sou · H9B343 · 2022-01-01 00:00:00 — Vi har särskilt haft att ta ställning till frågan om smygfotografering på visst avstånd ska kriminaliseras. Inom ramen för straffskaleöversynen (se nedan) har vi också haft att överväga om en särskild straffskala för grovt sexuellt ofredande bör införas. Straffbestämmelsen om sexuellt ofredande tar sikte på handlingar som till sin art är mindre kvalificerade än de som bedöms som sexuella handlingar och rymmer därmed ett stort antal handlingar. Efter en genomgång av underrättspraxis från har vi, till stor del på grund av de senaste årens praxis från Högsta dom- stolen, funnit att straffbestämmelsen i allt väsentligt är ändamåls- enlig. I syfte att tydliggöra att barn åtnjuter ett särskilt skydd mot sexuella kränkningar föreslår vi dock att samtliga sexuella ofredanden som riktas mot barn regleras i en särskild straffbestäm- melse som ska benämnas sexuellt ofredande mot barn och där böter inte ska ingå i straffskalan. I enlighet med vårt uppdrag har vi bedömt om smygfotografering i större utsträckning ska utgöra sexuellt ofredande. Ett sådant behov skulle kunna grunda sig i de ökade möjligheterna att dokumentera olika situationer som de senaste årens tekniska utveckling har med- fört. Det finns dock inte något generellt förbud mot att fotografera någon utan dennes samtycke. Straffansvar för sådant agerande före- ligger endast under vissa särskilda omständigheter. Högsta dom- stolen har i NJA 2017 s. 393 funnit att smygfotografering som sker i omedelbar närhet av offret kan utgöra ett sådant tydligt intrång i dennes rätt att bestämma över sin kropp att det ska bedömas som sexuellt ofredande. Dessutom ger straffbestämmelserna om kränkande fotografering, olaga integritetsintrång, barnpornografibrott och ofredande visst skydd mot smygfotografering och mot att doku- mentationen senare sprids vidare. Av stor vikt för bedömningen om tillämpningsområdet för sexuellt ofredande ska vidgas vid smygfotografering är den särställ- ning som fotografering har inom ramen för det grundlagsstadgade skyddet för yttrande- och informationsfrihet. Sammantaget har vi inte funnit att det finns förutsättningar att utvidga tillämpningsområdet för sexuellt ofredande på det sätt vi haft att överväga. Utnyttjande av barn för sexuell posering Uppdraget i denna del har avsett att ta ställning till vilka principer som bör gälla för brottet och om straffbestämmelsen behöver ändras. Syftet med straffbestämmelsen är att skydda barn från att utnyttjas för sexuell posering – dvs. medverkan i eller utförande av en sexuell handling eller ohöljd exponering av sexuell innebörd. Skyddsintresset är dock inte att mera allmänt skydda barn från att beskådas eller avbildas helt eller delvis nakna. Avgörande för straffansvar måste vara att det rör sig om sexuell posering. Poseringen ska för en vuxen person ha en klar och otvetydig sexuell karaktär. För att avgöra om poseringen är av sådan karaktär måste en bedömning av omständigheterna i det enskilda fallet alltid göras. Att ett barn utför vardagliga sysslor när barnet är lättklätt eller naket, utan påverkan eller instruktioner från gärningsmannen, kan som regel inte anses vara av sådan karaktär. Om det däremot rör sig om en sexuell posering som för en vuxen har en klar och otvetydig sexuell innebörd är det enligt vår bedöm- ning irrelevant hur barnets kropp försatts i den situationen. Vi har funnit att straffbestämmelsen i stort är ändamålsenlig. Om barnet varit passivt och alltså inte kan anses ha utfört eller medverkat i poseringen har dock straffbestämmelsen inte bedömts vara tillämp- lig. Detta anser vi vara en brist. Vi föreslår därför att även den som försatt barnet i, eller utnyttjar att barnet befinner sig i, en situation som innebär sexuell posering, ska dömas för utnyttjande av barn för Genom detta tillägg inkluderas även ageranden där barnet av någon anledning varit helt passivt och försatts i den sexuella poseringen av gärningsmannen eller någon annan. Översyn av