sou · H9B335 · 2022-01-01 00:00:00 — Ytterligare exempel är situationer då den misstänkte inte ger tydligt uttryck för en vilja att medverka i utredningen, men då det finns skäl att tro att han eller hon faktiskt vill det. Det kan t.ex. handla om att den misstänkte visar tecken på att han eller hon vill bryta med sitt tidigare kriminella liv. Fördelen med en sådan ordning är att informationskravet inriktas på förundersökningar där frågan om strafflindring för utrednings- medverkan kan bli aktuell och att förundersökningar där sådan straff- lindring inte är aktuell (vilket troligtvis avser de allra flesta utred- ningarna) inte behöver belastas med ett onödigt informationskrav. Det finns dock tydliga nackdelar med en sådan ordning. Om information om strafflindring ska lämnas till en misstänkt enbart i fall då undersökningsledaren bedömer att det finns anled- Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott ning att anta att strafflindring kan bli aktuellt finns det en risk att sådan information ibland inte lämnas till en misstänkt som är beredd att medverka i utredningen. Det kommer nämligen ofta att vara svårt för undersökningsledaren att göra sådana bedömningar på förhand, bl.a. eftersom underlaget för bedömningarna är bristfälligt. Effekti- vitetshänsyn talar därför för att information om strafflindring bör lämnas utan att det i det enskilda fallet görs någon bedömning av om strafflindring kommer att bli aktuell. Vad som framför allt talar för en ordning där information alltid lämnas är dock att den misstänkte annars riskerar att utsättas för re- pressalier. Att information om förutsättningarna för strafflindring vid utredningsmedverkan lämnas till den misstänkte bör nämligen, vilket utvecklas närmare nedan, antecknas i förundersökningsproto- kollet. När åtal sedan väcks blir förundersökningsprotokollet, som utgångspunkt, offentligt. Om beslutet att lämna information om förutsättningarna för strafflindring grundar sig på åklagarens bedöm- ning av om det finns anledning att lämna sådan information, kan en sådan anteckning i förundersökningsprotokollet tyda på att den miss- tänkte har lämnat uppgifter om annans brott eller att han eller hon i vart fall har varit beredd att göra det. Det torde kunna uppkomma situationer då åklagarens beslut att lämna information om möjlig- heterna till strafflindring grundar sig på en felaktig bedömning; den misstänkte har inte uppgifter om annans brottslighet eller, om han eller hon har det, inte är beredd att dela med sig av uppgifterna. En anteckning i förundersökningsprotokollet om att sådan information har lämnats till den misstänkte kan då utsätta honom eller henne för fara i onödan. Det kan nämligen inte uteslutas att andra personer, vilka t.ex. ingår i samma kriminella nätverk som den misstänkte, följer rättegången och tar del av förundersökningsprotokollet när åtal har väckts. Dessa kan då också få ett felaktigt intryck av att den misstänkte har lämnat, eller avsett att lämna, uppgifter om deras brott. Det ovan sagda talar för att information om möjligheten till straff- lindring vid utredningsmedverkan bör ske genom ett standardiserat förfarande som inte tar närmare hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet. Bestämmelsen om strafflindring vid utredningsmedverkan av egen brottslighet ställer inte upp någon begränsning när det gäller vilka brott som den tilltalade står åtalad för. Detsamma föreslår vi ska gälla när det gäller strafflindring vid utredningsmedverkan av annans Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott En annan sak är att uppgifterna om annans brottslighet måste avse brott för vilket det inte är föreskrivet ett lindrigare straff än sex månaders fängelse eller försök, förberedelse eller stämpling till sådant brott om gärningen är belagd med straff. Regleringen om strafflindring vid utredningsmedverkan syftar dock framför allt till att underlätta utredningar av brott av visst allvar och som ofta är svåra att utreda. Det