sou · H9B337 · 2022-01-01 00:00:00 — 1666 kap. 2 § patientsäkerhetslagen (2010:659). 1676 kap. 4 § patientsäkerhetslagen (2010:659). Stöd vid behov av sjukvårdande insatser personal som vid en individuell bedömning bedömts ha tillräcklig utbildning och erfarenhet för uppgiften (delegation)168. Även patientnämnderna har en roll i utveckling av kvaliteten inom hälso- och sjukvården Som tidigare nämnts ska det i varje region och kommun finnas pati- entnämnder som har som huvudsaklig uppgift att hjälpa patienter vid klagomål.169 Förutom att fungera som stöd för patienterna har patientnämnderna även en roll när det gäller utvecklingen av kvali- teten inom hälso- och sjukvården. De ska bidra till kvalitetsutveck- ling, hög patientsäkerhet och till att verksamheterna inom hälso- och sjukvården anpassas efter patienternas behov och förutsättningar. Detta genom att analysera inkomna klagomål och syn- punkter samt uppmärksamma regionen eller kommunen på riskom- råden och hinder för utveckling av vården.170 Regionerna och kom- munerna ska också organisera sin verksamhet så att slutsatser av de analyser som patientnämnderna gör tas om hand och bidrar till hälso- och sjukvårdens utveckling.171 3.5.5Möjlighet till ersättning vid skada i samband med hälso- och sjukvård Om en patient skulle råka skadas i samband med hälso- och sjukvård kan hen i vissa fall få ekonomisk ersättning enligt patientskadelagen, så kallad patientskadeersättning.172 När ersättning kan ges enligt patientskadelagen En förutsättning för patientskadeersättning är dels att det är fråga om personskada, dels att skadan uppkommit i samband med hälso- och sjukvård som utövas av personal som omfattas av 1 kap. patient- 168Se till exempel föreskrifter och allmänna råd (SOSFS 1997:14) om delege- ring av arbetsuppgifter inom hälso- och sjukvård och tandvård och föreskrif- ter och allmänna råd (HSLF-FS 2017:37) om läkemedelshantering i hälso- och sjukvården. 1692 § första stycket lag (2017:372) om stöd vid klagomål mot hälso- och sjukvården. 1703 § lag (2017:372) om stöd vid klagomål mot hälso- och sjukvården. 1716 § lag (2017:372) om stöd vid klagomål mot hälso- och sjukvården. 1721 och 3 §§ patientskadelagen (1996:799). Stöd vid behov av sjukvårdande insatser säkerhetslagen, det vill säga av hälso- och sjukvårdspersonal (vem som är hälso- och sjukvårdspersonal, se avsnitt 3.5.2).173 Kortfattat kan man säga att patientskadeersättning kan bli aktu- ellt i de fall som skadan hade kunnat undvikas om rätt åtgärder hade utförts vid patientens kontakt med hälso- och sjukvården. Enligt 6 § patientskadelagen kan patientskadeersättning lämnas om det förelig- ger övervägande sannolikhet för att skadan är orsakad av bland an- nat: –undersökning, vård, behandling eller liknande åtgärd under för- utsättning att skadan kunnat undvikas antingen genom ett annat utförande av det valda förfarandet eller genom val av ett annat tillgängligt förfarande som enligt en bedömning i efterhand från medicinsk synpunkt skulle ha tillgodosett vårdbehovet på ett mindre riskfyllt sätt, –fel hos medicinteknisk produkt eller sjukvårdsutrustning använd vid undersökning, vård, behandling eller liknande åtgärd eller fel- aktig hantering därav, –förordnande eller utlämnande av läkemedel i strid med föreskrif- ter eller anvisningar. I fråga om undersökning, vård, behandling eller liknande åtgärd ska vårdåtgärderna vara den direkta orsaken till skadan för att det ska finnas en rätt till ersättning. Det utesluter skador som uppkommer eller utvecklas oberoende av vården. Rätt till ersättning kan finnas om det objektivt sett hade varit möjligt att undvika skadan genom att utföra åtgärden på ett annat sätt eller genom att välja en annan åtgärd. För att skadan ska ge rätt till ersättning ska dock att det alternativa förfarandet dels tillgodose patientens vårdbehov, dels ge en totalt sett lägre risknivå. Förfaran- det ska också ha varit tillgängligt vid