvändiga kommunalrätts- liga befogenheter för att utföra vård i väntan på ambulans eller annan sjuktransport. Denna bestämmelse utgör inte grund för en region att överlåta ansvaret för sådan vård och sådana transporter som regionen ansvarar för till en kommun. Inte heller bedöms bestämmelsen i 15 kap. 1 § eller andra bestämmelser i eller i annan lag, exempel- Prehospital akutsjukvård, sjuktransporter och samverkan med räddningstjänsten vis lagen (2003:192) om gemensam nämnd inom vård- och omsorgs- området ge regioner sådana möjligheter. Lagen om gemensam nämnd inom vård och omsorg rör inte räddningstjänst. På samma sätt som för statlig räddningstjänst bedöms det vara en förutsättning för IVPA- avtal med att både ansvaret som huvud- man och vårdgivare stannar på regionen. Utredningen förslår mot denna bakgrund att det i 15 kap. HSL införs en ny bestämmelse, 2 §, enligt vilken regioner med bibehållet huvudmannaskap och vårdgivaransvar får sluta avtal med eller statlig räddningstjänst om att utföra vård i väntan på sjuktrans- port. Av avtalet ska framgå de särskilda villkor som gäller för uppdraget. Det är av största vikt att är väl utformade. Ett IVPA- avtal bör tydliggöra och avgränsa vårdgivaransvaret för de åtgärder som ska utföras. Åtgärderna måste avgränsas och tydliggöras i av- talet. Avtalet måste också säkerställa att den personal som ska utföra åtgärderna har den kunskap och kompetens som krävs för att per- sonalen ska uppfylla de krav som bl.a. följer av bestämmelserna i 6 kap. PSL. Enligt utredningens bedömning framstår det som direkt olämpligt att avgränsa ett IVPA-uppdrag så att endast vissa av de åtgärder som ska utföras inom ramen för uppdraget omfattas av det ansvar som följer av 6 kap. PSL. Avtalen träffas för att en region ska säkerställa sin skyldighet enligt HSL att erbjuda god vård och en sådan avgränsning riskerar att skapa oklarhet om ansvaret för eventuella patientskador. Det ansvar som gäller för hälso- och sjukvårdspersonal bör gälla fullt ut då någon genom avtal för regionens räkning utför hälso- och sjukvård. Patientskadelagens tillämpning, och därigenom skyldigheten för vårdgivaren att teckna patientförsäkring, samt patien- tens rätt att begära ersättning för vårdskador bör säkerställas genom bestämmelser i . Genom IVPA-avtalen bör också tydliggöras hur dokumentation av vårdåtgärder och rapportering av patientsäkerhetsrisker ska ske. Det finns därutöver skäl att i avtalen klargöra dels frågor kring an- svar som enligt olika rättsliga regleringar gäller för arbetsgivare, dels frågor om ansvar för utbildning och fortbildning. Prehospital akutsjukvård, sjuktransporter och samverkan med räddningstjänsten Vidare bör ansvaret för nödvändig utrustning regleras i IVPA- avtalen. Det torde vara särskilt angeläget att reda ut hur ansvar för service och utbyten av medicinteknisk utrustning som t.ex. defibrilla- torer och syrgasutrustning ska se ut. Även frågor om ansvar för per- sonuppgiftsbehandling och frågor om sekretess bör regleras eller tydliggöras. föreskrifter behöver ses över Utredningen har i (avsnitt 4.1.4 och 11.1) konstaterat att det av flera skäl kan finnas anledning för att se över sina före- skrifter (SOSFS 2009:10) om ambulanssjukvård m.m. Även den nu föreslagna bestämmelsen om i HSL medför behov av en översyn av ambulansföreskrifterna för att säkerställa att de är utfor- made så att det är tydligt vad som gäller då vårdåtgärder utförs enligt . Det finns då enligt utredningen inte minst anledning att överväga utformningen 7 kap. 2 § föreskrifter (SOSFS 2009:10) om ambulanssjukvård m.m., dvs. föreskriften som anger att den personal som inom ramen för ett ger be- handling med läkemedel enligt 1 § andra stycket ska anses som hälso- och sjukvårdspersonal och omfattas av Inspektionen för vård och omsorgs tillsyn. Föreskrifterna behöver också utformas så att de kan tillämpas även för IVPA-uppdrag som utförs av statlig räddnings- tjänst. Av de nuvarande föreskrifterna om ambulanssjukvård fram- går att läkemedelsbehandling med medicinsk oxygen och läkemedel innehållande naloxon kan omfattas av . Fjällräddningen har framfört till utredningen att behandling med medicinsk oxygen och naloxon sällan är aktuellt i deras verksamhet, men att de däremot ser behov av att t.ex. få ge smärtlindrande läkemedel eller vid behov reponera benbrott. Inom ramen för en översyn av föreskrifterna kan i dialog med regioner, och Sjöfarts- verket ta ställning till om det är motiverat att öppna upp för ytter- ligare läkemedelsbehandlingar eller andra hälso- och sjukvårdsåtgär- der inom ramen för räddningstjänstens och om det i så fall finns skäl att med anledning av det även se över förskrifter och allmänna råd om ordination och hantering av läke- medel. Prehospital akutsjukvård, sjuktransporter och samverkan med räddningstjänsten Befintliga sekretessbestämmelser är tillräckliga Alla som arbetar inom hälso- och sjukvården, både offentlig och privat, arbetar under sekretess och tystnadsplikt.