sou · H9B3100 · 2022-01-01 00:00:00 — Så kan exempelvis vara fallet om det kan styrkas att det hos gärningsmannen kort före ingri- pandet fanns egendom, som inte längre finns tillgänglig men som ändå kan identifieras och knytas till denne (jfr ”Swishöverföring- arna” NJA 2021 s. 263 p. 13 och 15–16). Utöver det som anges i paragrafen måste grundsatsen i 14 § beaktas, dvs. att förverkande – om det inte är fråga om egendom som någon blivit av med genom brott – får ske endast från den som äger eller ska anses äga (jfr 15 §) den egendom som ska förverkas. Övervägandena finns i avsnitt 4.4. Om det visas att viss egendom härrör från brottslig verksamhet ska den förverkas (självständigt förverkande av brottsvinster). I paragrafen, som saknar motsvarighet i nuvarande 36 kap. brotts- balken, regleras självständigt förverkande av brottsvinster. Förut- sättningen för sådant förverkande är att det visas att viss egendom härrör från brottslig verksamhet. Fråga är alltså om en typ av för- verkande som tar sin utgångspunkt i påträffad egendom (detta kallas ibland för in rem-förverkande, låt vara att förverkandetalan inte, såsom sker i vissa länder, riktar sig mot egendomen som sådan, utan mot ägaren) i stället för att ta sin utgångspunkt i ett visst begånget brott. Förverkandeformen utgår alltså från egendom som man har till- gänglig. Det bör dock, på motsvarande sätt som vid utvidgat för- verkande, finnas ett visst utrymme för ett självständigt förverkande av brottsvinster avseende värdet av egendom som inte har påträffats. Så kan exempelvis vara fallet om det kan styrkas att det hos gär- ningsmannen kort före ingripandet fanns egendom, som inte längre finns tillgänglig men som ändå kan identifieras och knytas till denne (jfr ”Swishöverföringarna” NJA 2021 s. 263 p. 13 och 15–16). Egendomen torde vid förverkandebeslutet i de allra flesta fall vara tagen i beslag eller penningbeslag. Det finns ingen nedre belopps- gräns för hur små brottsvinster som kan förverkas genom själv- ständigt förverkande av brottsvinster utan också mindre värdefull egendom kan i princip förverkas. Det ligger emellertid i sakens natur att det relativt sällan är möjligt att bevisa att mindre värdefull egen- dom härrör från brottslig verksamhet. Begreppet brottslig verksamhet bör liksom motsvarande begrepp i nuvarande 36 kap. 1 b § förstås i en bred mening som närmast tar sikte på brottslig aktivitet i någon form, vilken det än är. Syftet med begreppet är att klargöra att bevistemat är mer generellt: förverkande ska inte förutsätta att egendomen knyts till något visst brott utan till en inte närmare preciserad brottslighet. Något krav på att det varit fråga om en verksamhet i den mening som man talar om vid t.ex. näringsverksamhet kan det alltså inte anses uppställa. Bestämmelsen är obligatorisk för domstolen och åklagaren har också plikt att föra talan om hen anser sig kunna bevisa att förut- sättningarna för förverkande är för handen. Det finns dock ingen skyldighet att inleda utredning om självständigt förverkande (jfr den föreslagna bestämmelsen i 2 kap. 2 § lagen (2023:000) om rätte- gången i vissa fall vid förverkande och företagsbot). Vad gäller frågan om en utredning om självständigt förverkande ska inledas finns alltså ett fakultativt moment där hänsyn kan tas till bl.a. det förväntade utfallet och till resursallokeringsfrågor. Bevistemat är detsamma som vid utvidgat förverkande, dvs. det som ska visas är att egendomen härrör från en inte närmare preci- serad brottslighet. Liksom vid sådant förverkande blir det fråga om att göra en helhetsbedömning där egendomens värde och beskaf- fenhet samt omständigheterna under vilka den påträffats liksom för- verkandesvarandens personliga och ekonomiska förhållanden blir av särskild betydelse. Vad gäller det sist nämnda kan det t.ex. tillmätas betydelse vad som är känt om förverkandesvarandens livsföring och inkomster. Det uppställda beviskravet motsvarar det vanliga beviskravet i tvistemål och kan således