behandlingstillfället. Med för- farande avses både behandlingsteknik och behandlingsmetod. Be- dömningen ska ske i efterhand med utgångspunkt i den faktiska kunskapen vid skaderegleringstillfället om patientens konstitution och hälsotillstånd vid behandlingstillfället. Detta gäller oavsett om den kunskapen fanns vid behandlingstillfället eller inte. Prövningen görs individuellt och patientens vårdbehov samt fysiska och psy- 1735 och 6 §§ patientskadelagen (1996:799). Stöd vid behov av sjukvårdande insatser kiska status påverkar skaderisken. Även om behandlingen är identisk i två fall kan alltså risken för komplikationer variera.174 Enligt patientskadelagen kan patienten få ersättning om hen kan visa att det föreligger övervägande sannolikhet för att skadan är orsa- kad av vården.175 Den bevisbörda som ligger på patienten är därmed lägre än vad som hade varit fallet om ersättning i stället skulle ha be- gärts i form av skadestånd. För att få skadestånd enligt skadestånds- lagen behöver patienten nämligen kunna bevisa både att skadan or- sakats av fel eller försummelse av vårdgivaren eller någon anställd, och att skadan varit en direkt följd av en felaktig behandling.176 Att göra det kan vara svårt för patienten, bland annat eftersom förhål- landena inom hälso- och sjukvården ofta är komplicerade och svåra att utreda utan särskild sakkunskap.177 Genom patientskadelagen är alltså tröskeln för patienten att få ersättning lägre än vad som annars hade varit fallet. Patienter som drabbats av skada kan dock fortfa- rande välja att kräva skadestånd i stället för att söka patientskadeer- sättning.178 Patientskadeersättningen kan avse sjukvårdskostnader, inkomst- förlust, fysiskt och psykiskt lidande av övergående natur (sveda och värk) eller av bestående art (lyte och men).179 Ersättningens storlek bestäms enligt reglerna i skadeståndslagen och till exempel med hjälp av ersättningstabeller. Detta innebär att samma ersättning lämnas som om ärendet skulle ha prövats i domstol.180 Det är försäkringsbolaget som utreder och beslutar om patienten har rätt till patientskadeersättning. En patient som inte är nöjd med försäkringsbolagets beslut kan vända sig till eller till allmän domstol för att få saken prövad.181 1995/96:187 Patientskadelag m.m., s. 34 och 81. e även SOU 2004:12 Patientskade- lagen och läkemedelsförsäkringen – en översyn, s. 45 ff. 1756 § patientskadelagen (1996:799). 176Se 3 kap. 1 § och 4 kap. 1 § skadeståndslagen (1972:207). 1995/96:187 Patientskadelag m.m., s. 12 f. 17818 § patientskadelagen (1996:799). 1995/96:187 Patientskadelag m.m., s. 53. 1808 § patientskadelagen (1996:799) och 5 kap. 1–5 §§ skadeståndslagen (1972:207). Även /patient/faq/ (hämtad ). 18117–17 a och 23–24 §§ patientskadelagen (1996:799) och prop. 1995/96:187 Patientskadelag m.m., s. 64 f. och 68 ff. Stöd vid behov av sjukvårdande insatser Vårdgivare är skyldiga att ha en patientförsäkring Alla vårdgivare182 har skyldighet att ha en försäkring som täcker det ersättningsansvar som kan uppkomma enligt patientskadelagen.183 Detta krav är menat att säkerställa att patienten ska kunna få ut sin ersättning oberoende av vårdgivarens ekonomiska förutsättningar, det vill säga även om vårdgivaren skulle sakna ekonomiska resurser. Om en vårdgivare i strid med patientskadelagen skulle sakna pati- entförsäkring har patienten ändå samma rätt till ersättning. Det är då övriga försäkringsgivare i en så kallad patientförsäkringsförening som betalar ut ersättningen. Försäkringsgivarna kan därefter åter- kräva beloppet från den oförsäkrade vårdgivaren.184 Patientförsäkringen växte fram på sjukvårdshuvudmännens eget initiativ innan patientskadelagen infördes. Försäkringen skapades på grund av att det var svårt för patienter att få ersättning för behandlingsskador genom det skadeståndsrättsliga systemet.185 Den största försäkringsgivaren av patientförsäkringar är (Löf) som finansieras och ägs av regioner. Det är endast regionfinansierad vård som kan anmälas till Löf. inkom 17 900 respektive 17 400 anmälningar till Löf. Båda åren utgavs ersättning för av de skador som anmälts.186 vård och icke- regionsfinansierad hälso- och sjukvård omfattas inte av Löfs försäk- ring. De är således hänvisade till andra försäkringsbolag för teck- nande av patientförsäkring. 