torde också ofta bli fråga om att tillämpa be- stämmelsen i situationer där personen (som lämnar uppgifter) är misstänkt för att ha begått förhållandevis allvarliga brott tillsammans med den eller de personer som uppgifterna avser. Det sagda talar för att det bör införas en begränsning när infor- mation om strafflindring ska lämnas till en misstänkt, vilken tar sikte på brottets – som han eller hon är misstänkt för – allvar. Enligt vår uppfattning bör sådan information lämnas när personen är misstänkt för ett brott för vilket det inte är föreskrivet ett lindrigare straff än sex månaders fängelse eller försök, förberedelse eller stämpling till sådant brott om gärningen är belagd med straff. En sådan gräns om- fattar brott vilka är vanligt förekommande inom ramen kriminella nätverk, och korresponderar med de uppgifter om annans brott som kan ge strafflindring. Några skäl för att därutöver avgränsa de situationer då det bör läm- nas information om förutsättningarna för strafflindring – t.ex. att det ska vara fråga om uppgifter om vissa brott eller brottstyper – anser Som framgår i avsnitt 3.3.2 kan brottsligheten inom ramen för de kriminella nätverken variera. Vilka typer av brott som begås i sådana sammanhang kan också förändras förhållandevis snabbt. Mot denna bakgrund anser vi att det bör införas en ordning som innebär att information om möjligheten till strafflindring vid utred- ningsmedverkan ska lämnas till en person som är misstänkt för ett brott för vilket det inte är föreskrivet ett lindrigare straff än sex månaders fängelse eller försök, förberedelse eller stämpling till så- dant brott om gärningen är belagd med straff. Vilken information som bör lämnas Syftet med att lämna information till en misstänkt om förutsätt- ningarna för strafflindring vid utredningsmedverkan är att incita- menten för honom eller henne att samarbeta i utredningen ska öka. Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott Med hänsyn till att sådan information ska lämnas i alla utredningar då en person är misstänkt för brott för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse bör informationen vara allmänt hållen. Informationen bör ange innehållet i gällande rätt, dvs. vad som gäller enligt 29 kap. 5 a § BrB, men också att utrednings- medverkan, beroende på omständigheterna, kan inverka på valet av påföljd enligt 30 kap. 4 § första stycket BrB. Det bör också tydligt framgå att några garantier aldrig kan lämnas när det gäller hur dom- stolen kommer att bedöma påföljdsfrågan. Informationen bör vidare innehålla en redogörelse för den ordning som vi föreslår i avsnitt 5.6.6, vilken innebär att åklagaren – om han eller hon gör bedömningen att en tilltalad har lämnat uppgifter som är av väsentlig betydelse för utredningen av brott enligt 29 kap. 5 a § första stycket BrB – ska lämna ett påföljdsförslag i stämningsansökan. När informationen om strafflindring ska lämnas När en förundersökning har kommit så långt att någon skäligen miss- tänks för brottet, ska den misstänkte när han eller hon hörs, enligt 23 kap. 18 § första stycket RB, underrättas om misstanken. I sam- band med att sådan information lämnas till den misstänkte ska, en- ligt 12 § FUK, han eller hon också underrättas om sina rättigheter, bl.a. om sin rätt att anlita försvarare och under vissa förutsättningar få en offentlig försvarare förordnad, få del av utredningsmaterialet, vid behov biträdas av tolk och få handlingar översatta samt inte be- höva medverka till utredningen av egen skuld. Enligt vår uppfattning är det lämpligt att också information om förutsättningarna för strafflindring vid utredningsmedverkan läm- nas till den misstänkte i samband med att han eller hon underrättas om brottsmisstanken. Det ger honom eller henne möjlighet att i ett tidigt skede av utredningen överväga om han eller hon vill medverka på ett sådant sätt som ger möjlighet till strafflindring. Med hänsyn till att information endast bör lämnas i fall då det föreligger