sou · H9B351d2 · 2022-01-01 00:00:00 — En rimlig tolkning av den rättsliga gränsen för vad som är på- gående laglig markanvändning enligt hänsynsreglerna är att låta 2 kap. 7 § utgöra gränsen. 87SOU 2020:73, s. 209. Stärkt äganderätt, flexibla skyddsformer och naturvård i skogen. 88Föreskrifter om ändring i föreskrifter och allmänna råd (SKSFS 2011:7) till Skogsvårdslagen (SKSFS 2013:2). Stärkt äganderätt, flexibla skyddsformer och naturvård i skogen, s. 209. Om de försiktighetsmått som krävs för att en åtgärd ska vara förenlig med fridlysningsbestämmelserna innebär att åtgärden genom val av metod och bästa tillgängliga teknik ändå kan komma till stånd ska utgångspunkten vara att det handlar om rimlig hän- syn vid en avvägning enligt 2 kap. 7 § . På samma sätt ska, om tillämpningen av artskyddsreglerna i praktiken innebär ett förbud mot verksamheten (inte en viss metod), utgångspunkten vara att försiktighetsmåtten anses gå utöver grän- sen för rimlig hänsyn 13.8.1Rimlighetsavvägningen i andra kapitlet Det är inte självklart hur en avvägning enligt 2 kap. 7 § ska göras. Utredningen har uppfattat att denna osäkerhet upplevs som problematisk av aktörerna eftersom det är svårt att förutse huruvida en rätt till ersättning föreligger eller inte. I sammanhanget noterar vi att utredningsdirektiven anger att lagstiftningen måste vara tydlig för såväl enskilda som myndigheter och att tillämpningen ska innebära att lika fall behandlas lika.90 Emellertid ligger det i en avvägningsregels natur att det måste vara fråga om en avvägning i det enskilda fallet och att det därför är omständigheterna i det enskilda fallet som blir avgörande. Enligt pro- positionen har olägenhetens karaktär, såsom farlighet och omfattning, betydelse vad gäller angelägenhetsgraden av att förebygga eller be- gränsa miljöpåverkan. Dessutom är graden av känslighet i det om- råde där påverkan sker och känsligheten hos dem som utsätts för störningen faktorer som ska beaktas. Särskilda krav kan, enligt pro- positionen, ställas till exempel i ett redan mycket belastat område eller ett område som innehåller en mycket sällsynt växt- eller djurart. Vidare är det till exempel mer angeläget att begränsa buller vid bostäder än i ett industriområde.91 Om det finns sällsynta växter eller djur i ett område är alltså gränsen för vad som är rimligt annorlunda än om det inte gör det. Likabehandlingsprincipen går ut på att lika fall ska behandlas lika och olika fall behandlas olika. Eftersom så många olika faktorer spelar in när det handlar om artskyddet är det rimligt att tänka sig att prin- 90Dir 2020:58, s. 6. 1997/98:45. Del 2, s. 25. cipen, när den tillämpas i artskyddssammanhang, mer kommer att handla om de olika fallen än om de lika fallen. Det är häri rättssäker- hetsgarantierna ligger; att man inte tillämpar en regel utan att beakta hur hela situationen i det enskilda fallet ser ut. Bedömningen av vad som är ekonomiskt orimligt betungande vid krav på försiktighetsmått ska, enligt vägledning för 2 kap. 7 § , utgå från branschförhållanden och inte från den enskilda verksamhetsutövarens betalningsförmåga.92 Medan de krav som ställs med stöd av 2 kap. kan vara mer långtgående än vad som är lönsamt från enbart företagsekono- miska utgångspunkter93 bör åtgärden inte, i jämförelse med de krav som ställs på branschen i övrigt, bli så betungande för företaget att det allvarligt försämrar företagets möjlighet att konkurrera. Det är bolaget som har att visa att de förpliktelser som följer av iakttas, det är alltså verksamhetsutövaren eller den som ska vidta en åtgärd som ska visa att kostnaderna för att anpassa en åtgärd inte är miljömässigt motiverade eller att den anpassning som krävs är orim- ligt betungande.94 Kraven på rimliga försiktighetsmått bör emellertid inte sättas lägre än att allt ska göras som är meningsfullt för att mål ska uppnås. Det innebär att en rimlighetsavvägning inte får medföra att resultatet av den strider mot de mål som sätts upp i 1 kap. 1 § . Vidare