sou · H9B327 · 2022-01-01 00:00:00 — där hade kommittén avstått från att lägga fram förslaget (jfr däremot reservation). Regeringen ansåg emellertid i den nu aktuella pro- positionen att det är rimligt att ledande personer i olika sammanhang kan avkrävas ett särskilt ansvar och anförde därefter följande. Inom den organiserade brottsligheten förekommer det grupperingar som är strukturerade och ordnade enligt ett hierarkiskt mönster med bl.a. en utpekad ledare. Trots att en ledare med en maktposition i en sådan gruppering kan styra över verksamheten i gruppen kan det, med utgång- spunkt i hur det straffrättsliga ansvaret är konstruerat, vara svårt att direkt knyta personen till sådana konkreta brottsliga gärningar som före- kommer i, och kan sägas vara huvudsyftet för, verksam- heten. En sådan persons passivitet i förhållande till att brott begås är ett beteende som inte bör accepteras från samhällets sida och det finns därför skäl att utvidga skyldigheten att ingripa.5 Regeringen gjorde alltså bedömningen att det fanns skäl att utvidga skyldigheten att ingripa för ledande personer inom den organiserade brottsligheten och att detta borde ske genom att straffansvar för en ny form av underlåtenhet att förhindra brott infördes.6 Ett sådant utvidgat underlåtenhetsansvar skulle utgöra ett värdefullt komple- ment till det befintliga regelverket, bl.a. medverkansbestämmelserna, och kunde även antas få en viss brottsavhållande effekt. Den nya bestämmelsen i 23 kap. 6 § andra stycket har följande lydelse (här citeras för tydlighetens skull även bestämmelsen om underlåtenhet att avslöja brott i första stycket). Den som underlåter att anmäla eller annars avslöja ett förestående eller pågående brott ska, i de fall det är särskilt föreskrivet, dömas för underlåtenhet att avslöja brottet enligt vad som är föreskrivet för den som medverkat endast i mindre mån till sådant brott. Högre straff än fängelse får dock inte dömas ut. I de fall det är särskilt föreskrivet ska för underlåtenhet att avslöja brott även den dömas som inte haft uppsåt till men borde ha insett att brottet var förestående eller pågick. Den som har ett bestämmande inflytande i en sammanslutning och underlåter att förhindra ett brott inom ramen för sammanslutningen 2015/16:113 s. 52 6Föräldrar och andra uppfostrare eller förmyndare – personer i s.k. garantställning – som underlåter att hindra den som står under deras vård eller lydnad från att begå brott kan också (och kunde för regeringens bedömning) dömas för underlåtenhet att förhindra brott (23 kap. 6 § tredje stycket ). Den skyldigheten att förhindra brott gäller alla typer av brott, i princip även bagatellartade förseelser och brott enligt special- straffrätten. ska, i de fall det är särskilt föreskrivet, dömas för underlåtenhet att för- hindra brottet enligt första stycket. Kriminaliseringen av underlåtenhet att förhindra brott enligt andra stycket är begränsad till de fall där underlåtenhet att avslöja brott är straffbelagt. En lista över dessa brott finns i det betänkande som före- gick propositionen, se Organiserad brottslighet – förfälts- och under- låtenhetsansvar, kvalifikationsgrunder m.m. (SOU 2014:63) s. 159. Hit hör t.ex. mord, dråp, grov misshandel, grov skadegörelse, mord- brand, allmänfarlig ödeläggelse och terroristbrott. Ansvaret omfattar endast uppsåtlig underlåtenhet, vilket innebär att gärningsmannen ska ha känt till brottet men underlåtit att förhindra det. För att någon ska anses ha ett bestämmande inflytande i en sam- manslutning krävs att personen har makt att besluta om vad som görs inom ramen för sammanslutningen eller en del av denna, dvs. att han eller hon har möjlighet att styra över vad andra personer i sammanslutningen gör. Till denna krets hör både den som har ett inflytande över sammanslutningens verksamhet i kraft av sin form- ella ställning och den som utan att ha en formell position i samman- slutningen faktiskt utövar ledningen av hela eller delar av