miss- tanke om brott för vilket det är föreskrivet fängelse , kommer den misstänkte, som regel, att få en offentlig för- svarare förordnad för sig (21 kap. 3 a § första stycket RB) och för- undersökningen kommer i de allra flesta fall att ledas av en åklagare. Mot bakgrund av att informationen som lämnas är av allmän karaktär Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott ser vi dock inte skäl för att undersökningsledare i sådana fall måste vara en åklagare. Sådan information bör alltså kunna lämnas till miss- tänkta även i polisledda förundersökningar. Om den misstänkte, efter att han eller hon har fått information om strafflindring vid ut- redningsmedverkan, uppger sig vara beredd att medverka till utred- ningen av eget eller annans brott bör dock förundersökningen – om den leds av annan än en åklagare – övertas av en åklagare. Denna fråga behandlar vi närmare i avsnitt 5.6.5. Vem som bör lämna information om strafflindring Eftersom information om möjligheten till strafflindring vid utred- ningsmedverkan endast bör innehålla en redogörelse för gällande rätt finns det inte anledning att ställa upp något krav på att en sär- skild befattningshavare, t.ex. undersökningsledaren, ska lämna in- formationen till den misstänkte. En lämplig ordning torde vara att sådan information sammanställs i en standardiserad skrift och att denna, som regel, överlämnas till den misstänkte av förhörsledaren i samband med förhör. Informationsskyldigheten bör regleras i förundersökningskungörelsen De grundläggande bestämmelserna om förundersökning i brottmål finns i 23 kap. RB. Det handlar bl.a. om förutsättningar för att inleda en förundersökning och hur den ska bedrivas. I förundersöknings- kungörelsen finns kompletterande bestämmelser, som mer i detalj reglerar vad som gäller under förundersökningen. I förundersöknings- kungörelsen regleras bl.a. vilken information som ska lämnas till olika förhörspersoner. När det gäller den som är skäligen misstänkt för brott ska han eller hon, som konstaterats, underrättas om sina rättigheter. Det handlar bl.a. om rätten att anlita biträde av för- svarare, få information om förändringar av misstanken och ta del av utredningsmaterial samt vid behov biträdas av tolk och få handlingar översatta. (Se 12–12 b §§ FUK.) Med hänsyn till att bestämmelser om information till misstänkta, men även till andra förhörspersoner, framför allt regleras i förunder- sökningskungörelsen framstår det som lämpligt att även den före- Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott slagna bestämmelsen om information angående förutsättningarna för strafflindring vid utredningsmedverkan regleras i förundersöknings- kungörelsen. Mot bakgrund av att den informationen inte handlar om att upplysa den misstänkte om en rättighet motsvarande de rättigheter som bestämmelserna 12–12 b §§ tar sikte på, bör infor- mationsbestämmelsen regleras i en särskild paragraf, 12 c §. Dokumentation av information om strafflindring I 23 kap. 21 § RB framgår att det vid en förundersökning ska föras protokoll över vad som förekommit av betydelse för utredningen. I 20 § FUK regleras närmare vad som ska antecknas i förundersök- ningsprotokollet. Stora krav ställs på undersökningsledarens objek- tivitet. Inte bara sådant material som med tydlighet kan sägas vara av direkt betydelse ska tas med i protokollet utan även sådant material som från den misstänktes och försvararens sida kan vara av betydelse (se m.fl., Förundersökningskungörelsen, En kom- mentar, version 1B, kommentaren till 9 §). Att information har lämnats till en misstänkt angående förutsätt- ningarna för strafflindring vid utredningsmedverkan är, enligt vår uppfattning, av sådan vikt att det bör antecknas i förundersöknings- protokollet. En bestämmelse om det bör därför föras in i 20 § FUK. 5.6.5Förfarandet under förundersökningen i fall då den misstänkte medverkar till utredningen av brott I det föregående avsnittet har vi föreslagit att den som skäligen miss- tänks