straffskalorna för sexualbrotten Vårt uppdrag i den här delen har varit att göra en översyn av straff- skalorna för samtliga brott i 6 kap. och lämna förslag på de för- ändringar som kan behövas för att dessa i tillräcklig mån ska spegla brottets allvar. Därtill ska vi föreslå förändringar i straffskalan för köp av sexuell tjänst som innebär att minimistraffet höjs från böter till fängelse. Vi har även haft i uppdrag att analysera och ta ställning till om det ska införas ett nytt brott benämnt grovt sexuellt ofredande. Skälet för en sådan översyn har enligt direktiven varit att det har skett förändringar av straffskalorna för andra brott, bl.a. de allvarliga våldsbrotten. En översyn behöver därför göras i syfte att säkerställa att straffsystemet uppfyller kraven på ekvivalens och proportiona- litet. Ett ytterligare skäl hänger samman med samhällets förändrade och skärpta syn på sexualbrotten som kommer till uttryck i den allmänna debatten och genom tillkännagivanden. Straffen för de allvarligaste våldsbrotten har skärpts , bl.a. till följd av att synen på sådana brott skärpts. Enligt vår be- dömning har även synen på sexualbrotten skärpts. Några generella straffskärpningar som tar sikte på alla sexualbrott har inte skett. De senaste årtiondenas reformer av sexualbrotten har dock inneburit att fler typer av handlingar bedöms allvarligare vilket också inneburit att den straffrättsliga synen på dessa skärpts. Ett sådant exempel är att det inte krävs att otillbörliga medel används för att en gärning ska rubriceras som våldtäkt. Vidare har den straff- rättsliga synen på sexualbrott mot barn fått ett påtagligt genomslag i lagstiftningen, inte minst genom införandet av brottet våldtäkt mot barn. Enligt vår bedömning har den skärpta synen på sexualbrott i allt väsentligt fått ett genomslag i lagstiftningen. Vi har därför bedömt att det inte av dessa skäl finns anledning att allmänt skärpa straffen för sexualbrotten. Det finns dock ett sådant behov för vissa brottstyper, såsom våldtäkt som är mindre grov, där den skärpta synen inte kan anses ha fått ett tillräckligt genomslag. Vi har inte heller funnit att en generell straffskärpning skulle vara ändamålsenlig för att minska brottsligheten. Vi har emellertid funnit att vi också måste beakta den parlamen- tariska aspekten såsom den kommit till uttryck genom de tillkänna- givanden som lämnat till regeringen beträffande flera av sexualbrotten. Därför har vi valt att lämna de förslag som tillgodoser vad tillkännagett i den mån dessa inte medför oacceptabla konsekvenser. När det gäller sexuellt ofredande innefattar uppdraget att överväga om ett grovt brott bör införas och under alla förhållanden lämna för- slag på en sådan reglering. I den delen anser vi att ett grovt brott bör införas, såväl vid sexuellt ofredande som vid sexuellt ofredande mot barn, med ett minimistraff på sex månaders fängelse. Vid bedöm- ningen av om brottet är grovt ska särskilt beaktas om gärningsman- nen med hänsyn till offrets låga ålder eller att fler än en deltagit i övergreppet eller annars visat särskild hänsynslöshet. Våra förslag till straffskalor Med de utgångspunkter som angetts ovan föreslår vi följande ändringar i straffskalorna för sexualbrotten. •Minimistraffet för våldtäkt höjs från fängelse till fängelse medan minimistraffet för våldtäkt som är mindre grov höjs från fängelseminimum till fängelse . •Minimistraffet för sexuellt övergrepp höjs från fängelseminimum till fängelse och en särskild straffskala – fängelse i högst – införs för sexuellt övergrepp som är mindre grovt. •Minimistraffet för grovt sexuellt övergrepp höjs från fängelse till fängelse . •Minimistraffet för våldtäkt mot barn höjs från fängelse till fängelse . •Minimistraffet för sexuellt övergrepp mot barn höjs från fängelse- minimum till fängelse och en särskild straffskala – fängelse i högst – införs för sexuellt övergrepp mot barn som är mindre grovt. •Minimistraffet för grovt sexuellt övergrepp mot barn höjs från fängelse till fängelse