182I 5 § patientskadelagen (1996:799) definieras vårdgivare som statlig myndighet, region eller kommun i fråga om sådan hälso- och sjukvård som myndigheten, regionen eller kommunen har ansvar för (offentlig verksamhet) samt enskild som bedriver hälso- och sjukvård (privat vårdgivare). 18312 § patientskadelagen (1996:799). 18414–15 och 17 §§ patientskadelagen (1996:799). 1995/96:187 Patientskadelag m.m., s. 24 f. Se även SOU 2004:12 Patientskadelagen och läkemedelsförsäkringen – en översyn, s. 34 ff. 186LÖF Årsredovisning 2019 och Anmälningar till LÖF 2020 – För hela , (hämtad ). Stöd vid behov av sjukvårdande insatser 3.5.6Delegering av hälso- och sjukvårdsuppgifter Vad innebär en delegering och vad kan delegeras? Delegering innebär att någon som tillhör hälso- och sjukvårdsperso- nalen och som har utbildning (är formellt kompetent) för att utföra en medicinsk arbetsuppgift överlåter denna till en annan person som saknar formell kompetens, men som har faktisk (reell) kompetens för uppgiften.187 Bestämmelser om delegering finns bland annat i 6 kap. patientsäkerhetslagen och föreskrifter och allmänna råd (SOSFS 1997:14) om delegering av arbetsuppgifter inom hälso- och sjukvård och tandvård. För de flesta arbetsuppgifter i hälso- och sjukvården finns inte några särskilda bestämmelser som anger vem som får utföra uppgif- terna. Sådana oreglerade arbetsuppgifter får vårdgivaren fördela utan ett delegeringsförfarande.188 Utgångspunkten är dock att vårdgiva- ren alltid måste se till att det finns personal med kompetens för att fullgöra uppgiften.189 En förutsättning för att delegering ska få ske är alltid att detta är förenligt med en god och säker vård.190 Det finns särskilda regler om delegering av läkemedelshantering, detta be- skrivs närmare i avsnittet nedan. Ansvaret för en delegering ligger i första hand på den person som fattat delegeringsbeslutet.191 Det yttersta ansvaret för att delege- ringar sker på rätt sätt ligger dock hos verksamhetschef eller mot- svarande eller, inom kommun, hos den medicinskt ansvariga sjuk- sköterskan.192 187Socialstyrelsens föreskrifter och allmänna råd (SOSFS 1997:14) om delegering av arbets- uppgifter inom hälso- och sjukvård och tandvård. Med formell kompetens avses bland annat legitimation för yrket eller godkänd högskoleutbildning som leder till yrkesexamen enligt sär- skild examensbeskrivning. 188Socialstyrelsen (2019). om tillämpning av föreskrifter och allmänna råd (HSLF-FS 2017:37) om ordination och hantering av läkemedel i hälso- och sjukvården, s. 51. 189Socialstyrelsens föreskrifter och allmänna råd (SOSFS 1997:14) om delegering av arbets- uppgifter inom hälso- och sjukvård och tandvård. 1906 kap. 3 § patientsäkerhetslagen (2010:659), föreskrifter och allmänna råd (SOSFS 1997:14) om delegering av arbetsuppgifter inom hälso- och sjukvård och tandvård, och 9 kap. 3 § föreskrifter och allmänna råd (HSLF-FS 2017:37) om läke- medelshantering i hälso- och sjukvården. 1916 kap. 3 § patientsäkerhetslagen (2010:659). 