skiljer sig bedömningen av vad som är rimligt eller orimligt beroende på om det är en privatperson eller näringsverksamhet som ska vidta en åtgärd (se avsnittet om kunskapskrav).95 Utgångspunkter i pågående markanvändning När man diskuterar inskränkning i pågående markanvändning är det därför viktigt att reflektera över vad som ska vara utgångspunkten. Det handlar i grunden om vilka krav som, ur ett miljöbalksperspek- tiv, är rimliga att ställa. Utgångspunkten kan vara kalavverkning, där i princip allt virke tas ut , eller så kan den vara 92Naturvårdsverkets vägledning för 2 kap. 7 § (/Stod-i- miljoarbetet/Vagledningar/Hansynsreglerna--kapitel-2-miljobalken/7-Rimlighetsavvagning/, senast besökt ) som hänvisar till prop. 1997/98:45. Del 1, s. 232 samt MÖD 2014:15. 93Ibid., som hänvisar till bl.a. MÖD 2009:17 och MÖD 2014:42. 94Ibid., som hänvisar till prop. 1997/98:45. Del 2, s. 24 f. 95Ibid., som hänvisar till prop. 1997/98:45. Del 1. s. 232. andra former av skogsbruk där virke tas ut, men med andra metoder. Vad som är rimligt måste avgöras i det enskilda fallet utifrån rådande omständigheter. Myndigheternas inskränkande beslut handlar långt ifrån alltid om att helt stoppa verksamhet utan oftare om beslut om villkor för den pågående markanvändningen. Det kan till exempel vara att skogs- bruket kan behöva anpassa verksamheten till att det häckar och spelar tjädrar i skogen. Exempel på anpassningsåtgärder kan vara att välja avverkningstidpunkt, lämna vissa hänsynsytor etc. För jordbruket kan det handla om att inte sprida bekämpningsmedel överallt utan undanta vissa områden på åkern i närheten av där det finns värdefulla växter (som till exempel kan vara värdväxt för en hotad fjäril) finns som inte överlever växtskyddsmedel. Det är alltså inte görligt att på förhand ange exakt hur en rimlighetsavvägning ska falla ut, i så fall hade det inte varit en avvägning i det enskilda fallet. Det är i samman- hanget viktigt att påpeka att bedömningen är beroende av att ett så fullständigt och korrekt underlag som möjligt om eventuella skyd- dade eller hänsynskrävande arter och livsmiljöer har getts in av verk- samhetsutövaren i samband med en anmälan eller ansökan. Olika arter kräver mycket olika hänsyn. Viss hänsyn är fullt rim- lig utan ersättning (den utgör inte ett avsevärt försvårande av på- gående markanvändning) men den bör vara precis och anpassad till respektive art och inte vara generell. Viss annan hänsyn blir orimlig (den utgör ett avsevärt försvårande av pågående markanvändning) och då utlöses ersättningsrätten. Även om det är svårt att bestämt ange när krav på hänsyn är så orimliga att de utgör ett avsevärt för- svårande ser vi en möjlighet att ange vissa principiella utgångspunkter för rimlighetsavvägningen när det gäller de fridlysningsregler som vi har föreslagit i 8 kap. . I syfte att tydliggöra att vissa för- siktighetsmått är fullt rimliga, utifrån det allmännas syn på lämpliga bruknings- och rationaliseringsmetoder (jämför skogspolitikens jäm- ställda mål), föreslår vi att avvägningen i artskyddssammanhang ska utgå från följande principiella förhållningssätt. Så länge försiktighetsmåtten för att följa fridlysningsbestämmel- serna handlar om att man vidtar försiktighetsmått genom att använda bästa tillgängliga teknik, metod och kunskap så handlar det, som ut- gångspunkt, om rimlig hänsyn. För de areella näringarnas del är be- greppet ”bästa tillgängliga teknik” inte helt lämpligt. Detta eftersom det skulle kunna argumenteras för att det är åtgärderna som kräver bästa tillgängliga teknik, inte verksamheten som sådan. Bästa tillgäng- liga teknik är emellertid endast en del av det som ska användas (och då av yrkesmässig verksamhet) enligt 2 kap. 3 § . Av bestämmelsen följer bland annat att skada och olägenhet för miljön ska förebyggas, hindras eller motverkas genom behövliga för- siktighetsmått, varvid dock förutsätts att de inte är orimliga (se 2 kap. 7 §). Det gäller såväl yrkesmässig verksamhet som annan verk- samhet. Med