och . •Böter utmönstras ur straffskalan för utnyttjande av barn för sexu- ell posering. •Böter utmönstras ur straffskalan för köp av sexuell tjänst. •Minimistraffet för utnyttjande av barn genom köp av sexuell hand- ling höjs från fängelseminimum till fängelse och en särskild straffskala – fängelse i högst – införs för utnyttjande av barn genom köp av sexuell handling, mindre grovt brott. •Samtliga fall av sexuella ofredanden mot barn ska be- dömas som sexuellt ofredande mot barn och straffskalan ska vara fängelse i högst . För grovt sexuellt ofredande och grovt sexuellt ofredande mot barn införs en särskild straffskala på fängelse i lägst och högst . Övriga straffskalor föreslås inte bli ändrade. På begäran av är läkare inom den offentliga hälso- och sjukvården skyldiga enligt 6 kap. 9 § patientsäkerhetslagen att utföra spårsäkring efter sexualbrott. Den regleringen är ändamåls- enlig och bör behållas. Det finns inte heller anledning att ändra vad som gäller de brottsutredande myndigheternas hantering av spår- säkringssatserna i de fallen. Dock saknas det en skyldighet för hälso- och sjukvården att utföra spårsäkring utan en sådan begäran, t.ex. när en person på egen hand söker vård efter ett sexuellt övergrepp. Det finns således ingen tydlig reglering av ansvaret att utföra spår- säkring vid sexualbrott om den inte sker med stöd av 6 kap. 9 § patientsäkerhetslagen och det saknas reglering av hur spår- säkringssatser ska sparas. Det finns även andra oklarheter vid hälso- och sjukvårdens spårsäkring, såsom exempelvis om bestämmelserna inom hälso- och sjukvårdsområdet aktualiseras vid spårsäkringar, oavsett om en polisanmälan har gjorts av offret eller inte. Uppdraget att överväga förbättringar rörande utredning av sexualbrott Mot bakgrund av de oklarheter som finns vid hälso- och sjukvårdens spårsäkring har vårt uppdrag varit att •utreda hälso- och sjukvårdens ansvar för att utföra spårsäkring efter sexualbrott, bl.a. om det är hälso- och sjukvården eller någon annan aktör som bör åläggas att spara spårsäkringssatser , samt klargöra kostnadsansvaret för spårsäkringssatserna, •ta ställning till hur tillsynen över spårsäkringen bör gå till, •analysera om det bör regleras att spårsäkring endast får ske efter ett informerat samtycke från brottsoffret samt klargöra vad som gäller om brottsoffret inte längre vill att spårsäkringssatsen ska sparas, •i det sammanhanget klargöra om det finns behov av att se över frågan om vårdnadshavarens samtycke till spårsäkring avseende barn, med utgångspunkten att en spårsäkring ska kunna utföras när det bedöms vara till barnets bästa och även i de fall vård- nadshavarens samtycke saknas, •överväga och ta ställning till hur uppgifter från en spårsäkring bör dokumenteras samt analysera om den personuppgiftsbehandling som sker vid hälso- och sjukvårdens spårsäkring behöver regleras ytterligare, •lämna nödvändiga författningsförslag, och •om det föreslås att ansvarsfördelningen mellan olika aktörer ska ändras, vid behov lämna förslag på ändringar i sekretessregleringen som möjliggör överföring av uppgifter mellan olika aktörer. En ny lag om hälso- och sjukvårdens spårsäkring efter sexualbrott ska införas Hälso- och sjukvården utför spårsäkringar oavsett om ett sexualbrottsoffer kommer in till vården efter ett övergrepp med hjälp av polisen, som i sin tur begär att en spårsäkring utförs enligt 6 kap. 9 § patientsäkerhetslagen, eller om offret uppsöker vården på egen hand efter övergreppet. Detta sker i enlighet med rekom- mendationerna i Nationellt centrum för kvinnofrids handbok om hälso- och sjukvårdens omhändertagande av offer för sexuella över- grepp. Vi anser att det inte finns något alternativ till utförare av spår- säkringen än hälso- och sjukvården. Spårsäkringen bör utföras i samband med det första besöket hos hälso- och sjukvården och i samband med det medicinska omhändertagandet eftersom det annars finns risk för kontaminering av spåren. Vi har vidare bedömt att det behövs en särskild