sou · H9B335 · 2022-01-01 00:00:00 — Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott eftersom uppgifterna som den tilltalade lämnar om andras brott, som utgångspunkt, måste stödjas av annan bevisning. Några bestämmelser i lag eller förordning om att åklagare ska informera en misstänkt om förutsättningarna för strafflindring vid utredningsmedverkan finns inte. Däremot har Rigsadvokaten tagit fram retningslinjer angående i vilka fall och på vilket sätt sådan infor- mation ska lämnas till en misstänkt under förundersökningen. 1.Informationen bör endast lämnas när det föreligger misstanke om ett allvarligare brott, t.ex. grova narkotika- eller våldsbrott. 2.Informationen bör lämnas endast när det efter en konkret värder- ing av omständigheterna i fallet finns skäl till det. 3.En jurist hos polisen ska besluta om sådan information ska läm- nas till den misstänkte. 4.Informationen ska lämnas till den misstänkte av en jurist. Den misstänktes försvarare ska då vara närvarande eller underrättas om att den misstänkte kommer att få sådan information. Detta för att försvararen ska ha möjlighet att vara närvarande. 5.Den misstänkte ska, mycket tydligt, informeras om att det inte finns någon garanti för att uppgifterna om andras brott som han eller hon lämnar leder till straffnedsättning. 6.Den jurist som lämnat informationen till den misstänkte ska an- teckna det i ett protokoll. I vissa fall lämnas informationen efter det att den misstänkte eller dennes försvarare meddelat åklagaren att han eller hon vill erkänna. Inom ramen för den ordning som finns i med s.k. be- kännelsedomar är det också naturligt att lämna information om straff- lindring vid utredningsmedverkan när information lämnas om för- farandet som tillämpas i sådana mål. Det är , inte åklagaren, som lämnar informa- tion till den misstänkte om möjligheterna till skydd. Några bestämmelser i lag eller förordning om att åklagaren ska redovisa sin uppfattning i påföljdsfrågan till domstolen finns inte. Rigsadvokaten har dock tagit fram retningslinjer även för sådana fall. Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott 1.I mål mot en person – vilken har pekats ut som skyldig av en annan misstänkt eller där en annan misstänkt har lämnat ”belastande for- klaringer” mot honom eller henne efter att fått information om strafflindring – ska anteckningarna om att sådan information har lämnats till en misstänkt ingå i akten i målet mot den som upp- gifterna avser. 2.Om en misstänkt har lämnat uppgifter om annans brott och dessa uppgifter får betydelse i målet mot den som uppgifterna avser, ska åklagaren, under domstolsförhandlingen, upplysa rätten om detta. Vid domstolen är åklagaren som regel tydlig med vilken straffreduk- tion den tilltalade bör få som en konsekvens av att han eller hon har samarbetat under utredningen. I finsk lag finns det inte någon bestämmelse som ger möjlighet till strafflindring för den som medverkar till utredning av någon annans brottslighet. I 78 § norska straffeloven listas förmildrande omständigheter som ska beaktas vid straffmätningen. Såsom i den danska straffeloven handlar det om omständigheter vilka helt eller delvis motsvarar straff- lindringsgrunderna i 29 kap. 5 § BrB. Till skillnad från den svenska – men i enlighet med den danska – regleringen finns också, i punkten f, en möjlighet att beakta att gärningspersonen lämnat uppgifter om annans brott; det ska beaktas om gärningspersonen i väsentlig grad har bidragit till att andra brott har klarats upp. Bestämmelsen infördes inom ramen för en större reform, som bl.a. avsåg att i lag reglera strafflindringsgrunder vilka tidigare hade följt av praxis. I förarbetena framhöll departementet att införan- det av en strafflindringsgrund för upplysningar som en gärnings- person lämnat om annans brottslighet reser frågor av principiell karaktär. Det ansågs dock att i en reform som syftar till att göra lagen mer fullständig och informativ krävs goda skäl för att utesluta en Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott omständighet som redan tillämpas i praxis och därför i ett inte obe- tydligt antal mål redan påverkar straffmätningen. Invändningarna mot bestämmelsen ansågs också i stor utsträckning dämpas genom att ett väsentlighetsrekvisit infördes. Stor vikt lades även vid bestäm- melsens signaleffekt; det ska löna sig att bistå med information som leder till att brott kan utredas och bekämpas. Viss vikt lades även vid att en motsvarande bestämmelse finns i den danska straffeloven. (Se Ot.prp. nr 8, 2007–2008, s. Bestämmelsen ger möjlighet till strafflindring för uppgifter om brott som gärningspersonen själv deltagit i, men också om brott som han eller hon inte varit delaktig i. Något krav på koppling mellan den tilltalades brott och hans eller hennes uppgifter om annans brott finns alltså inte. (Se bl.a. Høyesterets avgörande Rt. 2007 s. 1056 och , Straffeloven 2005. Lovkommentar, 78 §, Juridika, version .) I avgörandet Rt. 2012 s. 330 har Høyesteret angett tre omständig- heter som framför allt bör beaktas vid straffreduktion för uppgifter om annans brott, nämligen 1.omfattningen av gärningspersonens samarbete med de rätts- vårdande myndigheterna, 2.vilken betydelse gärningspersonens samarbete har haft för utred- ningen, och 3.vilka risker som gärningspersonen har utsatt sig för till följd av att han eller hon har samarbetat med de rättsvårdande myndigheterna. Vid möte med företrädare för det norska rättsväsendet har följande framkommit. Bestämmelsen tillämpas i praktiken och då typiskt sett när det är fråga om organiserad brottslighet där flera personer begått ett eller flera brott. Vad som framför allt är väsentligt vid bedömningen om strafflindring ska ske är om uppgifterna haft betydelse för utredningen av annans brott. Andra omständigheter än de som anges i rättsfallet Rt. 2012 s. 330, t.ex. att det varit av betydelse för en målsägande att brottet utretts, tillmäts som regel ingen eller mycket liten vikt. Vid domstolen är åklagaren som regel mycket tydlig med vilken straffreduktion som åklagaren anser att den tilltalade bör få som en konsekvens av att han eller hon har samarbetat under utredningen. Åklagaren kan t.ex. ange att den tilltalades straff bör reduceras med Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott till följd av hans eller hennes samarbete. Som regel följer rätten åklagarens förslag på straffreduktion. Domstolen har begränsad information om hur förundersöknings- arbetet bedrivs. Det gör att domstolen i vissa fall, särskilt när det gäller uppgifter som avser andra brottsutredningar än den som är föremål för domstolens prövning, har svårt att värdera i vilken ut- sträckning som en uppgift har varit av betydelse för utredningen. Domstolen har också begränsade möjligheter att bedöma och vär- dera vad som är det verkliga skälet till att en misstänkt valt att sam- arbeta med de rättsvårdande myndigheter samt hur hans eller hennes relationer till andra kriminella personer ser ut. Domstolen kan besluta om stängda dörrar när frågan om den till- talades bidrag till utredningen behandlas vid domstolen. Det finns inte någon reglering som anger att information om straffreduktion ska förmedlas till en misstänkt. Riksadvokaten har dock tagit fram vissa riktlinjer (rundskriv) som bl.a. anger att sådan information ska lämnas till en misstänkt. Den misstänkte måste ock- så skriftligen bekräfta att han eller hon tagit del av informationen. Ofta tas frågan om förutsättningarna för straffreduktion upp vid förhör. Försvararen informerar också sin klient om möjligheterna till strafflindring. Åklagaren är förhållandevis konkret mot den miss- tänkte när det gäller vilken reduktion som åklagaren, i utbyte mot uppgifter om egen eller andras brott, kan komma att föreslå för dom- stolen. Det förekommer att åklagaren ger den misstänkte ett skrift- ligt besked angående frågan om straffreduktion. Även beträffande mindre allvarliga brott kan åklagaren och den misstänkte ”föra diskus- sioner” om straffreduktion. Inom ramen för diskussionen om straffreduktion mellan åklaga- ren och den misstänkte kan också frågan om skyddsåtgärder beröras. Det kan t.ex. handla om skyddsprogram eller vilken anstalt den miss- tänkte ska placeras på. Åklagaren kan inte ge den misstänkte några garantier, men däremot ”signaler” om vad som kan göras. En misstänkt som samarbetar i utredningen genom att lämna upp- gifter om organiserad brottslighet får ofta ”ett regim” kring sig som påminner om ett vittnesskyddsprogram. Han eller hon får bl.a. en sär- skild kontakt hos polisen. Bestämmelsen om strafflindring för uppgifter som bidrar till att annans brott upp tillämpas ofta i anslutning till att den miss- tänkte lämnar uppgifter om egen brottslighet. Såvitt känt har regel- Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott verket inte medfört några förändringar – såsom en högre grad av självjustis eller ett hårdare klimat på anstalterna – i de kriminella miljöerna. I den offentliga utredningen (NOU 2016:24) övervägdes om det bör genomföras ändringar av den norska straff- processlagen som innebär större möjligheter för åklagare att träffa överenskommelser med misstänkta bl.a. om åtalsbegränsning och påföljd (s.k. plea bargaining). I sammanhanget angav utredningen bl.a. följande (se a. NOU s. 378 f.). Särskilt effektivitetshänsyn talar för att åklagaren i viss utsträck- ning bör ha möjlighet att garantera en misstänkt en mildare behand- ling om han eller hon erkänner eller ger information om någon annans brott. En önskan om effektivitet kan dock inte motivera föränd- ringar som innebär att rättssäkerheten för den misstänkte försämras. Erfarenheterna från andra länder visar också att s.k. plea bargaining bl.a. kan leda till att principen om likabehandling frångås samt miss- bruk. En sådan ordning reducerar även domstolarnas roll som kon- trollorgan. Att lösa straffrättsliga frågor genom överenskommelser kan dessutom medföra att allmänhetens insyn i rättsprocessen minskar, vilket i sin tur riskerar att minska förtroendet för rättssystemet. För straffsystemets legitimitet är det av väsentlig betydelse att åklagarens uppgift att utkräva ansvar sker utifrån objektiva kriterier. Ett kronvittnessystem13 är särskilt problematiskt, framför allt efter- som det strider mot föreställningen om att ingen ska kunna köpa sig fri från ansvar genom att ange någon annan. Bevisvärdet av de upp- gifter som ett kronvittne lämnar kan också ifrågasättas. Han eller hon kan vilja förminska sitt eget ansvar och överdriva andras ansvar, och därigenom stärka sin egen förhandlingsposition. framhöll utredningen att ett kronvittnessystem antag- ligen kan vara ett effektivt sätt att motarbeta kriminalitet där flera personer är involverade – typiskt sett allvarlig ekonomisk och orga- niserad brottslighet. Att sådana brott i större utsträckning upp kan också ha vissa preventiva effekter. Det är dock mycket oklart vilka positiva effekter som ett kronvittnessystem kan föra med sig. Det finns också betydande osäkerhet angående vilka kon- sekvenser det för med sig, såväl inom som utom rättssystemet. Det kan exempelvis inte uteslutas att de kriminella miljöer som man 13I utredningen anges att kronvittnessystem öppnar upp för möjligheten till straffrihet för miss- tänkta som bidrar med upplysningar om någon annans brott (se a. NOU s. 366). Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott syftar till att motverka utvecklar parallella rättsordningar och andra förhållningsregler, vilket i sin tur kan försvåra möjligheten att få in- formation från de miljöerna. Mot bakgrund av de ovan redovisade övervägandena ansåg utred- ningen att det inte borde införas en ordning som innebär en möjlig- het för åklagare att förhandla med misstänkt om frågan om åtal (”av- gjørelsen av påtalespørsmålet”) eller om hur brottet ska rubriceras. Utredningen ansåg däremot att det var långt mindre problema- tiskt med en ordning där åklagaren kan ge den misstänkte