192Socialstyrelsens föreskrifter och allmänna råd (SOSFS 1997:14) om delegering av arbets- uppgifter inom hälso- och sjukvård och tandvård, och 9 kap. 5 § föreskrifter och allmänna råd (HSLF-FS 2017:37) om läkemedelshantering i hälso- och sjukvården. Stöd vid behov av sjukvårdande insatser Delegering till personal utanför den egna verksamheten föreskrift om delegering gäller inom hälso- och sjukvården. Den gäller oavsett om delegeringen sker inom den egna organisationen eller över en verksamhets- eller vårdgivargräns. Ex- empel på en delegering över en verksamhets- eller vårdgivargräns är när en regionanställd distriktssköterska överlåter en uppgift till en undersköterska inom eller enskild hälso- och sjukvård.193 I vår utredning har vi kunnat se att det förekommer att delega- tionsbeslut fattas av personal inom hälso- och sjukvården om att me- dicinska arbetsuppgifter får utföras av personal som arbetar i verk- samheter som inte betraktar sig som vårdgivare. Exempel på detta är när uppgifter efter ett delegationsbeslut överlämnas till en personlig assistent som är anställd hos en privat assistansanordnare eller en- skild arbetsgivare. Det finns en uppfattning att utförandet av den delegerade uppgiften i dessa situationer skulle omfattas av hälso- och sjukvårdens regelverk, men att den verksamhet där assistenten arbe- tar ändå inte skulle vara en vårdgivare. Det finns dock inte något stöd i lagstiftningen för att det skulle förhålla sig så. Delegeringen kan medföra att den utförande verksamheten blir en vårdgivare Om den delegerade uppgift som assistenten utför är en åtgärd för att medicinskt förebygga, utreda och behandla sjukdomar och skador omfattas åtgärden av definitionen av hälso- och sjukvård i 2 kap. 1 § hälso- och sjukvårdslagen. Om då assistentens arbetsgivare – i och med att personalen utför hälso- och sjukvårdsuppgifter – kan anses bedriva hälso- och sjukvårdsverksamhet så är denne per definition en vårdgivare enligt 2 kap. 3 § hälso- och sjukvårdslagen. Som be- skrivits i avsnitt 3.5.2 ligger i uttrycket bedriver att åtgärderna är av regelbundet återkommande karaktär. Om så skulle vara fallet ska denne anmäla verksamheten till och även uppfylla de övriga krav som gäller för vårdgivare enligt ex- empelvis hälso- och sjukvårdslagen, patientsäkerhetslagen, patient- lagen, patientdatalagen och olika föreskrifter från . 193Socialstyrelsens föreskrifter och allmänna råd (SOSFS 1997:14) om delegering av arbets- uppgifter inom hälso- och sjukvård och tandvård, s. 5. Delegering över verksamhets- eller vårdgivargräns benämndes tidigare ”anvisning”. Stöd vid behov av sjukvårdande insatser Inte självklart att den utförande personalen blir hälso- och sjukvårdspersonal Det är endast personal som utgör hälso- och sjukvårdspersonal i pa- tientsäkerhetslagens mening som lyder under bestämmelserna om personligt yrkesansvar i 6 kap. patientsäkerhetslagen.194 Det är också bara när uppgifter utförs av sådan personal som patientskadelagen blir tillämplig vid en eventuell skada.195 Icke-legitimerad personal som arbetar hemma hos en enskild blir dock inte per automatik hälso- och sjukvårdspersonal bara för att hen utför hälso- och sjuk- vårdsuppgifter. En personlig assistent arbetar hemma hos den enskilde, det vill säga varken på sjukhus eller annan vårdinrättning (jfr 1 kap. 4 § första stycket 2 patientsäkerhetslagen). Av 1 kap. 4 § första stycket 3 patientsäkerhetslagen följer att denne då kan utgöra hälso- och sjukvårdspersonal om hen kan anses i annat fall vid hälso- och sjuk- vård av patienter biträda en legitimerad yrkesutövare. Exempel som nämns i bestämmelsens förarbeten är personal som arbetar på kom- munala inrättningar för vård och boende som biträder när en legiti- merad hälso- och sjukvårdspersonal utför hälso- och sjukvårdsupp- gifter.196 Att assistentens arbetsgivare är en vårdgivare innebär dock inte att det är självklart att det inom den egna verksamheten finns någon legitimerad yrkesutövare som assistenten kan anses biträda i den mening som avses i patientsäkerhetslagen. Det finns nämligen varken i hälso- och sjukvårdslagen eller i patientsäkerhetslagen något uttryckligt krav på att det inom en vårdgivares verksamhet ska finnas personal med yrkeslegitimation på hälso- och sjukvårdens område (även om detta torde kunna vara av betydelse för att god vård ska kunna ges enligt 5 kap. 1–2 §§ hälso- och sjukvårdslagen). Detta kan jämföras med att det när kommuner är vårdgivare finns egen legiti- merad hälso- och sjukvårdspersonal, medicinskt ansvarig sjukskö- terska, som den icke-legitimerade personalen exempelvis skulle kunna anses biträda. Det är inte heller klarlagt varken i lag eller förarbeten om motta- gandet av en delegation från någon utanför den egna verksamheten, som inte heller är närvarande vid utförandet, innebär att personen kan anses biträda en legitimerad yrkesutövare (den som gett delega- 194Se mer om hälso- och sjukvårdspersonal och dennes ansvar i avsnitt 3.5.4. 