rättslig reglering för att klargöra ansvaret för hälso- och sjukvårdens spårsäkring i de fall det inte har gjorts en polisanmälan av sexualbrottsoffret samt för att stärka patientsäkerheten vid utförandet av spårsäkringar i all- mänhet. För att hälso- och sjukvårdens arbetssätt vid omhänder- tagande av sexualbrottsoffer ska ges möjlighet att bli rättssäkert, jämlikt och enhetligt över hela landet föreslår vid därför att en ny lag om hälso- och sjukvårdens spårsäkring efter sexualbrott införs. I lagen ska regleras vem som ska ansvara för hälso- och sjukvårdens spårsäkring som inte utförs på begäran av polisen och vissa andra frågor med anknytning till detta. Bestämmelserna i lagen ska även, förutom när det gäller regleringen av ansvaret, tillämpas vid den spårsäkring som utförs av hälso- och sjukvården efter ett sexualbrott enligt 6 kap. 9 § patientsäkerhetslagen. Vi föreslår inte en gemensam reglering av ansvaret för den spårsäkring som utförs enligt 6 kap. 9 § patientsäkerhetslagen och den som ska framgå av den nya lagen. Regionen ska ansvara för att erbjuda personer spårsäkring efter sexualbrott och spara proverna Enligt vårt förslag ska regionerna ansvara för att erbjuda sexual- brottsoffer spårsäkring när den inte utförs på begäran av Polis- myndigheten enligt 6 kap. 9 § patientsäkerhetslagen. Därigenom finns det förutsättningar för att spårsäkringen blir en del av regionens upp- byggda verksamhet med god kompetens, gott förtroende hos all- mänheten, en vana att arbeta utifrån vetenskap och beprövad erfarenhet samt med bättre förutsättningar till en ändamålsenlig geo- grafisk spridning i landet. Regionen ska också ha en skyldighet att spara proverna och fyn- den från en spårsäkring , i enlighet med rekommendationen i Nationellt centrum för kvinnofrids handbok om hälso- och sjukvår- dens omhändertagande av offer för sexuella övergrepp, om de inte lämnats ut till eller en åklagar- myndighet. Skyldigheten hindrar emellertid inte hälso- och sjuk- vården från att spara spårsäkringssatserna . Bestämmelser till skydd för den enskilde Enligt vår bedömning bör inte spårsäkring omfattas av definitionen av hälso- och sjukvård i hälso- och sjukvårdslagen, eftersom åtgär- derna inte utförs i förebyggande syfte eller för att vårda eller be- handla sjukdom eller skada. Den lagreglering som gäller för hälso- och sjukvårdsområdet kommer därmed inte att vara direkt tillämp- lig. I syfte att ge sexualbrottsoffret ett bra skydd när det gäller säkerhet och integritet föreslår vi däremot att patientskadelagen, patientdatalagen och patientsäkerhetslagen görs tillämpliga på den spårsäkring som omfattas av den föreslagna lagen. Spårsäkring ska inte få utföras utan samtycke från den enskilde. Denna ska ges erforderlig information om detta och om hur pro- verna och fynden kommer att hanteras. Att ett samtycke till samtliga eller till vissa åtgärder vid en spårsäkring har lämnats ska doku- menteras i den journal som förs enligt patientdatalagen. Om sexualbrottsoffret är ett barn ska barnets inställning till spårsäkringen så långt som möjligt klarläggas. Hälso- och sjukvårdssekretessen enligt 25 kap. 1 § offentlighets- och sekretesslagen kommer att vara tillämplig vid hälso- och sjuk- vårdens spårsäkring utan någon särskild reglering. Den sekretessen upphävs bl.a. vid våldtäkt, försök till våldtäkt samt alla brott mot barn. Detta innebär att hälso- och sjukvården på begäran av t.ex. åklagare eller polis i dessa fall ska lämna ut uppgifter som den förfogar över, om inte uppgiften är sekretessbelagd eller det skulle hindra arbetets behöriga gång (6 kap. 5 § offentlighets- och sekretesslagen). utvidgning av gällande sekretessbestämmelser om utlämnande av uppgifter vid en spårsäkringssituation från hälso- och sjukvården till andra myndigheterna behövs inte. En spårsäkringssats ska som utgångspunkt inte lämnas ut till brottsutredande myndigheter utan den enskildes samtycke. På mot- svarande sätt som vid exempelvis utfärdande av rättsintyg bör