sou · H9B335 · 2022-01-01 00:00:00 — Vår avsikt är dock inte att skapa en ordning som innebär att åkla- gare, i större utsträckning än vad som är fallet, ska utreda miss- tänktas personliga förhållanden för att kunna lämna ett adekvat på- följdsförslag. I situationer där en icke frihetsberövande påföljd kan komma att bli aktuell bör åklagaren i stället ha möjlighet att anpassa sitt förslag med beaktande av de eventuella oklarheter som finns. Åklagaren bör t.ex. kunna ange som förslag att en tilltalad – som en konsekvens av att han eller hon har lämnat uppgifter som har varit av väsentlig betydelse för utredningen av brott – bör dömas till en icke frihetsberövande påföljd i stället för fängelse, men att åklagaren återkommer med ett mer precist förslag till påföljd efter det att dom- stolen inhämtat ett yttrande från Kriminalvården eller . Förslaget till påföljd bör utgå från omständigheterna vid tid- punkten då åtal väcks. Utöver den omständigheten att den tilltalade har medverkat till utredningen av brott bör åklagaren alltså beakta andra omständigheter som, i mildrande eller skärpande riktning, kan påverka straffet eller valet av påföljd. Det kan handla dels om omstän- digheter som har ett samband med den tilltalades utredningsmed- verkan, såsom att han eller hon har utsatts, eller riskera att utsättas, för allvarliga repressalier, vilka påtagligt kan inskränka möjligheten att leva ett normalt liv. Men det kan också handla om omständigheter som saknar sådant samband. (Se avsnitt 5.2.3 och 5.2.4.) Det sagda innebär att åklagaren inte bör vara förhindrad att ändra sitt påföljdsförslag under rättegången. I det underlag om en tilltalads personliga förhållanden som domstolen inhämtar under rättegången kan det t.ex. framkomma uppgifter som åklagaren inte kunnat förut- se då åtal väcktes. Det är heller inte ovanligt att det under huvud- Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott förhandlingen framkommer nya omständigheter som är relevanta för påföljdsfrågan. I vissa fall kan det också – efter det att åtal har väckts – tillkomma ytterligare stämningsansökningar vilka kan påverka bedömningen i påföljdsfrågan. För att kunna lämna ett väl avvägt förslag i de ovan nämnda situationerna bör det därför finnas möjlig- het för åklagaren att ändra sitt påföljdsförslag under pågående rätte- gång. Åklagaren bör också, om förutsättningarna för påföljdsförslaget på ett radikalt sätt förändras, kunna dra tillbaka sitt påföljdsförslag. Det bör dock understrykas att så inte bör ske lättvindigt, utan först då det framkommer nya omständigheter som tydligt inverkar på den tidigare bedömningen. Det kan bl.a. handla om att den tilltalade, i väsentliga avseenden, inte längre står fast vid uppgifter som han eller hon lämnat under förundersökningen. Åklagarens möjlighet att ändra sitt påföljdsförslag under rättegången bör, självfallet, gälla i såväl skärpande som mildrande riktning. Påföljdsfrågan i högre rätt Bedömning: Åklagaren har, utan att det behöver införas en sär- skild bestämmelse om det, rätt att överklaga en dom genom vilken domstolen har dömt ut den påföljd som han eller hon har före- slagit. Åklagaren kan därmed i högre rätt yrka på en mer ingripande påföljd eller ett strängare straff än vad domstolen har bestämt. Som konstaterade (se SOU 2008:85 s. 348 f.) bör åklagaren som regel inte ha anledning att överklaga när dom- stolen har dömt ut den påföljd som han eller hon har föreslagit. Det kan emellertid inte uteslutas att domen eller senare inträffande om- ständigheter får åklagaren att ändra uppfattning i påföljdsdelen. Som exempel kan det, efter tingsrättens dom, framkomma att den tilltala- des uppgifter om annans brott har varit oriktiga. I likhet med Straff- nivåutredningen anser vi därför att det bör finnas möjlighet för åkla- garen att överklaga till den tilltalades nackdel även i situationer där domstolen har dömt ut den påföljd som åklagaren har föreslagit. Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott 5.6.7Vissa frågor angående förfarandet vid domstol Den föreslagna ordningen föranleder vissa överväganden när det gäller förfarandet i domstol. Det gäller dels hur åklagaren ska presen- tera påföljdsförslaget och skälen för det inför domstolen, dels den praktiska hanteringen i de situationer förutsättningarna för straff- lindring ändras under rättegången, dels om och i så fall hur dom- stolen i sitt avgörande ska redovisa åklagarens påföljdsförslag. Bedömning: Åklagarens möjlighet att ändra sitt påföljdsförslag utgör inte en ändring av talan. Enligt 45 kap. 5 § första stycket RB får väckt åtal inte ändras. Åkla- garen får dock, under vissa förutsättningar, utvidga åtalet till att avse en annan gärning. Såsom ändring av talan anses, enligt tredje stycket, inte att åklagaren beträffande samma gärning inskränker sin talan eller åberopar annat lagrum eller ny omständighet till stöd för åtalet. Som angetts bör åklagaren ha möjlighet att ändra eller frånfalla sitt påföljdsförslag efter det att åtal har väckts. En sådan ändring av förslaget bör dock inte anses som en ändring av åtalet. Förslaget har, som vi konstaterat, inte någon processuell betydelse, utan syftar framför allt till att påföljdsfrågan får en mer framskjuten roll i pro- cessen. Vi har – för att detta ska bli tydligt – övervägt att lämna för- slag på en särskild bestämmelse i 45 kap. 5 § tredje stycket RB om att ett ändrat påföljdsförslag inte anses som en ändring av talan. Eftersom påföljdsförslaget inte utgör en del av åklagarens talan anser vi dock att en sådan bestämmelse inte är nödvändig. Om förutsättningarna för påföljdsförslaget ändras efter det att åtal har väckts, men innan huvudförhandlingen har påbörjats, bör åklagaren justera sitt påföljdsförslag genom en skriftlig inlaga till tingsrätten. Om förutsättningarna för påföljdsförslaget ändras under huvud- förhandlingen bör åklagaren kunna justera förslaget muntligen, vilket också motsvarar hur åklagaren kan justera gärningsbeskrivningen. Som framgår nedan anser vi att åklagarens påföljdsförslag ska framgå Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott I fall då åklagaren justerar sitt förslag under huvudförhand- lingen bör det – om det inte framgår av domen – också antecknas i domstolens protokoll eller anteckningar från huvudförhandlingen. Frågan om hur påföljdsförslaget och skälen för förslaget ska presenteras för domstolen Bedömning: Åklagaren bör ange sitt påföljdsförslag i anslutning till att han eller hon framställer sitt yrkande. Grunderna för straff- lindring vid utredningsmedverkan bör presenteras när den till- talades personliga förhållanden gås igenom. Som konstaterats ska åklagarens påföljdsförslag redovisas i stämnings- ansökan. Vid huvudförhandlingen bör åklagaren, lämpligen i anslut- ning till att han eller hon framställer sitt yrkande, också ange sitt påföljdsförslag. Försvaret kan då, i anslutning till att den tilltalades inställning anges, lyfta eventuella invändningar mot påföljdsförslaget. Något behov av att införa en särskild bestämmelse om det – i sådana fall lämpligen i 46 kap. 6 § RB, som reglerar ordningen för huvud- förhandlingens genomförande – anser vi dock inte föreligga. När det gäller situationer då den tilltalade har medverkat till ut- redningen av brott som är föremål för domstolens prövning torde skälen för strafflindring ofta, helt eller delvis, framgå av åklagarens sakframställning och förhöret med den tilltalade. Grunderna för strafflindring vid utredningsmedverkan bör emellertid under alla för- hållanden särskilt redovisas och behandlas vid genomgången av den tilltalades personliga förhållanden. När det gäller fall då den tilltalade har medverkat till utredningen av annans brott som inte är föremål för domstolens prövning kommer skälen för strafflindring inte att framgå av åklagarens sakframställning eller av förhöret med den tilltalade. I avsnitt 5.6.5 har vi angett att ett alternativ är att undersökningsledaren i den andra förundersökningen sammanställer