1955 § patientskadelagen (1996:799). Se mer om patientförsäkringen i avsnitt 3.5.5. 1993/94:149 Åligganden för personal inom hälso- och sjukvården m.m., s. 59. Stöd vid behov av sjukvårdande insatser tionen) vid hälso- och sjukvård av patienter enligt definitionen i 1 kap. 4 § första stycket 3 patientsäkerhetslagen. Det kan enligt vår mening inte tas för självklart att så är fallet. Det finns särskilda regler om delegering av läkemedelshantering Iordningsställande, administrering och överlämning av läkemedel är exempel på uppgifter som är särskilt reglerade på så sätt att det endast får utföras av personal som är behörig, antingen genom egen yrkeslegitimation eller efter delegering.197 Detta framgår av Social- styrelsens föreskrifter och allmänna råd (HSLF-FS 2017:37) om lä- kemedelshantering i hälso- och sjukvården. Delegering av läkemedel får endast ske i enlighet med läkemedelsföreskriften. Vid delegering av läkemedelshantering ska uppgiftsmottagaren ha dokumenterade kunskaper om hantering av läkemedel och de ris- ker som är förenade med hanteringen.198 Av vårdgivarens rutiner ska framgå i vilka situationer och under vilka förutsättningar som det är förenligt med en god och säker vård att delegera iordningsställande, administrering och överlämning av läkemedel. Av rutinerna ska också framgå vilken kompetens och kunskap som krävs av den som får i uppgift att hantera läkemedel.199 Avseende formerna för delege- ring gäller de övergripande reglerna i föreskrifter och allmänna råd (SOSFS 1997:14) om delegering av arbetsuppgifter inom hälso- och sjukvård och tandvård. 3.6Egenvård – Vad gäller? 3.6.1Egenvård – ett begrepp med olika betydelser Inledningsvis är det viktigt att känna till att begreppet egenvård rym- mer mer än en betydelse och att den innebörd som läggs i begreppet skiljer sig mellan olika aktörer och olika sammanhang. I det allmänna språkbruket och i hälso- och sjukvårdens fack- språk syftar egenvård på situationer när patienten själv har tagit be- 1977 kap 1 § och 9 kap. 1 § föreskrifter och allmänna råd (HSLF-FS 2017:37) om läkemedelshantering i hälso- och sjukvården. 1989 kap. 4 § föreskrifter och allmänna råd (HSLF-FS 2017:37) om läkeme- delshantering i hälso- och sjukvården. 1999 kap. 7–8 §§ föreskrifter och allmänna råd (HSLF-FS 2017:37) om läke- medelshantering i hälso- och sjukvården. Stöd vid behov av sjukvårdande insatser slut om vilken vårdåtgärd som bör vidtas, det vill säga utan någon direkt ordination från hälso- och sjukvården, men möjligen med stöd av allmänt hållna råd från apotekspersonal eller 1177 Vårdgui- den.200 Det kan till exempel vara att vid enkla och vardagliga sjukdo- mar och skador använda receptfria läkemedel, lägga om sår eller lindra huvudvärk.201 Denna betydelse av begreppet egenvård ligger också i linje med de beskrivningar som ges i förarbeten till 1 kap. 6 § lagen (2009:730) om handel med vissa receptfria läkemedel och 2 kap. 6 § lagen (2009:366) om handel med läkemedel. Där anges bland annat att med egenvård avses åtgärder som den enskilde själv kan vidta, till skillnad från insatser som utförs av hälso- och sjukvår- den.202 Det anges att i de flesta fall torde ett läkemedel anses lämpligt för egenvård om en diagnos inte behöver ställas av en förskrivare (exempelvis en läkare) inför varje användningsperiod av läkemedlet. Det vill säga om konsumenten själv kan ställa diagnos eller känna igen symptomen efter att en förskrivare har