verksam- heten. De sammanslutningar som avses inbegriper såväl olika former av juridiska personer som andra typer av grupperingar och nätverk. Det måste emellertid handla om personer som samverkar under en inte helt obetydlig tidsperiod. Det ställs inte upp något krav på att sammanslutningen är att hänföra till den organiserade brottsligheten eller annars är kriminell. Den straffbara gärningen består i att en person som har ett be- stämmande inflytande i en sammanslutning underlåter att förhindra ett brott som begås inom ramen för sammanslutningen. Med brott avses i detta sammanhang ett fullbordat brott.7 För att man ska kunna tala om att en person har underlåtit att förhindra ett visst brott för- utsätts det att personen hade kunnat förhindra brottet. Vid bedöm- ningen av om kravet är uppfyllt får man, på samma sätt som man normalt gör när det gäller kausalitetskravet vid orsakande genom underlåtenhet, bedöma om det i hög grad är sannolikt att brottet hade förhindrats om personen hade agerat (se bl.a. rättsfallet NJA 2007 s. 369). 2015/16:113 s. 97, jfr vad som sägs i det följande i anslutning till 23 kap. 6 § fjärde stycket 1 . Det aktuella brottet ska vidare vara begånget inom ramen för sammanslutningen. Detta betyder att gärningen ska ha anknytning till sammanslutningens verksamhet. I propositionen anges som exem- pel på en sådan anknytning ett mord som begås inom ramen för en uppgörelse mellan kriminella gäng. Personer med ett bestämmande inflytande i en sammanslutning är alltså skyldiga att förhindra vissa brott och omfattas inte bara av den allmänt gällande skyldigheten i bestämmelsens första stycke att anmäla eller annars avslöja vissa brott. Ansvar för dessa personer döms i första hand ut enligt bestämmelsen i andra stycket. Bara om sådant ansvar inte kan dömas ut aktualiseras ansvar enligt första stycket. Ansvar för underlåtenhet att avslöja eller förhindra brott förut- sätter att den gärning som underlåtenheten att avslöja eller förhindra avser har fortskridit så långt att den är straffbar (23 kap. 6 § fjärde stycket 1 ). Ansvar förutsätter att gärningen har fort- skridit så långt att den är straffbar åtminstone som straffbart försök eller straffbar förberedelse eller stämpling. Den som förhindrat ett brotts fullbordan går dock fri från ansvar, även om han eller hon inte förhindrat förberedelse, stämpling eller försök till brottet. I rätts- litteraturen anges att man i den meningen kan säga att med brott avses ett fullbordat brott.8 En förutsättning för straffansvar är också att brottet kan avslöjas eller förhindras utan fara för den handlande eller någon annan (23 kap. 6 § fjärde stycket 2 ). Det har alltså inte ansetts rimligt att kräva att någon ska avslöja eller förhindra ett brott om personen därigenom riskerar att själv bli dömd som medgärningsman och inte heller om personen riskerar repressalier av den skyldiga eller andra. I propositionen fann reger- ingen inte skäl att undanta det nya underlåtenhetsbrottet från denna s.k. ansvarsfrihetsregel vid fara. Regeringen kunde i någon mån in- stämma i uppfattningen att det inte är helt självklart att en person som har en ledande roll i en sammanslutning och som underlåter att förhindra att andra drabbas av brott ska vara fri från straffansvar när han eller hon själv riskerar att drabbas, i vart fall inte när risken för repressalier bedöms vara låg och repressalierna lindriga eller i vart fall mindre allvarliga som någon annan riskerar att drabbas av 8Se m.fl., su 17 (, Version 17, ), kommentaren till ett synnerligen allvarligt brott. Vid remissbehandlingen hade vidare invänts att det nya underlåtenhetsbrottet riskerade att bli uddlöst om ansvarsfrihetsregeln skulle vara tillämplig eftersom våld och hot är så nära sammankopplat med den organiserade brottsligheten att det är svårt att se när det kan uteslutas att ett ingripande skulle vara befriat från fara. Regeringen anförde att skyldigheten att förhindra brott ställer krav på vissa