för brott för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse ska informeras om förutsättningarna för strafflindring vid utredningsmedverkan. Informationen bör lämnas i samband med att han eller hon underrättas om brottsmisstanken. Om den misstänkte är beredd att medverka till utredningen av brott aktualiseras vissa grundläggande frågor angående om, och i så fall på vilket sätt, den misstänkte ska kunna få fördjupad information angående förutsättningarna för strafflindring samt vem som då bör ge sådan information. Därutöver finns det flera praktiska frågor av Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott mer eller mindre komplicerad karaktär som är beroende av de upp- gifter som den misstänkte uppger sig vara beredd att lämna. Vad som framför allt kommer att påverka och komplicera förfarandet under förundersökningen är om den misstänkte uppger att han har upp- gifter om brott som han eller hon inte själv har deltagit i och som helt saknar koppling till den aktuella förundersökningen. I det följande redovisar vi vissa allmänna utgångspunkter som vi anser bör gälla när det gäller kommunikationen mellan åklagaren och den misstänkte. I vissa fall ser vi behov av författningsändringar. Allmänt när det gäller kommunikationen mellan åklagaren och den misstänkte Bedömning: Om den misstänkte förklarar att han eller hon är beredd att medverka till utredningen av brott bör utredningen inte anses vara av enkel beskaffenhet och den bör då alltid ledas av en åklagare. Åklagaren ska då kunna ge fördjupad information till den misstänkte angående förutsättningarna för strafflindring vid utredningsmedverkan. Det får dock inte ske på ett sådant sätt att det riskerar att strida mot förbudet mot otillbörliga förhörs- metoder i 23 kap. 12 § RB. För att en ordning som ger möjlighet till strafflindring vid utred- ningsmedverkan ska kunna tillämpas i praktiken är det väsentligt att den är så förutsägbar för den misstänkte som möjligt. En viktig ut- gångspunkt är därför att när den misstänkte har förklarat sig beredd att medverka till utredningen av eget eller annans brott, så bör han eller hon få så relevant och tydlig information som möjligt angående förutsättningarna för strafflindring. Det kan förutsättas att den misstänkte vill ha tydlig information från undersökningsledaren om möjligheterna till strafflindring. En- ligt vår uppfattning är det också lämpligt att så sker. Undersöknings- ledaren bör i detta skede kunna ge fördjupad information till den misstänkte angående förutsättningarna för strafflindring och hur stor straffreduktionen typiskt sett skulle kunna bli. Undersöknings- ledaren bör dock inte inleda några förhandlingar om straff med den misstänkte. I avsnitt 5.6.6 föreslår vi däremot, att när åtal väcks så ska åklagaren, under förutsättningar att han eller hon bedömer att Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott det finns skäl för strafflindring på grund av utredningsmedverkan, lämna ett påföljdsförslag. Den som ska lämna fördjupad information om förutsättningarna för strafflindring till den misstänkte bör ha goda kunskaper inte bara om den aktuella strafflindringsgrunden, utan också om påföljds- systemet i stort. Detta talar för att det alltid bör vara en åklagare som lämnar sådan information till den misstänkte. För samma slutsats talar också den ordning som vi föreslår nedan, som innebär att åkla- garen – om han eller hon gör bedömningen att den tilltalade har läm- nat uppgifter som är av väsentlig betydelse för utredningen av brott –ska lämna ett påföljdsförslag i stämningsansökan. Det är både lämpligt och ändamålsenligt om åklagaren som lämnar ett påföljds- förslag också har lämnat den fördjupade informationen om straff- lindring till den misstänkte under förundersökningen. Den fördjupade informationen får självfallet inte lämnas på så- dant sätt att den riskerar att strida mot förbudet mot otillbörliga för- hörsmetoder enligt 23 kap. 12 § RB. Det innebär bl.a. att den