sägas ligga högre än ”klart mer sannolikt” men lägre än ”ställt utom rimligt tvivel”. Beviskravet är alltså högre än vid utvidgat förverkande, men det hindrar inte att man måste göra samma typ av sambandsbedömningar som vid det utvidgade förver- kandet, dvs. att man mot varandra får väga konkurrerande och var för sig mer eller mindre sannolika förklaringar till en viss egendoms ursprung. Men för att förverkande ska få ske enligt 5 § fordras att slutsatsen av bedömningen – att egendomen härrör från brottslig verksamhet – kan dras med en högre grad av säkerhet än vid det utvidgade förverkandet. Det ska mot bakgrund av förverkandesva- randens inkomster och levnadsomständigheter vara visat eller styrkt (det är två alternativa sätt att uttrycka samma beviskrav) att egen- domen härrör från en inte närmare preciserad brottslighet. På samma sätt som vid utvidgat förverkande kan det förhållandet att man hos någon som saknar förvärvsinkomst anträffar dyra kapital- varor eller lyxartiklar, vara något som kan tala för att egendomen härrör från brott. Sak samma gäller det förhållandet att en opåkallat stor summa pengar förvaras i en bostad eller lokal. Det förhållandet kan, vid prövningen av förverkandefrågan, få betydelse vid bedöm- ningen bl.a. genom att det kan indikera att det rör sig om medel som på grund av sitt brottsliga ursprung inte kan hanteras med anlitande av bank- eller finansieringsföretag. När det gäller värdefulla föremål kan också den omständigheten att egendomen påstås ha förvärvats på sätt som gör att transaktionen inte lämnar några spår (kontant och utan kvitto) peka i samma riktning. Vid bevisprövningen måste beaktas att snart sagt varje transaktion av betydelse är spårbar i dagens samhälle och att det generellt sett finns få möjligheter att lag- ligt komma över stora egendomsmassor utan att det ger något av- tryck i olika typer av register. Närmare bestämmelser av betydelse för utredningen och rätte- gången vid självständigt förverkande av brottsvinster finns i lagen (2023:000) om rättegången i vissa fall vid förverkande och företags- botlag. Övervägandena finns i avsnitt 5.6. Självständigt förverkande av brottsvinster får ske från den som äger eller med tillämpning av 15 § ska anses äga egendomen. Paragrafen reglerar från vem självständigt förverkande av brotts- vinster får ske. I paragrafen föreskrivs att det får ske från den som äger eller med tillämpning av 15 § ska anses äga egendomen. I prak- tiken kommer självständigt förverkande att aktualiseras i situationer där någon har värdefull egendom som ställd mot personens legala förvärvsförmåga framstår som oförklarlig Förverkande får under sådana förhållanden ske från den person som äger eller ska presu- meras äga egendomen. Eftersom självständigt förverkande tar sin utgångspunkt i själva egendomen snarare än i en närmare preciserad brottslighet finns, vid reglering av från vem förverkande får ske, inget ytterligare att knyta an till än just äganderätten till egendomen. Det förhållandet att bestämmelsen på detta sätt tar sikte på äganderätten innebär att kraven i den generella regeln om att förverkande får ske endast från den som äger annars har relevant rätt till egendomen alltid kommer att vara uppfyllda vid den här typen av förverkande. Övervägandena finns i avsnitt 4.4 och 5.6.3. Förverkande av brottsvinster får avse 1.den egendom som åtkommits eller erhållits genom brottet eller annan egendom vars värde inte överstiger värdet av brottsvinsten, eller 2.värdet av brottsvinsten. Om det finns särskilda skäl får även egendom vars värde överstiger värdet av brottsvinsten förverkas. Den som egendomen förverkas från ska då ersättas för det överskjutande värdet. Kan bevisning om vad som ska förverkas inte alls eller endast med svårighet föras, får rätten göra en bedömning efter vad som är skäligt. Om en brottsvinst har gjorts av flera gemensamt, ska förverkande bestämmas för varje person för sig. Om det finns särskilda skäl för det får de svara en för alla