ett för- handsbesked om vilket straff som man kommer att yrka på. Det framhölls att frågan om vilket straff som ska dömas ut ofta bedöms skönsmässigt och att det är viktigt för den misstänkte att veta vilket straff åklagaren anser är det riktiga. Att parterna har en dialog om betydelsen av att den misstänkte erkänner eller ger upplysningar, kommer, enligt utredningen, kunna bidra till att realisera syftet med reglerna om straffnedsättning. I praxis ges misstänkta också generell information om reglerna om straffnedsättning. Ett förhandsbesked om straffyrkandet ökar också förutsägbarheten för den misstänkte. På grund av de betänkligheter som finns angående ett kronvittnes- system borde, enligt utredningen, åklagaren inte kunna ge ett straff- besked enbart på grund av uppgifter om brott som någon annan be- gått. För att ge ett sådant besked bör det krävas att den misstänkte erkänner eller ger andra upplysningar av betydelse angående egen brottslighet. Om detta villkor är uppfyllt får åklagaren dock, vid straffyrkandet, beakta även att den misstänkte bidragit till uppklar- ingen av annans brott (jfr 78 § f straffeloven). När det gäller frågan om i vilken utsträckning som åklagarens straffyrkande ska inverka på domstolens möjlighet att besluta om straff gjorde utredningen följande överväganden. Domstolen bör som regel inte döma ut ett strängare straff än vad åklagaren yrkat. Rätten bör dock inte vara förhindrad att gå utöver åklagarens yrkande, även när ett straffbesked avgetts till den misstänkte. En ordning där åkla- garen kan binda domstolen skulle ge parterna en alltför långtgående möjlighet att styra frågan om vilket straff som ska dömas ut. Det kan då utvecklas en praxis där frågan om vilket straff som ska dömas ut blir en ren förhandlingsfråga utan möjlighet till offentlig insyn. En sådan ordning bryter också med det ansvar som domstolarna har att säkerställa likabehandling, men även med Høyesterets möjlighet att utveckla vägledande påföljdspraxis. Domstolen bör som utgångs- Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott punkt kunna fastställa det straff som anses korrekt, men den bör visa återhållsamhet med att överpröva åklagarens bedömning av vad som är ett korrekt straff med hänsyn till att den misstänkte samarbetat. Domstolen ska kunna gå utöver åklagarens yrkande endast om det framstår som klart att det straff som fastställs annars blir oriktigt.14 Betänkande bereds inom det norska regerings- kansliet. 5.5.3Övriga länder inom EU Enligt artikel 216 (1–8) i den belgiska straffprocesslagen15 kan åkla- garen träffa en överenskommelse om strafflindring med en person som bidrar till utredningen av någon annans brott. Det måste i så- dana fall vara fråga om väsentliga, avslöjande, ärliga och fullständiga uppgifter om annans brott eller försök till brott, samt om hans eller hennes eventuella egna inblandning i brottet. En sådan överens- kommelse får dock bara träffas angående uppgifter om vissa brott.16 För att kunna träffa en sådan överenskommelse måste omständig- heterna dessutom vara sådana att utredningsläget kräver det; det måste bedömas att utredningen inte kan drivas framåt på något annat sätt. Möjligheten för åklagaren att träffa en överenskommelse enligt ovan är inte begränsad till just strafflindring. Överenskommelsen kan också omfatta frågan om hur straffet ska verkställas, t.ex. på vilken anstalt ett fängelsestraff ska avtjänas. Uppgifter som en person lämnar om annans brott får beaktas som bevis endast under förutsättning att de har stöd av annan bevisning i målet. I svaret från anges inte om, och i så fall i vilken utsträck- ning, den överenskommelse som åklagaren kan träffa med en miss- tänkt är bindande för domstolen. Sedan bestämmelsen om strafflindring vid utredningsmedverkan infördes har den endast tillämpats . 14”… fremstår som klart at reaksjonsfastsettelsen vil bli feil”. 15The Criminal Code by the law of 22 2018. 16I svaret framgår inte närmare vilka typer av brott det handlar om. Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott I artikel 132-78 i den franska strafflagen regleras möjligheten för en domstol att, när vissa särskilda omständigheter föreligger, fatta be- slut om strafflindring eller påföljdseftergift för en tilltalad som har bidragit till utredningen av någon annans brott. Ett sådant beslut kan fattas när någon som har begått ett mycket allvarligt brott lämnar uppgifter om annans brott.17 Det måste också vara fråga antingen om en medbrottsling till den tilltalade eller om ett brott som har en koppling till eller är av samma typ som det brott som den tilltalade har begått. Om åklagaren eller förundersökningsdomaren anser att den till- talade har lämnat uppgifter som innebär att strafflindring bör ske ska framställan om det göras till den domstol som ska pröva den tilltala- des skuld.18 En fällande dom får inte grundas endast på uppgifter från en per- son som har lämnat uppgifter i utbyte mot strafflindring. Enligt artikel 721-3 finns även en möjlighet för domstolen att besluta om strafflindring efter en fällande dom. Beslut om strafflind- ring i sådana fall kan fattas om den dömde har lämnat uppgifter som gjort det möjligt att förhindra någon från att begå ett brott eller att stoppa ett brott som någon annan påbörjat. Straffet kan då reduceras med maximalt en tredjedel av det (tidigare) utdömda straffet. Bestämmelserna tillämpas i begränsad utsträckning. De har fram- för allt tillämpats när det har varit fråga om mycket allvarliga brott. De franska myndigheterna kan dock inte ange mer precist hur ofta regleringen tillämpas. Uppgifter från s.k. kronvittnen har ofta varit avgörande för att lag- föra personer som begått brott. Regelverket har också ökat de rätts- vårdande myndigheternas förståelse för hur vissa kriminella organisa- tioner fungerar. 17Cirka 30 av de allvarligaste brotten, såsom mord, grova narkotikabrott och terroristbrott, omfattas av bestämmelsen. 18Några uppgifter angående om åklagaren, eller någon annan, kan träffa en överenskommelse eller på annat sätt föra diskussioner med en misstänkt om strafflindring framgår inte av svaret från de franska myndigheterna. Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott Enligt artikel 48 (3) i den kroatiska strafflagen19 får en domstol döma ut ett mildare straff än vad som anges i en straffbestämmelse om åklagaren och den åtalade har träffat en överenskommelse om ett lägre straff. Enligt artikel 49 (2) får straffet, i sådana fall, reduceras till hälften av det lägsta straff som är föreskrivet för det aktuella brottet. Straffet får dock inte understiga fängelse . I finns även särskilda strafflindringsbestämmelser för gärningspersoner som samarbetar inom ramen för utredningar om penningtvätt och kriminella sammanslutningar. Enligt artikel 265 (8) kan domstolen besluta om påföljdseftergift i fall då en person begått penningtvättsbrott. En förutsättning för ett sådant beslut är att gärningspersonen frivilligt bidragit till att in- komsten från brottet återbördas. I är det, enligt artikel 328 (1) och (2), kriminaliserat att organisera, styra eller delta i en kriminell sammanslutning. Enligt (3) i samma artikel får påföljdseftergift meddelas för den som döms för ett sådant brott, om han eller hon förhindrar brott genom att avslöja den kriminella sammanslutningen. Enligt artikel 38 (4) i den kroatiska straffprocesslagen20 får riks- åklagaren besluta att inleda ett förfarande om åtalsimmunitet för en medlem i en kriminell sammanslutning eller organisation. Riksåkla- garen får bl.a. besluta att inte väcka ett åtal om det är proportionerligt med hänsyn till det brott som gärningspersonen begått, och om det är av vikt att avslöja och åtala medlemmarna i den kriminella samman- slutningen (artikel 206e [1]). Det finns också en särskild lag21 med bestämmelser angående förfarandet vid användningen av s.k. kronvittnen. Riksåklagaren kan enligt den lagen bl.a. framställa en begäran till domstol om att ett kronvittne inte längre ska behöva avtjäna ett straff som han eller hon avtjänar (artikel 37). Riksåklagaren kan också fatta beslut om åtals- underlåtelse för ett brott som ett kronvittne har begått (artikel 45). 