personer att agera för att förhindra att ett fullbordat brott kommer till stånd och att ansvaret omfattar per- soner med ett bestämmande inflytande i en sammanslutning. I detta ligger att personen i kraft av sin position har en faktisk förmåga att kontrollera vad som sker i sammanslutningen, inbegripet en faktisk förmåga att förhindra att brottsliga gärningar utförs av underlydande personer. Regeringen gjorde mot den bakgrunden bedömningen att förhindrande av brott i de aktuella situationerna inte i normalfallet kunde förväntas vara förenat med sådan fara att bestämmelsen av den anledningen skulle sakna praktisk betydelse. När det gäller påpekan- det om att det kan vara svårt att motbevisa ett påstående om en hotbild noterade regeringen att bevisläget kan jämföras med vad som gäller vid en invändning om t.ex. nödvärn. Liksom när det gäller nöd- värn bör ett blankt påstående om fara normalt kunna lämnas utan avseende. Först när det finns en mera konkretiserad invändning om fara gäller att åklagaren ska förebringa så mycket bevisning att in- vändningen framstår som obefogad. Ansvarsfrihetsregeln föreslogs alltså gälla också för de personer som omfattas av det nya under- låtenhetsbrottet.9 Inskränkningen av det straffbelagda området omfattar bl.a. fall när ett avslöjande av ett brott skulle medföra risk för misstanke om eller ansvar för delaktighet i brottet. har i rätts- fallet NJA 2017 s. 515 – som gällde underlåtenhet att avslöja brott – uttalat att ansvar för sådan underlåtenhet är uteslutet om det av utredningen framgår att den som underlåtit att avslöja brottet kan ha varit inblandad i brottet på ett sådant sätt att straffansvar kan aktualiseras. I rättsfallet ”Facebookmålet” NJA 2018 s. 562 uttalade domstolen med hänvisning till detta resonemang att ett yrkande om ansvar för underlåtenhet att avslöja brott ska ogillas om yrkandet är alternativt till ett yrkande om ansvar för delaktighet i brottet. Redan yrkandet om ansvar för delaktighet som sådant bör innebära att sådan fara som avses med bestämmelsen ska anses ha förelegat. 2015/16:113 s. 57 f. och 96 ff. Vidare torde ansvarsfrihet kunna aktualiseras om det föreligger konkreta hot om allvarliga repressalier mot gärningsmannen eller någon annan. Ansvarsfrihet torde också i vissa fall kunna aktualiseras om ett avslöjande av brottet skulle göra klart att en person inom ett kriminellt nätverk eller en kriminell gruppering spridit uppgifter om nätverket eller grupperingen och att ett avslöjande därför skulle inne- bära fara för honom eller henne. Enligt regeringsformen har var och en rätt till yttrandefrihet. I av- snitt 3.3 redogörs för förutsättningarna att genom lag begränsa denna och vissa av de andra positiva opinionsfriheterna. I 2 kap. 1 § andra stycket regeringsformen föreskrivs ett grund- läggande undantag från dess regelsystem. Där framgår att tryckfri- hetsförordningen och yttrandefrihetsgrundlagen gäller för tryckfri- heten och motsvarande frihet att yttra sig i ljudradio, television och i vissa liknande överföringar, offentliga uppspelningar ur en databas samt filmer, videogram, ljudupptagningar och andra tekniska upptag- ningar. Yttrandefriheten i de här fallen regleras således i dessa två grundlagar, här mediegrundlagarna, och inte i regeringsformen. Det betyder att det straff- och processrättsliga regelverket för dessa medier finns i mediegrundlagarna och inte, som är fallet när regeringsfor- men är tillämplig, i vanlig lag. Tryck- och yttrandefriheten enligt mediegrundlagarna syftar till att säkerställa ett fritt meningsutbyte, en fri och allsidig upplysning och ett fritt konstnärligt skapande (1 kap. 1 § tryckfrihetsförord- ningen och 1 kap. 1 § yttrandefrihetsgrundlagen). I dessa grundlagar läggs fast ett detaljerat skyddssystem för tryck- och yttrandefri- heten. Systemet vilar på ett antal gamla grundprinciper som beskrivs närmare i det följande och som syftar till att ge ett särskilt starkt skydd för tryck- och yttrandefriheten