inte får presenteras på sådant sätt att den misstänkte upplever sig pressad att lämna uppgifter eller att han eller hon förespeglas några garantier. När det gäller behovet av att reglera att åklagaren, i den situation som vi beskrivit, ska ta över ledningen av förundersökningen gör vi följande överväganden. I 23 kap. 3 § första stycket RB anges att om en förundersökning inletts av eller Säkerhetspolisen och saken inte är av enkel beskaffenhet, så ska ledningen av förundersökningen över- tas av åklagare så snart någon skäligen kan misstänktas för brottet. Åklagaren ska också i annat fall överta ledningen när det är motiverat av särskilda skäl. och har i samråd utarbetat riktlinjer för ledning av förundersökning i brottmål (se PM 2019:11). I föreskrifterna anges vad som avses med utredningar av enkel be- skaffenhet och när en utredning ska ledas av åklagare. Bland annat framgår att åklagare ska överta ledningen av förundersökningen när brottet är svårbedömt eller det annars med hänsyn till utredningens art är påkallat att åklagaren leder förundersökningen. Med hänsyn till att information om strafflindring vid utrednings- medverkan endast ska lämnas i fall då en person är skäligen misstänkt för brott för vilket det är föreskrivet fängelse eller försök, förberedelse eller stämpling till sådant brott om gär- Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott ningen är belagd med straff, kommer den som leder förundersök- ningen oftast att vara en åklagare. Om sådan information har lämnats till en misstänkt i en polisledd utredning, och han eller hon därefter förklarar sig vara beredd att medverka till utredningen av egen eller annans brottslighet, anser vi att utredningen kan anses vara av enkel beskaffenhet. Som konstaterats kräver den fördjupade informationen som bör lämnas till den misstänkte goda kunskaper om påföljdssystemet i stort. Om åklagaren anser att det finns förut- sättningar för strafflindring ska han eller hon också, redovisa sin uppfattning genom ett påföljdsförslag i stämningsansökan. Det sagda innebär att när den misstänkte förklarar att han eller hon är beredd att medverka till utredningen av brott kan utredningen inte längre anses vara av enkel beskaffenhet och ledningen av den bör tas över av en åklagare. Vi anser att det inte finns behov av att i lag eller för- ordning särskilt reglera att så ska ske. Vi ser inte något behov av att reglera att åklagaren kan lämna för- djupad information om förutsättningarna till strafflindring till den misstänkte, inte heller hur den bör förmedlas. Som framgår nedan anser vi dock att bör analysera om det finns behov av att ta fram interna riktlinjer när det gäller hur förundersök- ningsarbetet bör bedrivas i sådana situationer. Det framstår som självklart att den misstänktes försvarare ska vara närvarande när åklagaren lämnar fördjupad information om förutsättningarna för strafflindring. Den misstänkte lämnar uppgifter om eget brott I de situationer då den misstänkte lämnar uppgifter om egen brotts- lighet kommer det, som regel, att handla om uppgifter som är rele- vanta i den aktuella utredningen. Åklagaren kan då i princip omgå- ende förmedla fördjupad information till den misstänkte angående förutsättningarna för strafflindring. Det kan bl.a. handla om att åkla- garen ger viss övergripande information om vad utredningsmedver- kan skulle kunna medföra i det aktuella fallet. Åklagaren bör t.ex. kunna ge information om vad som utgör en ”normal” reduktion för strafflindring och att det sätts i relation till dels uppgifternas bety- delse för utredningen, dels det förväntade straffvärdet för den aktu- ella brottsligheten. Åklagaren bör också, på ett generellt plan, kunna Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott svara på frågor om det kan komma att bli aktuellt med en icke fri- hetsberövande påföljd till följd av uppgiftslämnandet. Åklagaren måste dock vara tydlig med att det är först efter att den misstänkte har lämnat de konkreta