emel- lertid undantag göras vid begäran om utlämnande från Polismyn- digheten eller en åklagarmyndighet vid misstankar om allvarligare sexualbrott eller misstankar om sexualbrott mot barn. En spårsäk- ringssats ska i övrigt inte lämnas ut av hälso- och sjukvården till någon annan än brottsutredande myndigheter oavsett den enskildes samtycke. Vid hälso- och sjukvårdens personuppgiftsbehandling i samband med spårsäkringen ska patientdatalagen tillämpas. Hälso- och sjuk- vårdens personuppgiftsbehandling aktualiseras först när uppgifter i samband med en spårsäkring förs in i patientjournalen eller annars behandlas automatiserat och inte i samband med hanteringen eller förvaringen av spårsäkringssatsen. Den personuppgiftsbehandling som följer med spårsäkringen omfattas som huvudregel av data- skyddsförordningen. Det är däremot möjligt att personuppgifts- behandlingen i vissa delar av spårsäkringen även skulle kunna omfattas av brottsdatalagen. Dataskyddsregleringarna skulle i sådana fall kunna bli tillämpliga parallellt om personuppgiftsbehandlingen har olika syften. Vi har bedömt att oavsett om spårsäkringen utförs enligt 6 kap. 9 § patientsäkerhetslagen eller med stöd av den föreslagna lagen bör det finnas rättslig grund för hälso- och sjukvårdens per- sonuppgiftsbehandling. Genom den föreslagna regleringen får hälso- och sjukvården stöd för att dokumentera uppgifter från en spårsäkring för de ändamål som framgår av patientdatalagen. Ändamålsbestämmelsen i patient- datalagen blir styrande för vilka uppgifter som patientjournalen får innehålla vid hälso- och sjukvårdens spårsäkring. Tillsyn över hälso- och sjukvårdens spårsäkring Inspektionen för vård och omsorg ska vara ansvarig tillsynsmyndig- het vid spårsäkringen. Tillsynen över personuppgiftsbehandlingen ska utövas av . Konsekvenser av utredningens förslag De som främst berörs av våra förslag är de personer som misstänks och åtalas för sexualbrott, personer som utsätts för sexualbrott och myndigheterna inom rättsväsendet, regionerna och de som utför spårsäkring. De ändringar som vi föreslår i 6 kap. kommer medföra kraftigt ökade kostnader för främst Kriminalvården. Kostnaderna kommer inte att täckas av befintliga anslag. Enligt statistiken var av de som anmälde en våldtäkt 2019 kvinnor medan av de som dömdes för sexualbrott var män. Vi bedömer att förslagen i betänkandet kan ha en positiv effekt för att uppnå jämställdhet mellan kvinnor och män och utgör ett steg mot ett mer jämställt samhälle. Enligt vår bedömning kan förslagen träda i kraft . Med hänsyn till att våra föreslagna straffskärpningar innebär en ökad belastning för Kriminalvården, är det dock nödvändigt att lag- stiftaren ger den myndigheten realistiska möjligheter att hantera den ökade belastningen om förslagen genomförs. On 30 January 2020, the Government decided to task an Inquiry Chair with •reviewing the provision on sexual molestation and considering whether a gross crime should be introduced, •analysing and reviewing the principles for and the provisions concerning criminal liability for sexual crimes committed re- motely and for exploitation of a child for sexual posing, •analysing whether the concept of sexual intercourse in Chapter 6 of the Penal Code needs to be changed, •reviewing the range of punishments for sexual crimes in Chap- ter 6 of the Penal Code and submitting proposed amendments that may be required for these to sufficiently reflect the serious- ness of the crime, and •investigating certain questions on examinations to secure forensic evidence following sexual crimes. On 9 2020 the Government decided, through additional terms of reference, to also task the Inquiry Chair with proposing amendments to the range of punishments for purchase of sexual services which involve raising the minimum penalty from fines to imprisonment. The concept of sexual intercourse The remit in this regard has been to analyse whether the term samlag (“sexual intercourse” in the English translation of the Penal