och alla för en. I paragrafen regleras i första stycket frågor om vilken egendom som kan bli föremål för brottsvinstförverkande. Av andra stycket framgår att även egendom vars värde överstiger värdet av brottsvinsten får förverkas om det finns särskilda skäl. Av tredje stycket följer att skälig- hetsuppskattningar i vissa fall får göras och fjärde stycket behandlar frågor om solidariskt brottsvinstförverkande. Regleringen i paragrafens första stycke innebär att möjligheterna till sakförverkande utvidgas. Detta har naturligtvis betydelse för hur ett förverkandeyrkande kan utformas, men också för vilken egen- dom som kan tas i beslag och penningbeslag enligt reglerna i 27 kap. . Enligt första stycket 1 får förverkande av brottsvinster avse vilken egendom som helst hos förverkandesvaranden, vars värde inte över- stiger brottsvinsten. Att det konkreta objektet som brottsvinsten manifesterats i (t.ex. den konkreta sak som den som gjorts sig skyldig till tagande av muta har erhållit) får förverkas följer visser- ligen redan därav men det har för att underlätta för rättstillämparen särskilt angivits i punkten att förverkande får avse just den egendom som åtkommits genom brott. När det ursprungliga utbytet av brot- tet finns kvar kommer situationen ibland att vara sådan att för- verkande är uteslutet (jfr 19 §). I regel ska då egendomen antingen lämnas ut till målsäganden eller tas i förvar enligt lagen (1974:1065) om visst stöldgods. Bestämmelsen i första stycket 1 kompletteras av det andra stycket i vilket det anges att också egendom vars värde överstiger brotts- vinstens får förverkas om det finns särskilda skäl. Kravet på särskilda skäl innebär att man i första hand ska förverka sådan egendom som håller sig inom ramen för brottsvinstens värde. Genom en sådan norm tillses att egendom inte i onödan behöver säljas för att man ska få ut en del av dess värde. De särskilda skälen kan framför allt bestå i att förverkande- svaranden har en egendomsfördelning som innebär att ett sakför- verkande annars omöjliggörs; det kan t.ex. vara fråga om situationer där förverkandesvaranden äger blott ett fåtal men mycket värdefulla saker. Om egendom vars värde överstiger brottsvinsten förverkas, ska det överskjutande värdet, dvs. differensen mellan egendomens värde och brottsvinsten, återbetalas till den från vilken förverkande sker. Att en egendomsfördelning av detta slag kan utgöra särskilda skäl kan bl.a. och delvis motiveras med hänvisning till att ett värde- förverkande i slutändan ändå skulle få samma effekt som om man tillåter ett förverkande av egendomen genom sak- förverkande. Också det fallet att det finns ett nära samband mellan brottet och egendomen bör kunna utgöra särskilda skäl, t.ex. i sådana fall där en brottsvinst har finansierat större delen av ett inköp av någon dyrare vara. Vid bedömningen av om det föreligger sär- skilda skäl kan hänsyn också tas till intresset av att den egendom som förverkas är omsättningsbar. Vid bedömande av vilken egendom som bör förverkas när för- verkandesyftet på olika sätt kan tillgodoses genom sakförverkande bör beaktas att valet av egendom i någon utsträckning kan komma att påverka oskälighetsbedömningen. I förekommande fall kan det därför finnas anledning att välja sådan egendom som innebär att oskälighetsfrågan inte aktualiseras. Som framgått av övervägandena i avsnitt 4.7 innebär 7 § att för- verkandet kommer att gå före andra anspråk på den egendom som I grunden är detta en avsedd konsekvens av regler- ingen, men vid tillämpning av 7 § finns vid valet av den egendom som ska förverkas, liksom vid valet mellan sakförverkande och värdeför- verkande, utrymme att ta hänsyn till andra intressen i egendomen. Som angivits i nämnda avsnitt kan ett exempel på en sådan situation vara att en brottsvinst har gjorts år 1 i ett företag, som i huvudsak bedriver legitim verksamhet, och att förverkandefrågan aktualiseras först samt att det då finns åtskilliga borgenärer som gör anspråk på företagets