uppgifterna som åklagaren kan göra en be- dömning av om dessa har varit av väsentlig betydelse för utredningen och på vilket sätt de bör inverka på påföljden. Den misstänktes uppgifter om egen brottslighet ska lämnas inom ramen för ett förhör. Det innebär bl.a. att uppgifterna ska tas in i förundersökningsprotokollet (jfr 23 kap. 6 § RB och 22 § andra och tredje styckena FUK). Som framgår nedan föreslår vi en ordning som innebär att åkla- garen, om han eller hon gör bedömningen att en tilltalad har lämnat uppgifter som är av väsentlig betydelse för utredningen av brott, ska redovisa sin uppfattning genom ett påföljdsförslag i stämningsansökan. Även om förslaget bör utgå från omständigheterna då åtal väcks bör åklagaren under utredningen kunna informera den misstänkte såväl om att han eller hon avser att lämna ett påföljds- förslag som hur förslaget är tänkt att se ut. Sådan information bör dock lämnas till den misstänkte först då utredningen kommit så långt att åklagaren har en tydlig uppfattning i påföljdsfrågan. Den misstänkte lämnar uppgifter om annans brott Att en misstänkt lämnar uppgifter om annans brott kan aktualiseras i olika typer av situationer. Uppgifterna kan avse brott som utreds i den utredning som den misstänkte förekommer i eller brott i en helt annan utredning. Det kan också avse brott som inte är kända eller brott som inte längre utreds. Uppgifter om annans brott som utreds i samma förundersökning Erfarenheterna från framför allt talar för att när en misstänkt lämnar uppgifter om annans brott så kommer det oftast att avse upp- gifter som utreds i samma utredning som den misstänkte (uppgifts- lämnaren) förekommer i. Som konstaterats torde det i det stora fler- talet fall handla om brott som den misstänkte har begått tillsammans med andra eller om brott som har ett nära samband med den miss- tänktes brottslighet. Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott I sådana situationer ser vi att kommunikationen mellan åklagaren och den misstänkte bör kunna ske i huvudsak enligt vad som bör gälla när den misstänkte lämnar uppgifter om egen brottslighet. Uppgifter om annans brott som utreds i en annan förundersökning Även om det kan förväntas vara sällan förekommande att den miss- tänkte lämnar uppgifter om annans brott som är föremål för utred- ning i en annan brottsutredning innefattar dessa situationer vissa frågor som särskilt bör uppmärksammas. En förundersökning inleds och bedrivs, formellt sett, av under- sökningsledaren. Han eller hon har också ansvar för förundersök- ningen i sin helhet. (Se 1 a § FUK.) Detta innebär att det är undersökningsledaren i varje enskild för- undersökning som bestämmer vilka utredningsåtgärder som ska vid- tas, bl.a. vilka personer som ska höras. Undersökningsledaren ansva- rar också för att utredningen bedrivs på ett sådant sätt att den inte riskerar att skadas. Som regel innebär det att ingen, som inte arbetar i utredningen, har insyn i den innan åtal väcks. Den misstänkte, och hans eller hennes försvarare, har dock rätt att fortlöpande, i den mån det kan ske utan men för utredningen och med de begränsningar som följer av 10 kap. 3 och 3 a §§ OSL, ta del av det som förekommit vid förundersökningen (se 23 kap. 18 och 18 a §§ RB). I fall då en misstänkt är beredd att lämna uppgifter som är av be- tydelse i en annan brottsutredning än den som han eller hon före- kommer i har åklagaren (åklagare 1) som leder utredningen som den misstänkte förekommer i (utredning 1) inte någon insyn i den andra utredningen (utredning 2). Åklagare 1 har därmed högst begränsade möjligheter att värdera om den misstänktes uppgifter är av sådan karaktär att de kan vara av väsentlig betydelse. Det är endast åklaga- ren som leder den utredning som uppgifterna är relevanta för (åkla- gare 2) som kan göra en sådan bedömning. Det är därför också alltid åklagare 2 som, med beaktande av sin objektivitetsplikt, ska bestämma om det finns anledning att höra den misstänkte i utredningen.