i tryckta skrifter och vissa andra medier. Var och en har alltså enligt regeringsformen rätt till yttrandefri- het och i mediegrundlagarna finns ett särskilt skydd för tryckfri- heten och motsvarande frihet att yttra sig i vissa andra medier. Reger- ingsformen tillämpas inte när mediegrundlagarna är tillämpliga. Detta betyder emellertid inte att vad som helst får uttryckas. Straffansvaret för bl.a. hets mot folkgrupp är exempel på en begräns- ning av de nämnda friheterna. Hets mot folkgrupp utgör, liksom flera av de andra brott som beskrivs i det följande, även tryck- och ytt- randefrihetsbrott. Brotten är därigenom straffbara också om de begås genom tryckt skrift eller något annat grundlagsskyddat medium. Det finns därför anledning att, innan beskrivningen av de enskilda brott som kan ha betydelse i sammanhanget, redogöra för delar av regleringen i mediegrundlagarna. Det ska i sammanhanget betonas att enligt sina direktiv så får kom- mittén inte föreslå ändring i grundlag. Kommittén har därmed att utgå från den ordning som gäller enligt mediegrundlagarna, där- ibland vilka brott som utgör tryck- och yttrandefrihetsbrott. Det är alltså inte aktuellt att låta något ytterligare brott omfattas av grund- lagarnas reglering. Den särskilda grundlagsregleringen av tryck- och yttrandefriheten har konstruerats på så vis att den bara omfattar vissa kommunika- tionstekniker. Tre huvudsakliga förmedlingssätt pekas ut i medie- grundlagarna: maskinellt framställda skrifter, kommunikation via elektromagnetiska vågor och tekniska upptagningar. Dessa kommu- nikationstekniker omfattar ett antal olika medieformer, exempelvis böcker, tidningar, cd-skivor, radio, tv och olika webbplatser.10 En viktig konsekvens av att mediegrundlagarna har kopplats till användandet av viss teknik är att s.k. direkt kommunikation inte om- fattas av det särskilda grundlagsskyddet. Det innebär att yttranden som framförs vid t.ex. demonstrationer inte skyddas av mediegrund- lagarna, om det inte skulle ske genom någon av de grundlagsskyddade teknikerna. För dessa yttrandeformer gäller i stället det skydd som följer av regeringsformen. Ett annat grundläggande drag hos mediegrundlagarna är att det uppställs ett krav på spridning. Det här kravet vilar på tanken att den tryck- och yttrandefrihetskommitté, som hade i uppdrag att utreda ett antal spe- cifika frågor på det tryck- och yttrandefrihetsrättsliga området, föreslår i betänkandet Ett ändamålsenligt skydd för tryck- och yttrandefriheten (SOU 2020:45) vissa ändringar i medie- grundlagarna, bl.a. i den s.k. webbsändningsregeln, se i det följande. Förslagen bereds i . särskilda tryck- och yttrandefrihetsregleringen ska skydda friheten att sprida yttranden till allmänheten. Däremot värnas inte privat kom- munikation mellan enskilda personer.11 I det följande beskrivs det formella tillämpningsområdet för de båda grundlagarna. Tryckfrihetsförordningen är tillämplig på skrifter som har fram- ställts i tryckpress. Det är inte en förutsättning att skriften ska ha framställts i ett visst antal exemplar och det finns ingen begränsning beträffande vilket material en skrift kan vara tryckt på, även t.ex. tyg omfattas (1 kap. 1 § och 2 § första stycket). Alla metoder för mång- faldigande som innebär att färgen överförs från tryckmediet till tryckbäraren genom en direktkontakt och ett fysiskt tryck mellan dem är metoder där tryckpress används.12 Förutom på skrifter som framställts i tryckpress är tryckfrihets- förordningen tillämplig på skrifter som har mångfaldigats genom fotokopiering eller någon liknande teknik, men då bara om utgiv- ningsbevis gäller för skriften eller om skriften har försetts med sär- skilda s.k. ursprungsuppgifter. Det som sägs om skrifter som har framställts i tryckpress och om tryckning i tryckfrihetsförordningen gäller som huvudregel även sådana skrifter (1 kap. 2 § andra och tredje stycket). Frågan om en skrift är framställd i tryckpress, eller annars faller under