sou · H9B3100 · 2022-01-01 00:00:00 — Om våra förslag genomförs kommer sådana fördelar att omfattas av begrep- pet brottsvinster och förverkande kommer också, om brottsvinsten gjorts av näringsidkaren, att kunna förverkas hos denne. Det gäller oberoende av om brottet regleras i eller i specialstraff- Överväganden om en ny förverkandereglering i Vi föreslår vidare att en reglering som motsvarar den som finns i 36 kap. 4 § tredje stycket – om att rätten under vissa förut- sättningar får göra en bedömning av vad som ska förverkas utifrån vad som är skäligt – ska införas i nya 36 kap. och där göras generellt tillämplig. Mot denna bakgrund föreslår utredningen att regleringen i nuvarande 36 kap. 4 § upphävs. 4.9Hjälpmedel, egendom som varit föremål för brott och farliga föremål i 36 kap. 2 § första stycket är ändamålsenligt utformad Vårt förslag: Den nuvarande bestämmelsen i 36 kap. 2 § första stycket om hjälpmedelsförverkande överförs oförändrad till det nya 36 kap. Det har under utredningsarbetet inte framkommit uppgifter om att det finns några egentliga problem förknippade med hur de nuvarande reglerna om hjälpmedelsförverkande i 36 kap. 2 § första stycket är utformade. Utredningen föreslår därför inga ändringar i dessa regler. Med utgångspunkt i att hjälpmedelsförverkande främst syftar till att förebygga framtida brottslighet har vi övervägt om möjligheten att förverka värdet i stället för att förverka hjälpmedlet i praktiken är överflödig. Ett förverkande av egendomens värde kan normalt inte bidra till att förebygga framtida brottslighet och är inte heller påkallat med hänsyn till mer allmänna överväganden (t.ex. om att det skulle vara stötande att låta personen behålla egendomen). Vid överväganden för och emot ett sådant förslag har vi dock stannat vid att låta be- stämmelsen stå kvar oförändrad då det i något fall skulle kunna vara aktuellt med värdeförverkande. Så skulle kunna vara fallet om det är fråga om mycket värdefull egendom som använts i begränsad utsträck- ning vid utförandet av ett brott, t.ex. en bil som använts vid smugg- ling. Möjligheten att värdeförverka i stället för att sakförverka bör därmed vara kvar, men mot bakgrund av att ett sådant förverkandet i många fall närmast kan uppfattas ha en bestraffande karaktär bör möjligheten användas endast i undantagsfall. Överväganden om en ny förverkandereglering i bestämmelsen om hjälpmedelsförverkande i princip oförändrad till det nya 36 kap. Bestämmelsen kommer i det nya 36 kap. att finnas i 8 §. Vårt förslag: Reglerna om förverkande av brottsföremål i nuvar- ande 36 kap. 2 § andra stycket utvidgas så att förverkande kan ske av egendom som framställts genom brott, vars användande utgör brott, som någon tagit befattning med på ett sätt som utgör brott eller som annars varit föremål för brott. I dessa fall ska inte förut- sättas att förverkande behövs för att förebygga brott eller att det annars finns särskilda skäl för det. Reglerna om förverkande av brottsföremål i 36 kap. 2 § andra stycket är – om de ställs i relation till de specialstraffrättsliga regler som finns på området – begränsade, framför allt genom att det uppställs ett krav på att förverkande ska förutsätta att förverkande behövs för att förebygga brott eller det annars finns särskilda skäl. Enligt utred- ningens mening finns ingen rationell anledning till denna ganska på- tagliga diskrepans mellan de regler som finns i respek- tive i specialstraffrätten. Bestämmelsens fakultativa utformning och den regel som säger att förverkande inte får ske om det skulle vara uppenbart oskäligt ger – också med beaktande av att bestämmelsen fortsättningsvis kommer att vara generellt tillämplig inom special- straffrätten – tillräckligt utrymme för att avstå från förverkande i de fall det inte är befogat att förverka sådan egendom som bestämmel- sen tar sikte på. Vi föreslår därför att kravet på att förverkande ska behövas för att förebygga brott eller att det annars ska föreligga sär- skilda skäl slopas. Härutöver föreslås också att regleringen komplet- teras med en bestämmelse som anger att också egendom som