skada och olägenheter för miljön avses bland annat ut- av värdefulla natur- och kulturmiljöer eller den biologiska mångfalden.96 målsättning ska påverka tillämp- ningen (jfr 1 kap. 1 § andra stycket). Hur mycket man kan begära av en verksamhetsutövare beror delvis på de geografiska förhållandena, särskilt omgivningens känslighet (det saknar här betydelse om verk- samheten bedrivs i näringssyfte eller om det är fråga om ideell eller offentlig verksamhet). Försiktighetsmått av flera olika slag kan bli aktuella, inte endast tekniska åtgärder, utan även metodval och be- gränsningar av verksamheten samt inhämtande av eller spridande av information.97 Att endast låta åtgärderna omfattas av kraven i 3 § i allmänhet och på bästa möjliga teknik i synnerhet, men inte verk- samheten är en alltför snäv avgränsning av bestämmelsens tillämpnings- område. De allmänna hänsynsreglerna, inklusive 3 §, träffar verksamheten och när det gäller de åtgärder som anmäls så innebär en anmälan av just dessa åtgärder att man begär en slags förhandstillsyn av just dessa. Det hindrar inte att hela verksamheten som sådan kan tillsynas, sär- skilt som det inte handlar om tillståndsgiven verksamhet som be- drivs i skydd av ett tillstånd. Det finns således inte något som hindrar att krav ställs på själva verksamheten. Det kan till exempel handla om krav på mer natur- vårdsanpassade metoder. Kan verksamheten fortsatt bedrivas och därvid, genom vissa försiktighetsmått, följa föreslagna fridlys- ningsregler så ligger det normalt inom ramen för allmän hänsyn. Här är kunskapen en viktig faktor. Inte endast för att 2 kap. 2 § miljö- balken ställer krav på att verksamhetsutövaren eller den som vidtar en åtgärd ska ha nödvändig kunskap, utan också för att många kun- niga markägare kan både bruka skog och ha naturvärden kvar, vilket är en kvalifikationsnivå att sträva mot. Det kan inte anses orimligt. 96Bengtsson et al. (version 19) kommentaren till 2 kap. 3 §. Gränsen för orimlighet går när kraven på försiktighetsmått blir så betungande för företaget att det allvarligt försämrar företagets möj- lighet att konkurrera. Var gränsens läggs för laglig markanvändning har givetvis betydelse för möjligheten att få ersättning efter som er- sättning aldrig kan utgå för att man följer lagen. Våra överväganden kring hur långt allmän hänsyn sträcker sig är inte heller några nya tan- kar. I sina överväganden rörande Skogsnäringens ansvar kontra statens, presenterade skogspolitiska kommitté98 följande (vi återger som citat i och med de många hänvisningar som kommittén gör). Arbetsgruppen för naturvårdshänsyn har i promemorian (Ds 1991:87) Naturvårdshänsyn i de areella näringarna i fråga om sektorsprincipen hänvisat till jordbruksutskottets uttalande att skogs- och jordbrukare är skyldiga att ta skälig naturvårdshänsyn utan att ersättning utgår.99 Det grundläggande sektorsansvaret för de skogliga naturresurserna ligger på skogsägarna/skogsbrukarna. Detta innebär att skogsägarna an- svarar för och bekostar de naturvårdande åtgärder som normalt bör ingå i verksamheten. Det ställs ökade krav på att alla sektorer skall åstad- komma en bättre anpassning till de ekologiska systemen. För skogs- brukets del innebär det både ett ökat miljöansvar och en tyngdpunkts- förskjutning i naturvården mot att bevara en rik flora och fauna och att värna biologisk mångfald. Detta innebär behov av att utveckla och till- lämpa skötselmetoder som utgår från de naturgivna förutsättningarna. Skyddet av biotoper är också en viktig förutsättning för att kunna be- hålla den biologiska mångfalden. Sektorsansvaret ställer krav på grund- läggande kunskaper om ekologi och naturvård hos den som har det primära ansvaret, dvs. Det får i övrigt anses ingå i Skogs- ägarens sektorsansvar att engagera den sakkunskap som behövs för att kunna tillgodose naturvårdshänsynen.100 Figur 7.1 avser att illustrera det relativa ansvaret för naturvårdsåtgär- derna i skogen mellan näringen och staten. Den delar in