en promemoria som redogör för vilka uppgifter som den misstänkte lämnat och vilken betydelse som de har haft för ut- redningen. Om en sådan promemoria sammanställs bör den dock inte föras in i förundersökningsprotokollet för den utredning som den misstänkte förekommer i. Detta eftersom uppgifterna inte är rele- vanta för utredningen av det brottet och då det kan medföra en ökad Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott risk för att uppgifterna i promemorian blir offentliga. Promemorian bör då i stället bifogas förundersökningsprotokollet som en bilaga. Om en promemoria sammanställs bör den också utgöra underlag för den bedömning i påföljdsfrågan som rätten ska göra. Åklagaren bör presentera innehållet i promemorian då den tilltalades personliga förhållanden gås igenom. Vi anser att det inte finns något behov av att införa en särskild bestämmelse – då lämpligen i 46 kap. 9 § RB – om att grunderna för strafflindring vid utredningsmedverkan bör presenteras när den tilltalades personliga förhållanden gås igenom. Med hänsyn till att karaktären på målen där sådan strafflindring är aktuell kan komma att skilja sig åt bör presentationen av grunderna för strafflindringen kunna hanteras med viss flexibilitet under huvud- förhandlingen. Vissa frågor angående sekretess och partsinsyn Bedömning: När uppgifter från en annan brottsutredning pre- senteras för rätten och rätten fattar beslut om stängda dörrar kan beslutet inte gälla mot den tilltalade som lämnat uppgifter i den andra utredningen, inte heller mot en målsägande som biträder åtalet. Beslutet kan dock gälla mot en medtilltalad, under förut- sättning att han eller hon inte i sak berörs av uppgifterna, samt mot en målsägande som inte biträder åtalet. Om det finns en promemoria som redogör för den misstänktes med- verkan i en annan utredning som alltjämt pågår kan den promemo- rian innehålla uppgifter som, om de blir offentliga, kan riskera att skada den utredningen. I vissa fall kan promemorian också komma att innehålla känsliga uppgifter om andra personers personliga eller ekonomiska förhållanden. Om promemorian innehåller uppgifter av sådan karaktär kan sekretess gälla för uppgifterna enligt 18 kap. 1 § första stycket eller 35 kap. 1 § första stycket 1 OSL. Om det dess- utom bedöms vara av synnerlig vikt att uppgifterna inte röjs bör domstolen, med stöd av 5 kap. 1 § andra stycket RB, besluta om stängda dörrar när innehållet i promemorian redovisas för dom- stolen. På så sätt säkerställs att uppgifterna i den andra brottsutred- ningen inte blir offentliga. Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott Ett sådant beslut om stängda dörrar gäller självfallet inte mot den tilltalade som lämnat uppgifterna i den andra utredningen, och alltså kan komma att få strafflindring på grund av utredningsmedverkan. Om det i målet finns en eller flera medtilltalade, eller målsägande, är det dock en relevant fråga om beslutet om stängda dörrar kan gälla mot dessa. Som utgångspunkt har en part alltid rätt att närvara vid huvud- förhandlingen och att ta del av processmaterialet. Denna rätt gäller enligt av tradition, men framgår inte uttryckligen i någon specifik bestämmelse. Intresseavvägningen mellan en parts rätt till insyn i domstolsprocessen och vikten av att uppgifter förblir hemliga bestäms ytterst av kollisionsregeln i 10 kap. 3 § OSL. I dess första stycke anges bl.a. att sekretess inte hindrar att en enskild som är part i ett mål eller ärende hos domstol och som på grund av sin partsställning har rätt till insyn i handläggningen, tar del av en hand- ling eller annat material i målet eller ärendet. En sådan handling eller ett sådant material får dock inte lämnas ut till parten i den utsträck- ning det av hänsyn till allmänt eller enskilt intresse är av synnerlig vikt att sekretessbelagd uppgift i materialet inte röjs. I sådana fall ska myndigheten på annat sätt lämna parten upplysning om vad mate- rialet innehåller i den utsträckning det behövs för att