varit annars har varit föremål för brott får förverkas samt att bestämmelsen förtydligas genom att de olika möjligheterna till förverkande upptas i en punktlista. Skälet för att lägga till ”annars har varit föremål för brott” är främst att det gör det möjligt att slopa åtskilliga special- straffrättsliga bestämmelser som är formulerade på detta sätt. Bestäm- melsen kommer i det nya 36 kap. att finnas i 9 §. Överväganden om en ny förverkandereglering i 4.9.3Förverkande av särskilda brottsverktyg Vårt förslag: Den nuvarande regleringen i 36 kap. 3 § 1 justeras så att det framgår att förverkande kan komma ifråga inte bara om det kan befaras att egendomen kommer till brottslig användning, utan också om egendomen ska komma till användning i samband med brott. Det förtydligas också att omständigheterna under vilka egendomen påträffas kan ges viss självständig betydelse vid bedömningen. I övrigt föreslås att ordningen mellan de tre punk- terna ändras. Reglerna om förverkande av föremål som kan användas vid brott (särskilda brottsverktyg) i 36 kap. 3 § är i huvudsak ändamålsenligt utformade. En särskild fråga som har väckts under utredningsarbetet är om det inte borde finnas möjlighet att mer generellt förverka skydds- västar på den grunden att de kan antas bidra till en ökad risk för skjutningar. Utredningen har därför övervägt om man genom juster- ingar av nuvarande 36 kap. 3 § 1 skulle kunna åstadkomma en sådan ordning. Enligt utredningens bedömning skulle det förvisso vara möjligt att ta ett litet steg i denna riktning genom smärre justeringar i nuvarande 36 kap. 3 § 1. Sålunda skulle det, för att tydliggöra att det inte fordras att egendomen används för att begå själva brottet, kunna föreskrivas att det som ska kunna befaras är att egendomen ska komma till användning i samband med brott. Det är emellertid svårt att se att man på denna väg kan åstad- komma ett rättsläge där skyddsvästar mer generellt kan förverkas när de förekommer i brottsaktiva miljöer. Eftersom skyddsvästar pri- märt syftar till att skydda västbäraren kan antas att ett förverkande- yrkande inte sällan kommer att mötas av invändningen att västen eller västarna inte ska användas i brottsliga syften utan i skyddssyfte. Och enligt utredningens bedömning kommer en sådan invändning inte alltid att kunna lämnas utan avseende. Enligt utredningen är det inte heller rimligt att förverka skyddsvästar om de inte kan befaras komma till användning i samband med brott. Sammantaget innebär det sagda att en justering av bestämmelsen i nuvarande 36 kap. 3 § 1 inte kan förväntas leda till att skyddsvästar mer generellt kan förver- Överväganden om en ny förverkandereglering i kas när de finns i brottsaktiva miljöer. Enligt utredningens bedöm- ning kan det likväl vara värt att ta det lilla steg som skisserats ovan. Utredningen föreslår alltså att den ovan diskuterade justeringen av nuvarande 36 kap. 3 § 1 genomförs, men erinrar om att detta knappast innebär någon generell lösning på frågan. Om lag- stiftaren mer allmänt vill förhindra att privatpersoner använder skydds- västar bör detta lösas på annat sätt än genom förverkandereglerna i . Utöver denna förändring har lagtexten utformats så att den på ett tydligare sätt än i nuvarande 36 kap. 3 § 1 ger uttryck för att omstän- digheterna under vilka egendomen påträffas kan ges betydelse också som en positiv faktor vid bedömning av om förverkande ska ske (jfr förarbetena till den nuvarande bestämmelsen som närmast ger ut- tryck för att det som utgångspunkt fordras att egendomens beskaf- fenhet i sig ger underlag för att befara att egendomen ska komma till brottslig användning).14 För att göra paragrafen lättare att förstå förordar utredningen också att de olika punkterna i paragraferna läggs i en annan ordning än . Enligt utredningens mening är det mest logiskt att inleda med den punkt som tar sikte på vapen, att som en andra punkt uppta de föremål som är ägnade att användas vid skadegörelse och liknande brott och att sedan som en tredje och sista punkt uppta den punkt som mer allmänt tar sikte på föremål som kan befaras komma till användning vid brott. Bestämmelsen kommer i det nya 36 kap. att finnas i 11 §. 