tillgångar. Om det finns risk för att ett sakförverkande av tillgångar tillhöriga företaget på ett oskäligt sätt skulle inkräkta på borgenärernas rätt bör detta kunna beaktas antingen att förverkande sker genom värdeförverkande eller genom valet av egendom som förverkas. Det kan också finnas situationer där det kan framstå som oskäligt att förverka viss egendom framför annan. Så kan vara fallet om viss egendom har ett särskilt stort affektionsvärde för den enskilde eller om egendomen har betydelse för andra än förverkandesvaranden. Om det i ett sådant fall finns annan egendom som har motsvarande värde bör då denna egendom normalt väljas i första hand. Förver- kandet ska inte i onödan inkräkta på andra intressen. Enligt paragrafen finns inte något uttryckligt hinder mot för- verkande i dessa fall. Däremot ger regleringen – i sin generella ut- formning – myndigheterna utrymme att beakta sådana faktorer vid val av vilken egendom som ska förverkas. Och ytterst kan, som sagt, hänsyn vid valet av egendom tas till den generellt tillämpliga oskälig- hetsregleringen i 16 §. Vid val av vilken egendom som ska väljas bör i övrigt vissa av de grundprinciper som kommer till uttryck i utsökningsbalken kunna ge ledning, t.ex. att tillgångar som hör samman inte får skiljas om det inte föreligger särskilda skäl (jfr 4 kap. 6 § utsökningsbalken). Även grundtankarna bakom regeln i 4 kap. 3 § andra stycket utsöknings- balken bör med vederbörliga ändringar, mutatis mutandis, kunna ge viss vägledning: man ska t.ex. inte utan skäl välja egendom som på ett orimligt sätt drabbar närstående till förverkandesvaranden. Nor- malt bör emellertid förverkandesvarandens egna intressen ha mindre betydelse för valet av egendom om man jämför med gäldenärens intressen i ett utsökningsärende. Förverkandebeslutet bör, vid sakförverkande av annat än sådant som direkt och i sin helhet härrör från brott, formuleras så att den ifrågavarande egendomen förverkas som motsvarande en brottsvinst på ett visst angivet värde. I förverkandehänseende bör den bedöm- ning av värdet som därmed görs i princip vara slutlig. Det centrala vid ett förverkande är att egendom som bedöms ha visst värde tas ifrån förverkandesvaranden. Vilket värde som egendomen slutligen in- bringar vid en försäljning är i det perspektivet en sekundär fråga. Genom att formulera förverkandebeslutet på detta sätt ges emeller- tid underlag för att bedöma om eventuell återbetalning ska ske i fall där egendomen visar sig ha ett värde som är större än värdet av brottsvinsten. Syftet med att ange värdet är alltså att undvika att sak- förverkande används på ett i förhållande till förverkandesvaranden oskäligt sätt. Av första stycket 2 följer att förverkande får ske också som en för- pliktelse att prestera egendom av viss sort och mängd, dvs. Mot bakgrund av den vidgade möjligheten till sak- förverkande kan emellertid antas att värdeförverkande som företeelse kommer att minska i betydelse och användas mer sällan . I relationen mellan sakförverkande och värdeförverkande finns ingen prioritetsordning. Myndigheterna har alltså möjlighet att välja den väg som framstår som lämpligast i det enskilda fallet. I paragrafens tredje stycke återfinns den reglering som tidigare fanns i 36 kap. 4 § om att rätten, om bevisning om vad som ska förverkas inte alls eller endast med svårighet kan föras, får göra en bedömning av vad som ska förverkas. Regleringen har gjorts generellt tillämplig vid alla beslut om förverkande av brottsvinster eftersom det inte sällan kan vara svårt att med någon högre grad av säkerhet bestämma hur stor en brottsvinst är. I fjärde stycket anges att om en brottsvinst har gjorts av flera gemensamt ska förverkande bestämmas för varje person för sig. Som redan angetts kan man härvid – in dubio, dvs. vid tvivel – utgå från huvudtalet. I stycket anges emellertid också att det, om det finns skäl för det, får föreskrivas att ansvaret ska svara solidariskt. Att föreskriva om solidariskt ansvar bör endast