skogsmarken efter behovet av hänsyn till miljön alltifrån vardagslandskapet (normal skogsmark) med normalt hänsynstagande till mera känsliga områden där det i högre grad handlar om bevarande och till naturreservat som handlar om säkerställande. (…101) Inom vardagslandskapet som är det till ytan helt dominerande bör enligt jordbruksutskottets uttalande ansvar och kostnader i huvudsak ligga på näringsutövaren som nyttjar naturen i sin verksamhet. För de mest be- varandevärda objekten, som omfattar naturtyper och innehåller arter som är så känsliga att de inte tål annat än en ringa grad av mänsklig på- Skogspolitiken inför 2000-talet. 99Ibid., s. 138. 101Här finns en figur i betänkandet som vi inte återger. verkan, krävs ett mer eller mindre fullständigt skydd med stöd av natur- vårdslagen (NR i figuren). Ansvaret och kostnaderna på denna nivå ligger främst på staten. För området däremellan i figuren bör ansvar och kostnader i högre grad delas mellan skogsbruket, stat och kommun. Ju mer åtgärderna avser bevarande av livskraftig [sic!] populationer av växter och djur, desto mer bör kostnadsansvaret ligga på näringen.102 I den /93-års proposition underströk också departementschefen att bevarandet av arter bör vara en angelägenhet för skogssektorn och inte ses som en separat naturvårdsfråga.103 Han erinrade också om att miljöpolitiska beslut bland annat slog fast att förvaltande av naturen och den biologiska mångfalden bör bli ett normalt inslag i verksamheten och i princip inte förutsätta statliga bidrag.104 Innan det konstateras att ens ett försvårande av pågående mark- användning föreligger måste därmed alternativa brukningsmetoder beaktas, brukningsmetoder som kan vidtas utan att pågående mark- användning anses avsevärt försvåras. Möjligheterna utanför vad som skulle kunna betecknas som konventionella metoder, när det gäller skötselmetoder i jord- och skogsbruk är många och kunniga mark- ägare kan både bruka skog och ha naturvärden kvar, vilket bör vara något att sträva mot. Avvägning i det enskilda fallet Innebörden är att vad som är lämpliga bruknings- och rationaliser- ingsmetoder ska innefatta överväganden rörande vilka alternativa brukningsmetoder som kan vidtas utan att gå utöver vad som är rim- ligt enligt 2 kap. 7 § första stycket . Allmängiltiga eller vanliga bruknings- och rationaliseringsmetoder är inte alltid lämp- liga och det finns ofta möjligheter att välja en skötselmetod i jord- eller skogsbruk som möjliggör brukande med bibehållna naturvär- den och nå produktionsmålen. Med det sagt finns givetvis situationer där det av olika skäl är svårt eller omöjligt att använda alternativa metoder och då är det viktigt att lyfta vikten av att avvägningen enligt 2 kap. 7 § måste Skogspolitiken inför 2000-talet, s. 139 f. 1992/93:226. Om en ny skogspolitik, s. 41. 104Ibid., s. 44. göras i det enskilda fallet och med beaktande av de förutsättningar som föreligger där. Krav på alternativa brukningsmetoder skulle kunna kräva stora insatser för lantbruket, till exempel i form av andra maski- ner än de man har eller att lantbrukaren behöver tillägna sig ny odlingskunskap. Många företag är så specialiserade att det är om- ständigt att ens göra smärre justeringar vilket också innebär att det snabbt kan komma upp i stora belopp för att möta krav på ändrade skötselmetoder. Andra anpassningar som fordrar betydligt mindre in- satser är till exempel att inte vanemässigt spruta en extra gång i vissa områden. Att tillämpa förebyggande växtskyddsmetoder för att minska behovet av växtskyddsmedel är också görligt (ett krav enligt EU:s direktiv om hållbar användning av bekämpningsmedel105). När det gäller möjligheten att använda andra metoder i skogsbru- ket kan det till exempel vara svårt att på vissa marker åstadkomma självföryngring eller reproduktion då det kan vara svårt för andra trädslag än gran att växa i skuggan av kvarlämnat skärmtak. Även av naturvårdsskäl är det relevant med återbeskogning av lämpligt träd- slag. När det gäller