Code) in Chapter 6 of the Penal Code needs to be amended considering the interest in the legislation being as gender neutral as possible and, in this context, to analyse the appropriateness of using vaginal inter- course as the comparative norm for determining the most serious sexual crimes. The term samlag in the Penal Code only refers to vaginal inter- course. When the provision on rape (våldtäkt) is applied, anal and oral sex are considered to constitute “a comparable sexual act, that having regard to the nature of the violation and the circumstances in general, is comparable to enforced sexual intercourse”. We consider that the current term samlag needs to be amended such that it no longer assumes a heterosexual norm and is made more gender neutral. Therefore, we propose that it be explicitly stated in the penal provisions on rape and rape of a child that the crime refers to vaginal, oral and anal intercourse. This will make the penal provisions more gender neutral. However, the intention is not to change the area of application. The proposal will lead to a need to amend certain other penal provisions, which also in the future should only refer to vaginal intercourse. In this respect, the mandate was to review and analyse the principles underlying sexual crimes committed remotely. We have interpreted crimes committed remotely (distansbrott) as crimes committed without the perpetrator and the victim being in the same location. The need for this review has arisen due to society having become increasingly digitized in a relatively short time and the internet having become an arena for human exploitation, not least exploitation of the sexual privacy of children and young people. The Swedish Supreme Court has addressed crimes committed remotely in two rulings. In the first, NJA 2015 p. 501, the Court stated that criminal responsibility under the provision on sexual assault of a child (sexuellt övergrepp mot barn) may exist if the perpetrator significantly influenced or guided the course of events. In this case a man was convicted of sexual assault of a child after having induced the child to perform sex acts on themselves. The man was present in real time via Skype. In the second case, NJA 2018 p. 1103, the Supreme Court found that a condition for the requirement “perform (genomföra) [a sexual act]” to be met is that the perpetrator views the assault in real time. A perpetrator who exerts pressure to induce the victim to perform sexual acts on themselves when alone and in private, in order to send these to the perpetrator later can therefore not be convicted of rape or sexual assault (or equivalent crimes against children). Because the course of events in the case in question involved a time delay, the accused was unable to be convicted of sexual assault. We have made our considerations based on these rulings and recent extensive case law in this area in the lower courts. The problem with the current legislation In the review of case law that we have carried out, we have found that the current legislation provides sufficiently strong protection under criminal law for rape and sexual assault (and equivalent crimes against children) when a person remotely induces others to perform sexual acts that are not voluntary, or where the victim is under the age of 15 and the perpetrator views the assault in real time. However, we consider that the protection under criminal law for crimes com- mitted remotely is far too limited regarding acts where the per- petrator did not view the sexual assault in real time. In our view, it is a shortcoming that in such cases, the perpetrator cannot be con- victed of the most serious sexual crimes. Our remit included forming an opinion on the principles that are to apply to sexual crimes committed remotely. We have formulated the following principles. •For criminal responsibility to exist, it should not matter who performs the sexual act. •The type of crime should be determined by the degree of abuse.