ställt diagnos.203 En annan betydelse som läggs i begreppet egenvård är att det handlar om hälso- och sjukvårdsåtgärder som legitimerad personal inom hälso- och sjukvården i det enskilda fallet har bedömt att den enskilde kan utföra själv eller med hjälp av någon annan, ut- anför hälso- och sjukvårdslagens tillämpningsområde. I dessa fall handlar det alltså om situationer då det förutsätts att en faktisk kon- takt med hälso- och sjukvården har skett. Denna användning av be- greppet används exempelvis i föreskrifter204 och är väl etablerat inom exempelvis den personliga assistansen och assi- stansersättningen.205 Den största skillnaden i användningen av begreppet egenvård är alltså att man i vissa fall syftar på åtgärder som den enskilde utför efter egen bedömning, medan utgångspunkten i det andra fallet är 200Socialstyrelsen (2017). Hur arbetar hälso- och sjukvården med egenvårdsinsatser? 201SOU 2018:39 God och nära vård – En primärvårdsreform, s. 180. 2008/09:190 Handel med vissa receptfria läkemedel, s. 54 f. och 137, och prop. 2008/09:145 Omreglering av apoteksmarknaden, s. 139 och 422. 2008/09:190 Handel med vissa receptfria läkemedel, s. 54 f. och 137. 204Socialstyrelsens föreskrifter och allmänna råd (SOSFS 2009:6) om bedömningen av om en hälso- och sjukvårdsåtgärd kan utföras som egenvård. 205Se till exempel prop. 2018/19:145 Personlig assistans för hjälp med andning, s. 15. HFD 2021 ref. 11. HFD 2018 ref. 21. vägledning 2003:6 Assistansersättning, ver- sion 27. (2017), Konsekvenser av domar om det femte grundläggande behovet – En analys av hur kommuner och brukare påverkas. Stöd vid behov av sjukvårdande insatser att en bedömning i det individuella fallet har gjorts av hälso- och sjukvårdspersonal.206 Vår användning av begreppet egenvård När begreppet egenvård fortsättningsvis används i detta betänkande syftar begreppet uteslutande på de situationer då utförandet av åt- gärden föregåtts av en kontakt med legitimerad yrkesutövare inom hälso- och sjukvården. Skälet till att vi fortsätter att använda begrep- pet egenvård trots att det har flera betydelser är att detta begrepp används i föreskrifter och är väl etablerat inom den personliga assistansen och andra insatser enligt LSS. 3.6.2Vad finns det för reglering som möjliggör egenvård? Att legitimerad personal inom hälso- och sjukvården i enskilda fall kan bedöma vilka hälso- och sjukvårdsåtgärder som den enskilde kan utföra själv eller med hjälp av någon annan, utanför hälso- och sjuk- vårdslagen tillämpningsområde, anses vara en väletablerad ord- ning.207 Det finns dock ingen klar reglering om detta. Patientens möjlighet att medverka i sin egen vård nämns i 5 kap. 2 § patientla- gen, där det anges att en patients medverkan i hälso- och sjukvården genom att han eller hon själv utför vissa vård- eller behandlingsåt- gärder ska utgå från patientens önskemål och individuella förutsätt- ningar. Begreppet egenvård förekommer inte i bestämmelsen, men används däremot i bestämmelsens förarbeten tillsammans med en hänvisning till den föreskrift om egenvård som ut- färdat.208 Även om det i lagen saknas särskilda bestämmelser om just egenvård så gäller dock i grunden de ”vanliga” reglerna för de delar som är relaterade till egenvården och som utförs inom hälso- och sjukvårdens verksamhet, exempelvis bedömning, information, sam- verkan, uppföljning och dokumentation. Vad som gäller kommer att beskrivas närmare i nedan. utfärdade föreskrifter och allmänna råd (SOSFS 2009:6) om bedömningen av om en hälso- och sjukvårdsåt- 206I exempelvis betänkandet SOU 2018:39 God och nära vård – En primärvårdsreform används begreppen basal respektive avancerad egenvård för att särskilja olika former av egenvård, s 180. 2018/19:145 Personlig assistans för hjälp med andning, s. 15. 2013/14:106 Patientlag, s. 71 ff. och 121. Stöd vid behov av sjukvårdande insatser gärd kan utföras som egenvård, nedan kallad egenvårdsföreskriften.