att till exempel senarelägga sin vallskörd för att inte hota skyddsvärda arter bör det som en utgångspunkt betraktas som ett rimligt försiktighetsmått. Dock måste typen av vallskörd beaktas liksom vilken art som riskerar att skadas. Huruvida det går över gränsen för vad som är att betrakta som rimlig hänsyn beror alltså på omständigheterna i det enskilda fallet. Det är också fullt tänkbart att dispensskäl kan föreligga, återigen beroende på valltyp och vilken art som riskerar att skadas. Om man anser att en senareläggning av vall- skörden är att gå utöver rimlighetskraven i allmän hänsyn får dispens från fridlysningsbestämmelserna sökas och en nekad dispens kan då läggas till grund för ersättningsanspråk förutsatt att intrånget inne- bär ett avsevärt försvårande av pågående markanvändning. En sådan dispens måste alltid prövas skyndsamt. Eftersom skadan av senare- lagd vallskörd uppstår efter att proteinnivåerna i gräset är som högst, kan ett dispensförfarande som tar mer än någon dag, skapa problem. Sämsta tänkbara utfall är att dispens beslutas, men försent, det vill säga efter gräsets bäst före datum, eftersom det skulle innebära en förstörd skörd som man inte får ersätt- 105Europaparlamentets och rådets direktiv /128/EG av om upp- rättande av en ram för gemenskapens åtgärder för att uppnå en hållbar användning av bekämp- ningsmedel. ning (eftersom man fått dispens). Den lösning vi ser på just det pro- blemet är att sådana dispenser ska prövas skyndsamt. Vad vi angett om utgångspunkter ska ses som just utgångspunk- ter. En avvägning måste alltid göras i det enskilda fallet utifrån de specifika förutsättningarna vad avser vilka metoder som är möjliga på den aktuella platsen. Det bör dock erinras om att det ankommer på verksamhetsutövaren att visa att en åtgärd är orimlig.106 En avvägning enligt 2:7 får inte innebära att fridlysningsreglerna inte kan följas Prövningen av en åtgärd ska göras med beaktande av planerade för- siktighetsmått och med tillämpning av relevanta fridlysningsbestäm- melser. Leder prövningen fram till att verksamheten inte kommer i konflikt med fridlysningsbestämmelserna lägger inte dessa hinder i vägen. Om prövningen i stället leder fram till att verksamheten, trots rimliga försiktighetsmått, kommer i konflikt med fridlysningsbestäm- melserna blir en dispensprövning aktuell. Saknas då förutsättningar för dispens innebär det, enligt Mark- och praxis, att åtgärden eller verksamheten är olämpligt lokaliserad och därmed inte tillåtlig enligt hänsynsbestämmelserna i 2 kap. . En avvägning enligt 2 kap. 7 § är inte aktuell, i prak- tiken. När det gäller pågående markanvändning får bestämmelsen emellertid en teoretisk betydelse för att avgöra huruvida verksam- heten ligger inom ramen för vad som är laglig markanvändning. Det är härvid viktigt att påpeka att relevanta bestämmelser i 2 kap. miljö- balken faktiskt ska tillämpas innan avvägningen enligt 2 kap. 7 § görs. 3 § genomför såväl försiktighetsprincipen som pre- ventionsprincipen samt, såvitt gäller yrkesmässig verksamhet, bästa möjliga teknik. Dessa regler handlar just om allmän hänsyn och det handlar om att anpassa metod och teknik efter naturförhållandena eller efter särskilt känsliga arter eller natur. Artskyddsbestämmelserna är just en precisering av allmän hänsyn.107 För att kunna underlåta att ta den hänsyn som fordras måste verksamhetsutövaren visa att kost- naderna inte är miljömässigt motiverade eller att åtgärden är orimligt 1997/98:45. Del 1, s. 233. 