i speciella undan- tagssituationer kunna bli aktuellt mellan flera fysiska personer. Däremot kan det vara motiverat när en brottsvinst har uppkommit med inblandning av juridiska personer på ett sådant sätt att det civil- rättsligt skulle bli aktuellt med ansvarsgenombrott, alltså att det inte finns skäl att upprätthålla gränserna mellan t.ex. ett moderbolag och ett dotterbolag, eller mellan en fysisk person och en juridisk person. I praktiken torde det här ofta röra sig om bulvansituationer. Övervägandena finns i avsnitt 4.7. Förverkande av hjälpmedel och egendom som varit föremål för brott Egendom som har använts som hjälpmedel vid brott får förverkas (hjälp- medelsförverkande), om det behövs för att förebygga brott eller om det annars finns särskilda skäl. Detsamma gäller egendom som varit avsedd att användas som hjälpmedel vid brott, om brottet har fullbordats eller om förfarandet har utgjort ett straffbart försök eller en straffbar förberedelse eller stämpling. I stället för egendomen kan dess värde förklaras förverkat. Paragrafen motsvarar nuvarande 36 kap. 2 § första och tredje styckena. De i paragrafen ingående bestämmelserna om hjälpmedelsförverkande är i sak helt oförändrade. Genom den inskjutna parentesen har emel- lertid förverkandeformen namngivits. Övervägandena finns i avsnitt 4.9.1. 1.framställts genom brott, 2.vars användande utgör brott, 3.någon har tagit befattning med på ett sätt som utgör brott, eller 4.på annat sätt varit föremål för brott ska förverkas (förverkande av egendom som varit föremål för brott). I stället för egendomen kan dess värde förverkas. Paragrafen motsvarar nuvarande 36 kap. 2 § andra stycket. Bestäm- melserna är i huvudsak oförändrad i sak. Den har emellertid ändrats redaktionellt och förverkandeformen har, genom den avslutande parentesen i första stycket, namngivits. Vidare har bestämmelsen kompletterats med en punkt som tar sikte på egendom, som på annat sätt än i övrigt enligt paragrafen, varit föremål för brott (jfr de tre första punkterna som direkt mot- svarar regleringen i 36 kap. 2 § andra stycket). I de flesta fall torde egendom som varit föremål för brott omfattas av någon av de tre första punkterna i bestämmelsen, men det kan inte alltid förutsättas Genom den fjärde punkten tydliggörs att exempelvis kontomedel som varit föremål för ett penningtvättsbrott kan för- verkas. Den nya punkten ska ses i ljuset av att flera av de förver- kanderegler i specialstraffrätten som tas bort tar sikte på just egendom som varit föremål för brott. Övervägandena finns i avsnitt 4.9.2. Hjälpmedelsförverkande och förverkande av egendom som varit föremål för brott får ske från den som äger eller med tillämpning av 15 § ska anses äga egendomen. I paragrafen regleras frågan om från vem hjälpmedelsförverkande och förverkande av egendom som varit föremål för brott får för- verkas. Sådan egendom får förverkas från den som äger eller med tillämpning av 15 § ska anses äga egendomen. Regleringen tar sin utgångspunkt i att sådan egendom ska förver- kas om förutsättningarna enligt 8 och 9 §§ är uppfyllda. I detta lig- ger, såvitt gäller hjälpmedelsförverkande, att man måste komma fram till att förverkande behövs för att förebygga brott eller att det annars finns särskilda skäl och redan i den materiella förverkande- bestämmelsen finns ett påtagligt bedömningsutrymme vad gäller frågan om förverkande ska ske. Vid dessa bedömningar kan beaktas bl.a. vem som äger eller innehar egendomen. Om förutsättningarna för förverkande är uppfyllda kan förverkande ske om exempelvis ett hjälpmedel i och för sig ägs av en tredje man som saknar direkt koppling till det brott som ligger till grund för förverkandet. För att förutsättningarna för förverkande ska vara uppfyllda i ett sådant fall torde dock normalt krävas att den tredje mannen har ställt egen- domen till förfogande och åtminstone varit oaktsam i förhållande till att egendomen skulle användas i ett brottsligt sammanhang. I den mån en sådan åtgärd skulle