19The Criminal Code. 20The Criminal Procedure Act. 21Law on the Office for the Prevention of Corruption and Organised Crime. Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott Enligt sektion 47 (4) i den lettiska strafflagen22 kan domstolen vid straffmätningen beakta att den tilltalade har underlättat avslöjandet av ett brott som annan begått. Om en dömd person har medverkat till utredningen av ett brott som annan begått – och det brottet är lika allvarligt eller allvarligare än det brott som den dömde begått – kan domstolen också besluta om straffreduktion (sektion 60). Om en person, som begått ett brott, i väsentlig uträckning23 bidrar till att avslöja ett allvarligt, eller mycket allvarligt, brott kan beslut fattas om åtalseftergift.24 Detta gäller dock inte om personen (som har bidragit) har begått ett allvarligt brott eller om han eller hon har skapat eller styrt en kriminell [vår anmärkning] sammanslutning eller ett gäng.25 (Sektion 58) Om en person, som står anklagad för att ha begått ett allvarligt brott, i väsentlig utsträckning har bidragit till att avslöja allvarliga, eller mycket allvarliga, brott kan åklagare också, under vissa förut- sättningar, fatta beslut som innebär att han eller hon blir villkorligt befriad från straffansvar (sektion 58). har ingen lagbestämmelse som ger möjlighet till strafflindring för den som medverkar till utredning av någon annans brottslighet. Att en gärningsperson har samarbetat under förundersökningen brukar dock anges för domstolen, och domstolen kan då beakta det som en förmildrande omständighet vid straffmätningen. Den nederländska straffprocesslagen26 ger möjlighet för Åklagar- myndigheten att träffa en överenskommelse om strafflindring med en person som begått ett brott i utbyte mot att han eller hon förklarar 23“given substantial assistance”. 24“… may be released from criminal liability”. 25“has established or managed himself or herself an organised group or a gang”. 26The Dutch Code of Criminal Procedure. Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott sig villig att vittna i ett åtal mot någon annan. En sådan överenskom- melse får endast ingås i fall då uppgifterna avser allvarlig brottslighet. Överenskommelsen kan träffas både med den som är misstänkt för brott och den som redan är lagförd för brott. Överenskommelsen måste godkännas av en utredningsdomare27 och dennes beslut kan överklagas till domstol. (–226 k §§) På åklagarens begäran kan domstolen sedan besluta om straff- reduktion. Hur stor straffreduktion som kan göras är begränsat i lag, bl.a. finns en begränsning som anger att en fastställd påföljd på fäng- else, samhällstjänst eller böter inte kan reduceras mer än till hälften. (44 a § nederländska strafflagen28) I finns olika regleringar om strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott. Enligt artikel 60 (3 §) i den polska strafflagen29 kan domstolen besluta om strafflindring eller påföljdseftergift30, om en tilltalad, som begått brott tillsamman med andra, ger information till åklagaren om de andras inblandning. Om domstolen bedömer att straffet för brottet inte är högre än fängelse kan beslut fattas om att påföljden villkorligt ska efterges, med en prövotid upp till (5 §). Om domstolen beslutar om strafflindring gäller bl.a. följande. Om det för brottet är föreskrivet ett straff om fängelse i lägst får straffet, till följd av reduktionen, inte understiga fängelse . Om brottet är åtalbart31 får straffet inte understiga en tredjedel av minimistraffet för brottet. (6 §) Det finns också en särskild lag angående strafflindring för en misstänkt som lämnar uppgifter om vissa typer av brott som annan begått (kronvittnen).32 Lagen tar bl.a. sikte på brott som begåtts inom ramen för en organiserad sammanslutning (artikel 1).