1997/98:45. Del 1, s. 206 och prop. 2005/06:182. sank- tionssystem, m.m., s. 127 ff. betungande på ett sådant sätt att det allvarligt försämrar företagets möjlighet att konkurrera.108 Som utgångspunkt menar vi att en åtgärd (eller nödvändigheten att avstå åtgärden) ska anses orimligt betungande om tillämpningen av artskyddsreglerna innebär att vissa utpekade geografiska områden måste skyddas på ett sätt som innebär att verksamheten inte alls kan tillåtas (att en viss åtgärd inte kan tillåtas kan mycket väl ligga inom rimlighetens gräns). Då handlar det i praktiken om ett slags områdes- skydd och ska utgångspunkten i avvägningen enligt 2 kap. 7 § vara att kraven går utöver vad som är rimligt. Det handlar alltså om situa- tioner där det inte hjälper att vara försiktig och ta hänsyn genom att tillämpa bästa möjliga teknik, metod och kunskap; verksamheten kan ändå inte bedrivas på den platsen (jämför 2 kap. 6 § ). Utgångspunkten i avvägningen ska då vara att försiktighetsmåtten anses gå utöver gränsen för rimlig hänsyn. Med utgångspunkt menas just utgångspunkt. Det kan finnas situa- tioner där hänsynsåtgärderna kan anses orimligt betungande eller omotiverade trots att det inte handlar om något som motsvarar ett områdesskydd. Exakt var gränsen går för när försiktighetsmått kan godtas, även efter en avvägning enligt 2 kap. 7 §, och när de blir orim- liga, måste avgöras i det enskilda fallet med stöd av samtliga om- ständigheter som ska beaktas i rimlighetsavvägningen. Det är värt att upprepa att avvägningen endast har en teoretisk betydelse i ersätt- ningsfrågan och då endast för att avgöra var gränsen går för laglig markanvändning. Avvägningen får inte medföra att en verksamhet eller åtgärd kommer till stånd i strid med fridlysningsreglerna. Även om en rådighetsinskränkning är av sådan typ att den grundar rätt till ersättning säger regeln i 2 kap. 15 § andra stycket regerings- formen att markägaren måste tåla ett visst intrång i pågående mark- användning utan ersättning, närmare bestämt det intrång som ligger under toleranströskeln (avsevärt försvårande). Det är också här omöj- 1997/98:45. Del 2, s. 24 f. ligt att bestämma tröskelnivån generellt utan förhållandena i enskilda fallet avgör.109 Att toleranströskeln måste nås innebär att det inte räcker att inskränkningen går utöver vad som kan krävas enligt 2 kap. 7 § första stycket för att ersättningsrätt ska föreligga. Det krävs också att inskränkningen innebär ett avsevärt försvårande och således når upp till toleranströskeln. Frågan är då vad som ska till ytterligare för att utgöra ett avsevärt försvårande om ett förbud mot verksamhet har meddelats? Eller innebär ett förbud att det är tillräckligt försvårat för att ersättning ska utgå? Mot bakgrund av de höga krav som ställs enligt andra kapit- let kan det i vissa fall bli så att gränserna mellan rekvi- siten sammanfaller på så sätt att om inskränkningen går utöver vad som är rimlig hänsyn så utgör den också ett avsevärt försvårande. Vad det innebär i det enskilda fallet måste avgöras i det enskilda fallet. I den mån rättstillämparen lägger sig vinn om att markanvänd- ning aldrig kan anses försvårad för att man följer lagstiftningen anser viatt det är nödvändigt att ersättning utgår redan man passerat grän- sen för vad som är rimlig/orimlig hänsyn. I vissa fall kan det alltså vara så att gränsen för rimlig hänsyn och avsevärt försvårande sammanfaller. 13.8.3Ersättningen knyts till dispens som har förenats med särskilda villkor eller beslut att neka dispens Eftersom utredningens föreslagna fridlysningsbestämmelser utgörs av bestämmelser som ska följas, oavsett huruvida en myndighet fattat beslut med stöd av dem eller inte, behöver det definieras en tidpunkt när ersättningsrätt kan uppkomma. Det beslut som ersättningsrätten ska knytas till är en nekad artskyddsdispens för åtgärder eller verk- samhet inom ramen för pågående markanvändning (eller en dispens som har förenats med särskilda villkor). Förvisso skulle det kunna tyckas onödigt att man, för att komma ifråga för ersättning, måste ansöka om dispens när det i många fall är i princip omöjligt att få, men vi menar att det är nödvändigt att det finns ett beslut i grunden. För att lösa den situationen har vi föreslagit att myndigheten ex officio ska pröva dispensfrågan i samband med en anmälan enligt 12 kap. 6 § . 109Michanek et al. a.a., s. 44 f. Vi har övervägt behovet av tidsbegränsade beslut om försiktighets- mått eller förbud (som dispens inte medges från).