drabba den tredje mannen på ett uppen- bart oskäligt sätt finns möjlighet att avstå från förverkande med stöd av den allmänna oskälighetsregleringen som finns i 16 §. Vid förver- kande som har varit föremål för brott finns färre förutsättningar inbyggda i själva förverkandebestämmelserna, varför den allmänna oskälighetsregleringen får större betydelse när det övervägs om för- verkande kan ske från en person som saknar närmare koppling till det bakomliggande brottet. Förverkande från tredje man förutsätter givetvis att talan om för- verkande förs mot denne. Eftersom bestämmelsen tar sikte på den som äger eller ska anses äga egendomen kommer, vid tillämpning av bestämmelsen, den gene- rella regeln i 14 § alltid att vara uppfylld vid den här typen av för- verkande. Övervägandena finns i avsnitt 4.9.4. Förverkande av särskilda brottsverktyg Föremål som är ägnade att användas som vapen vid brott mot liv eller hälsa och som har påträffats under omständigheter som gav anledning att befara att de skulle komma till sådan användning får förverkas (förverkande av särskilda brottsverktyg). Detsamma gäller föremål som är ägnade att användas som hjälpmedel vid brott som innefattar skada på egendom och som har påträffats under omständigheter som gav uppenbar anledning att befara att de skulle komma till sådan användning. Även i annat fall får föremål förverkas som på grund av sin särskilda beskaffenhet och med beaktande av omständigheterna i övrigt kan befaras komma till användning vid ett brott eller vid brottslig verksamhet. Paragrafen innehåller bestämmelser om förverkande av föremål som kan användas vid brott och motsvarar i huvudsak nuvarande 36 kap. 3 §. I förhållande till nuvarande 36 kap. 3 § har paragrafen struktu- rerats om så att den inleds med de båda bestämmelser som tar sikte på mer tydligt utpekade brottsverktyg, och dessa behandlas i vad man kan kalla en fallande skala, dvs. vapen och liknande föremål behandlas före föremål som kan användas som hjälpmedel vid skade- görelse (t.ex. sprayburkar). Därefter följer den i det tredje stycket den mer generella regeln om att egendom kan förverkas på grund av sin särskilda beskaffenhet i kombination med omständigheterna. Förverkandeformen har vidare namngivits genom den avslutande parentesen i första stycket. I förhållande till vad som föreskrivs enligt nuvarande 36 kap. 3 § 1 vidgas möjligheterna till förverkande enligt tredje stycket på två sätt. För det första ska det inte längre fordras att det kan befaras att föremålet ska komma till brottslig användning, utan i stället att det –med hänsyn till föremålets beskaffenhet och omständigheterna i övrigt – kan befaras att föremålet ska komma till användning vid ett brott eller brottslig verksamhet. Härigenom förtydligas att det inte är nödvändigt att föremålet kan befaras komma till användning vid begående av själva brottet – föremålet behöver inte användas för att ”göra brottet” – utan det är tillräckligt att det kan används vid brottet eller vid brottslig verksamhet. Utvidgningen medger att förverkande kan ske av sådan egendom som inte kan befaras komma till direkt användning vid brottet, men ändå är en del av utrustningen vid ett brott (t.ex. en skyddsväst vid ett mord), men också att förverkande kan ske av utrustning som används före eller efter, men tidsmässigt i någorlunda direkt anslutning till brottet. För det andra ska fortsättningsvis gälla att omständigheterna i övrigt ska kunna ges större betydelse än tidigare vid bedömningen av om egendomen kan befaras komma till användning vid ett brott eller vid brottslig verksamhet. har omständigheterna i övrigt kan- ske främst haft betydelse som en negativ faktor vid bedömningen. Bedömningen har s.a.s. i huvudsak byggt på huruvida egendomen varit av ”särskild beskaffenhet” och sedan har omständigheterna i övrigt kunnat innebära att förverkande, trots allt, inte skett. Om- ständigheterna i övrigt ska framledes mer generellt kunna beaktas också som ett skäl för förverkande.