tryckfrihetsförordningens tillämpningsområde, ska prövas som en processförutsättning, dvs. för att avgöra om tryckfrihets- förordningen är tillämplig. För tryckfrihetsförordningens tillämplig- het är det tillräckligt att det vid en samlad bedömning framstår som mer sannolikt att en skrift är framställd i tryckpress än att så inte är fallet (se rättsfallet ”Plakatet” NJA 2019 s. 279). Det är inte bara texter som är att anse som skrifter och kan om- fattas av tryckfrihetsförordningen. Även bilder, med eller utan åt- följande text, anses vid tillämpningen av den som skrifter (1 kap. 2 § fjärde stycket). Symboler, ritningar, fotografier och teckningar kan därför omfattas. En symbol på t.ex. en tröja, armbindel, flagga eller banderoll kan alltså omfattas av tryckfrihetsförordningen. Det av- görande är om det som enligt förordningen ska anses som en skrift är tryckt eller försedd med ursprungsuppgifter.13 Ändrade mediegrundlagar (SOU 2016:58), Del 1 s. 150 f. 12Yttrandefrihetsgrundlagen och Internet. Utvidgat grundlagsskydd och andra frågor om tryck- och yttrandefrihet (SOU 2001:28), Del 2 s. 368 f. 13Se Rasistiska symboler. Praxisgenomgång och analys (2019:27) s. 42 f. och där gjorda hänvis- ningar. Kravet på spridning kommer till uttryck i 1 kap. 3 § tryckfrihets- förordningen. För att förordningen ska vara tillämplig krävs att skriften är utgiven. En skrift anses utgiven när den har lämnats ut till försäljning eller för spridning på annat sätt i (1 kap. 3 § andra stycket). Utgivning föreligger så snart något exemplar av skriften i tryckt skick lämnats ut för spridning till andra än dem som befinner sig i en mindre, sluten krets. När det gäller tryckta plakat, affischer eller liknande kan utgivning ske t.ex. genom att ett plakat bärs om- kring i en folksamling eller genom att en affisch anslås offentligt. Skrif- ten måste dock vara behörigen utlämnad. En skrift som t.ex. spritts av misstag anses inte utgiven (se rättsfallet ”Flaggan” NJA 2019 s. 72 p. 9 och där gjorda hänvisningar). Utgivningen utgör startpunkten för möjligheten att ingripa mot en skrift enligt tryckfrihetsförordningen. Om utgivning inte har skett ska talan avvisas (se rättsfallet NJA 1959 s. 495). Det s.k. cen- surförbudet i 1 kap. 8 § tryckfrihetsförordningen medför att det inte heller är möjligt att med stöd av vanlig lag ingripa mot skriften före utgivningstidpunkten. Yttrandefrihetsgrundlagen är i huvudsak tillämplig på två olika kommunikationstekniker: dels överföringar av ljud, bild eller text som sker med hjälp av elektromagnetiska vågor, t.ex. radio och tv, dels tekniska upptagningar (1 kap. 2–9 §§). Med tekniska upptag- ningar avses upptagningar som innehåller text, bild eller ljud och som kan läsas, avlyssnas eller på annat sätt uppfattas endast med tekniskt hjälpmedel, t.ex. cd-skivor och dvd-skivor (1 kap. 2 §). Vad gäller kra- vet på spridning av tekniska upptagningar liknar regleringen den som gäller för skrifter. Yttrandefrihetsgrundlagen är således tillämplig på tekniska upptagningar som är utgivna (1 kap. 8 §). När det gäller överföringar med hjälp av elektromagnetiska vågor har begreppet program särskild betydelse. Yttrandefrihetsgrund- lagen är som huvudregel tillämplig på sändningar av program som är riktade till allmänheten och avsedda att tas emot med tekniska hjälp- medel (1 kap. 3 § första stycket). Detta betyder att sändningen ska vara riktad till alla som önskar ta emot den. Överföringen startas av sändaren och mottagaren är bara aktiv genom att slå på mottagar- apparaten och välja kanal. Bestämmelsen om program omfattar i första hand traditionella ljudradio- och tv-sändningar. Genom ett särskilt tillägg har bestämmelsen gjorts tillämplig även på vissa direkt- sända och – om starttidpunkten inte kan bestämmas av mottagaren –inspelade program ur en databas (1 kap. 3 § andra stycket). Här avses i första hand s.k. webbsändningar på internet.14 Privatperso- ners sändningar via internet kan alltså uppfylla kraven