parten ska kunna ta till vara sin rätt och det kan ske utan allvarlig skada för det intresse som sekretessen ska skydda. Enligt andra stycket hindrar sekretess aldrig att en part i ett mål eller ärende tar del av en dom eller ett beslut i målet eller ärendet. Inte heller innebär sekretess någon be- gränsning i en parts rätt enligt att få del av alla om- ständigheter som läggs till grund för avgörande i ett mål eller ärende. Frågan om parts rätt till insyn är en omdiskuterad fråga som varit föremål för överväganden (se bl.a. betänkande Partsinsyn enligt [SOU 2010:14]). I olika sammanhang har också möjligheten att låta ett beslut om stängda dörrar gälla mot en part berörts. I JO 1995/96 s. 29 f. behandlades bl.a. frågan om målsägandens rätt att närvara vid åklagarens sakframställning vid huvudförhand- ling inom stängda dörrar i tingsrätt och hovrätt. I målet fanns flera målsäganden, som var för sig biträdde åtalet. Det förekom också flera tilltalade i målet. JO framhöll (s. 61 och 62) bl.a. att förutsätt- ningen för att ett förordnande om stängda dörrar ska träffa också en part är att sekretessen gäller även mot parten. Av 10 kap. 3 § andra Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott stycket OSL (då gällande 14 kap. 5 § andra stycket sekretesslagen [1980:100]) följer, enligt JO, att så kan bli fallet när partens rätt till insyn inte omfattar de uppgifter som kommer att förebringas. Sekre- tess kan därför komma att gälla mot part i ett mål med flera åtals- punkter i sådana delar av målet som inte gäller partens sak. Enligt JO är detta en bedömningsfråga. Frågan om partsinsyn vid kumulerade brottmål behandlades ock- så av . Där uttalades bl.a. att personalia ofta torde kunna undantas från en medtilltalads insynsrätt. (Se SOU 2010:14 s. 307 och 308.) När det gäller medtilltalades rätt till insyn innebär det ovan sagda, enligt vår uppfattning, att om uppgifter från en annan brottsutred- ning – vilka är av vikt för bedömningen av påföljdsfrågan för en av flera tilltalade – presenteras för rätten kan rättens beslut om stängda dörrar gälla mot de medtilltalade, under förutsättning att deras sak inte berörs av uppgifterna. Detsamma bör också gälla för en målsägande som inte biträder åtalet. En sådan målsägande är part i målet endast om han eller hon för talan om enskilt anspråk i anledning av brott mot den tilltalade (22 kap. 1 § RB). Uppgifter om huruvida den tilltalade medverkat i en annan brottsutredning torde i princip alltid sakna betydelse för målsägandens sak. När det däremot gäller en målsägande som biträder åtalet mot en tilltalad som har lämnat uppgifter i en annan förundersökning är saken annorlunda. En målsägande har, enligt 20 kap. 8 § andra stycket RB, rätt att biträda åtalet. Han eller hon blir därmed part i ansvarsfrågan, och har samma rätt som åklagaren att lägga fram utredning och åbe- ropa bevisning. Målsäganden kan då också framställa ett annat an- svarsyrkande än åklagaren, åberopa ett annat lagrum eller framställa ett annat påföljdsyrkande. (Se bl.a. m.fl., Rättegångs- balken, En kommentar, version 89, kommentaren till 20 kap. 8 §). Det sagda innebär att en målsägande som biträder åtalet i prin- cip alltid i sak berörs av uppgifter som kan påverka påföljden. Om uppgifter från en annan brottsutredning – vilka är av vikt för bedöm- ningen av påföljdsfrågan – ska presenteras för rätten inom stängda dörrar kan beslutet om stängda dörrar därmed inte gälla mot honom eller henne. Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott I sammanhanget kan det nämnas att , i sitt betänkande Brottmålsprocessen, lämnade förslag om att avskaffa möjligheten för målsäganden att biträda åtalet. Skälet för förslaget var framför allt att göra målsägandens ställning och rollfördelningen i rättsprocessen tydligare. (Se SOU 2013:17 s. 276 och 277.) För- slaget har dock inte lett till lagstiftning. Förslag: Åklagarens förslag till påföljd för brottet ska anges i domen. En bestämmelse om det ska införas i 30 kap. 5 § första stycket 4 RB. Enligt 30 kap. 5 § första stycket RB ska en dom i brottmål innehålla 1.domstolen samt tid och ställe för domens meddelande, 2.parterna samt deras ombud eller biträden och den tilltalades för- svarare, 4.parternas yrkanden och de omständigheter som dessa grundas på, och 5.domskälen med uppgift om vad som är bevisat i målet. Vad som anges i paragrafen kan inte anses omfatta ett krav på att domen ska innehålla uppgift från en part som har uttryckts i form av ett förslag. Vi har som skäl för att åklagaren ska ange sin uppfattning i påföljdsfrågan bl.a. angett att förutsägbarheten för den tilltalade ökar och att påföljdsfrågan får en mer framskjuten roll under rätte- gången. I linje därmed anser vi också att det är lämpligt att åklagarens förslag till påföljd anges i domen. Det medför också att förslaget kommer att utgöra en naturlig utgångspunkt för domstolens resone- mang i påföljdsdelen, vilket kan antas bidra till att domskälen blir tydligare och mer utförliga. Vi anser därför att det i 30 kap. 5 § första stycket 4 RB ska införas en bestämmelse om att åklagarens förslag till påföljd ska anges i domen. Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott 5.6.8Resning till nackdel för en tilltalad som fått strafflindring Bedömning: Det kan inte uteslutas att det, efter att en dom har fått laga kraft, framkommer att de uppgifter som den tilltalade lämnat inte borde ha föranlett strafflindring. I en sådan situation torde det inte vara möjligt att bevilja resning till nackdel för den tilltalade. Det finns inte heller skäl att införa en särskild bestäm- melse om resning till nackdel för den tilltalade. Resning till nackdel för den tilltalade får beviljas, om det för brottet är föreskrivet fängelse och någon omständighet eller något bevis, som inte har förebringats åberopas, och dess förebringande sannolikt skulle ha lett till att den tilltalade dömts för brottet eller till att detta hänförts under en väsentligt strängare straff- bestämmelse än den som tillämpats (58 kap. 3 § första stycket 2 RB). Att brottet skulle ha hänförts under en väsentligt strängare straff- bestämmelse innebär att det ska vara fråga om en ändrad brottsrubri- cering, antingen till en annan brottsbeteckning eller till ett grövre brott med samma brottsbeteckning. bestämmelser om resning i brottmål kan sägas vila på en avvägning mellan två motstående intressen. Det ena är att slutligt avgjorda rättstvister inte ska kunna prövas igen (orubblighets- principen). Det andra är att domar och beslut är materiellt riktiga (sanningsprincipen). (, Om resning i rättegångsmål, 1959, s. 173 f.) Orubblighetsprincipen fyller en viktig trygghets- funktion för såväl parterna i processen som samhället i övrigt. Man ska kunna utgå från att en dom inte kommer att ändras efter att den fått laga kraft så att man kan inrätta sig efter den. bygger förtroendet för rättsskipningen på att domar är materiellt riktiga. Orubblighetsprincipen anses vara starkare när det gäller resning till nackdel för den tilltalade, medan sanningsprincipen fått större genom- slag i bestämmelserna till fördel för den tilltalade. De allmänna in- tressena som kräver att en oskyldig inte döms har med andra ord ansetts starkare än samhällets plikt att se till att en skyldig person inte slipper straff (se NJA II 1940 s. 154). Mot denna bakgrund är möjligheterna till resning mer begränsade till nackdel för den tilltalade än till fördel för den tilltalade (se bl.a. NJA 1998 s. 321, NJA 2001 s.687 och NJA 2002 s. 619). I det sistnämnda rättsfallet har HD an- fört att det ligger i linje med tidigare praxis och framstår som natur- Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott ligt att om den tilltalade har dömts med tillämpning av en straffskär- pande bestämmelse i 29 kap. BrB och ny bevisning väcker allvarligt tvivel om det var riktigt att tillämpa den bestämmelsen, kan resning beviljas med en analog tillämpning av reglerna om resning till fördel för den tilltalade. HD