4.9.4Hjälpmedel, egendom som varit föremål för brott och farliga föremål ska kunna förverkas från den som äger eller med tillämpning av presumtionsregeln Vårt förslag: Hjälpmedel, egendom som varit föremål för brott och särskilda brottsverktyg ska kunna förverkas från den som äger eller med tillämpning av presumtionsregeln anses äga egendomen. Vad gäller särskilda brottsverktyg, dvs. föremål som kan förverkas med stöd av nuvarande 36 kap. 3 §, finns ingen koppling till brott eller liknande som förverkandet grundas på. 14Se NJA II 1948 s. 177 f. och , Förverkande av egendom, 2014 s. 127 f. Överväganden om en ny förverkandereglering i istället på själva egendomen och dess egenskaper. Bestämmelsen om från vem förverkande får ske bör därför utformas så att det anges att förverkande får ske från egendomens ägare eller den som med tillämp- ning av den föreslagna presumtionsregeln ska anses äga egendomen. Detsamma bör gälla i fråga om hjälpmedel och egendom som varit föremål för brott. Också i dessa fall är det äganderätten som – vid sidan av de särskilda förutsättningarna för sådant förverkande – som bör vara avgörande. 4.10Tredje mans rätt i förverkandeprocessen Tredje mans ställning och rätt i en förverkandeprocess mellan staten och förverkandesvaranden följer enligt gällande rätt av praxis. I rätts- fallet NJA 1991 s. 496 slog bl.a. fast att bestäm- melserna om intervention i 14 kap. RB i och för sig endast är direkt tillämpliga i rättegången i tvistemål men att bestämmelserna ändå får anses gälla analogt i mål som gäller förverkande av egendom. Av rättsfallet följer emellertid att en tredje man inte kan få ställning som självständig intervenient i ett mål om förverkande. Det innebär bl.a. att hen inte får en ställning av part i rättegången och är därmed inte är berättigad att själv överklaga dom eller beslut i målet. Genom reglerna i 14 kap. finns det två möjlig- heter för tredje man att försöka göra sin rätt gällande i den brott- målsprocess i vilken åklagaren begär att egendomen som tredje man menar att hen äger ska förverkas. En möjlighet är att tredje man på- står att saken i förverkandeprocessen mot den tilltalade rör hens rätt till egendomen. Tredje man kan då, i enlighet med vad som sagts, ansöka om intervention i brottmålet i analogi med 14 kap. 9 och 10 §§ . Bestämmelserna om intervention gör dock skillnad mellan ordinär intervention och självständig interven- tion (14 kap. 11 §). Vid ordinär intervention gäller bl.a. att interveni- enten inte får fullfölja talan mot dom eller beslut i målet annat än tillsammans med den part på vars sida hen intervenierat (1 st.). En självständig intervenient har däremot ställning som part i rätte- gången (2 st.) och är därmed berättigad att själv rättshandla i målet och t.ex. överklaga en dom eller ett beslut. En förutsättning för att självständig intervention ska föreligga är avgörandet på grund av Överväganden om en ny förverkandereglering i rättsförhållandets natur eller annars är gällande för och mot inter- venienten som om det hade meddelats i rättegång där intervenienten varit part. Avgörande är alltså om domen har rättskraftsverkan mot intervenienten eller inte. En dom där viss egendom förklaras för- verkad, anses i regel endast gälla i förhållande till den som talan om förverkande har förts. Om en tredje man var egendomens rätta ägare gäller domen alltså inte mot hen. Av Högsta domstolens praxis följer alltså att tredje man inte kan få ställning som självständig intervenient i ett mål där åklagare för talan om förverkande mot en tilltalad. Vid sidan av möjligheten till intervention kan en tredje man väcka talan om bättre rätt mot den tilltalade. En sådan talan ska i enlighet med bestämmelserna i 14 kap. 4 § om inträde i rättegång som mellan- kommande man handläggas gemensamt med den rättegång där för- verkandefrågan tas upp. Att gällande rätt ska tillämpas på det sättet har sedan slagits fast i flera lagstiftningsärenden, bl.a. när frågan om effektivare regler om förverkande av fordon