för grundlags- skydd, se rättsfallet ”Facebookmålet” NJA 2018 s. 562.15 Andra databasöverföringar än webbsändningar kan omfattas av grundlagsskyddet genom den s.k. databasregeln (1 kap. 4 §). Ytt- randefrihetsgrundlagen kan vara tillämplig på sådan spridning som sker via internet på webbplatser knutna till massmedieföretag eller till någon annan om det finns utgivningsbevis för verksamheten (se 1 kap. 4 § och rättsfallet NJA 2007 s. 805 II).16 En förutsättning för grundlagsskydd är att informationen på databasen tillhandahålls allmänheten och att databasens innehåll endast kan ändras av den som driver verksamheten (jfr dock 1 kap. 4 § andra stycket i det föl- jande). Ett grundläggande krav för att databasverksamhet ska skyd- das enligt yttrandefrihetsgrundlagen är alltså att den som driver verksamheten råder över innehållet. Detta är en förutsättning för att utgivaren ensam ska kunna ansvara för det som publiceras, se mer om det s.k. ensamansvaret i det följande. Att innehållet ska tillhanda- hållas allmänheten innebär att vem som helst ska kunna ta del av detta. anges i yttrandefrihetsgrundlagen att även om viss information i en databas har tillförts av någon annan än den som driver verksamheten gäller grundlagen för sådana delar av databasen där det framstår som klart att informationen härrör från den som driver verksamheten (1 kap. 4 § andra stycket).17 Bestäm- melsen utgör ett slags undantag från det beskrivna kravet på att en databas, för att omfattas av yttrandefrihetsgrundlagen, inte ska kunna ändras av mottagarna. Bakgrunden till bestämmelsen är rätts- fallet NJA 2014 s. 128, i vilket fann att en databas omfattades av databasregeln trots att mottagarna kunde tillföra 14Se bl.a. Yttrandefrihetsgrundlagen och Internet (prop. 2001/02:74) s. 41 och SOU 2016:58, Del 1 s. 152 f. tryck- och yttrandefrihetskommitté föreslår i SOU 2020:45 att tillämpningsom- rådet för denna s.k. webbsändningsregel begränsas till sådana aktörer som omfattas av den s.k. databasregeln, dvs. aktörer som har automatiskt grundlagsskydd eller grundlagsskydd genom utgivningsbevis (se mer i det följande). 16För vissa aktörer gäller alltså grundlagsskyddet automatiskt, dvs. utan att någon särskild åtgärd behöver vidtas. Andra aktörer som publicerar sig på internet har möjlighet att hos Myndigheten för press, radio och tv ansöka om utgivningsbevis och på så sätt få ett s.k. fri- villigt grundlagsskydd, se 1 kap. 5–7 §§ yttrandefrihetsgrundlagen. 17Ändrade mediegrundlagar (prop. 2017/18:49). trädde ett stort antal ändringar i mediegrundlagarna i kraft, bl.a. i andra bestämmelser som reglerar grundlagsskyddet för publi- ceringar på internet. Detta skedde dock på en avskild del av webbplatsen och på ett sådant sätt att det inte medförde förlust av grundlags- skyddet för databasen i övrigt. Frågan har reglerats genom stad- gandet i 1 kap. 4 § andra stycket, som ligger i linje med Högsta dom- stolens ställningstagande. Om det klart går att åtskilja det innehåll som härrör från den som driver databasen från innehåll som tillförts av någon annan, så kan alltså yttrandefrihetsgrundlagen tillämpas på det förstnämnda innehållet. Det är hur innehållet rent objektivt fram- står för den som tar del av innehållet på t.ex. en webbplats som är avgörande för bedömningen. Hur innehållet tekniskt sett har ord- nats saknar betydelse. Bestämmelsen är tillämplig vid förekomsten av externt material på en webbplats, t.ex. användarkommentarer som inte förhandsgranskas, inbäddade länkar och flöden från sociala medier.18 I mediegrundlagarna läggs ett detaljerat skyddssystem för tryck- och yttrandefriheten fast. Systemet vilar på ett antal historiskt betingade vedertagna svenska grundprinciper som syftar till att ge ett särskilt starkt skydd för tryck- och yttrandefriheten i tryckta skrifter och vissa andra medier. En viktig del i skyddet är att inga andra begräns- ningar i tryck- och yttrandefriheten får göras än de som följer av de två grundlagarna.