angav vidare att detsamma gäller om någon dömts utan tillämpning av en sådan strafflindrande bestämmelse som finns i 29 kap. BrB och ny bevisning gör det sannolikt att bestäm- melsen var tillämplig. När det gäller resning till nackdel för den tilltalade har HD emel- lertid, utifrån de syften som bär upp resningsinstitutet, uttalat att tillämpningen av resningsbestämmelsen inte bör utvidgas (NJA 2016 HD avslog i målet en resningsansökan när domstolen vid be- stämmande av påföljden utgått från att den tilltalade var , men det senare framkom uppgifter om att han var . HD uttalade att det i vissa situationer kan vara berättigat att till förmån för den till- talade göra en analogisk tillämpning av resningsbestämmelserna, när det läggs fram nya omständigheter eller bevis och motiverade det med att resningsbestämmelserna i de fallen ytterst grundas på in- tresset av att värna individens rätt att inte vara oskyldigt dömd eller för strängt bestraffad. HD konstaterade däremot att resningsbestäm- melserna till nackdel för den tilltalade inte bärs upp av något mot- svarande intresse, vilket enligt domstolen innebär att tillämpningen i dessa fall bör vara strikt. Resningsbestämmelsen i 58 kap. 3 § första stycket 2 RB kan därför, enligt domstolen, inte utvidgas till att om- fatta situationer där det är en för den tilltalade mindre förmånlig på- följdsbestämmelse som skulle ha tillämpats. (Se punkten 10 i domen.) Det som angetts torde innebära att det inte är möjligt att bevilja resning till nackdel för en tilltalad om domstolen på felaktiga grun- der har satt ned straffet med tillämpning av 29 kap. 5 § BrB. Detta gäller alltså även i situationer då det visar sig att de uppgifter som den tilltalade har lämnat om eget eller, om våra förslag genomförs, andras brott inte borde ha föranlett strafflindring. Det kan t.ex. visa sig att uppgifterna var felaktiga. När strafflindringsgrunden avseende uppgifter om egen brotts- lighet infördes berördes överhuvudtaget inte frågan om det borde föranleda någon ändring av resningsbestämmelserna till nackdel för den tilltalade. Det kan hävdas att skälen för en förändring blir star- kare om det blir möjligt att få strafflindring även avseende uppgifter om andras brott. är och ska orubblighetsprincipen vara Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott stark när det gäller resning till nackdel för den tilltalade. Det bör därför inte annat än i rena undantagsfall, där det anses oundgängligen nödvändigt och framstår som uppenbart stötande för det allmänna rättsmedvetandet, göras undantag från denna princip genom särskild lagstiftning. Sådana förändringar bör i stället göras inom ramen för en allmän översyn av resningsbestämmelserna. Det kan förväntas vara mycket sällan förekommande att det efter att en dom har fått laga kraft, kommer fram omständigheter som gör att det kan slås fast att den tilltalade inte borde ha fått strafflindring. Det är också svårt att på förhand bedöma sådana situationer och där- med hur starkt genomslag sanningsprincipen då bör ha. Mot denna bakgrund anser vi att det inte har framkommit tillräckligt starka skäl för att göra ett undantag från orubblighetsprincipen. Det bör därför inte införas en särskild bestämmelse om resning till nackdel för den tilltalade. 5.6.9Ett skärpt straffansvar för falsk angivelse och falsk tillvitelse Införandet av en reglering som medger strafflindring för uppgifter som är av väsentlig betydelse för utredningen av andra personers brott kan leda till en ökad risk för att misstänkta lämnar felaktiga uppgifter. För sådana situationer bör det finnas väl avvägda straff- regleringar. Straffbestämmelsen om falsk tillvitelse (15 kap. 7 § BrB) – där den döms som sanningslöst tillvitar någon annan en brottslig gärning – kan vara tillämplig. I vissa fall kan situationen också vara sådan att den misstänkte, genom en anmälan till polis, anger en oskyldig per- son för brott. Sådana fall kan aktualisera straffansvar för falsk an- givelse (15 kap. 6 § BrB).