vid trafikbrottslighet utreddes samt när svensk rätts förenlighet med Förverkandedirektivets artiklar bedömdes. Att frågan aktualiserades i det sist nämnda lagstiftningsärendet beror på att det av artikel 8.9 i förverkandedirektivet följer att tredje man ska ha rätt att ”hävda äganderätt eller annan egendomsrätt” till egendom som begärs förverkad. När direktivet införlivades med svensk rätt angav utredaren att en tredje man med grundade anspråk på den egendom som yrkas förverkad rimligen redan under förunder- sökningen framfört sina anspråk om detta. Tredje man borde även under sådana förhållanden ha utnyttjat möjligheten att begära rättens prövning av det beslag som gjorts. Alternativt kan tredje man invända mot verkställighet av ett beslut om kvarstad. På så vis ansågs tredje mans rätt säkrad i processen. I till- lägg finns de möjligheter till inträde i brottmålsprocessen som har beskrivits ovan. För det fall en dom om förverkande fått laga kraft kan tredje man hävda sin äganderätt genom att enligt 59 kap. 1 § första stycket 2 rätte- gångsbalken klaga över domvilla. Sammantaget finns det alltså enligt gällande rätt vissa möjlig- heter för tredje man att hävda sin rätt i förverkandeprocessen. Dessa möjligheter är emellertid i praktiken mycket begränsade. Överväganden om en ny förverkandereglering i I en begäran om förhandsavgörande till – de förenade målen C-845/19 och C-863/19 Okrazhna prokuratura – Varna – har en bulgarisk domstol ställt frågor om omfattningen av den rätt till ett effektivt rättsmedel som tillerkänns tredje man som påstår sig ha äganderätt till egendom som har förverkats enligt förverkandedirek- tivet ska förstås. I förhandsavgörande slår , med hän- visning till såväl artikel 8 i förverkandedirektivet som artikel 47 i EU-stadgan om grundläggande rättigheter, fast att en tredje man ska ha tillgång till ett effektivt rättsmedel. Det innebär att utgör hinder för en nationell lagstiftning som tillåter förverkande till staten av egendom som påstås tillhöra en annan person än förverkande- svaranden, utan att denna person har möjlighet att delta i förverkande- förfarandet. Mot bakgrund av avgörandet kan frågan ställas om de begränsade möjligheter som står tredje man till buds tillgodoser dennes krav på ett effektivt rättsmedel. Vår bedömning: Tredje mans ställning i förverkandeprocessen bör klargöras i lag. Genom beskrivningen av gällande rätt ovan framgår att tredje man har möjlighet att på olika sätt hävda sin rätt till egendom i en för- verkandeprocess. Denna rätt följer emellertid inte direkt av lag utan av praxis och analogi med lagstiftning avsedd för tviste- mål. Den processuella regleringen som omgärdar förverkandeproces- sen är i viss mån svårtillgänglig vilket kan leda till att likartade fall behandlas olika. I det här sammanhanget, när hela förverkandelag- stiftningen är föremål för översyn, är det lämpligt att återigen se över frågan om tredje mans rätt för att se om det går att göra bestämmel- serna enklare att tillämpa men också säkerställa att regelverket lever upp till kraven på ett effektivt rättsmedel för tredje man. Vid sidan av det nu sagda finns det även andra argument som talar för att det är en fördel om frågan om tredje mans rätt aktualiseras redan i brottmålsprocessen eller i samband med en särskild talan om förverkande. Ett skäl är att en tredje man inte bör vara hänvisad till särskilda rättsmedel för att komma till sin rätt. Det bör alltså vara Överväganden om en ny förverkandereglering i tydligt att tredje man har möjlighet att få en ställning, om än begrän- sad, redan i den ordinarie processen. Vidare bör tredjemansskyddet vara utformat på ett sådant sätt att det inte är orimligt svårt för en tredje man att hävda sin rätt. Dessutom är det så att det av lagen (1974:1066) om förfarande med förverkad egendom och hittegods m.m.följer att staten ska sälja eller förstöra egendom som förverkats eller lämnats till staten som hittegods. Det innebär att tredje man som missat sin möjlighet att intervenera i den ordinarie processen kan förlora sin rätt till egendomen på grund av att staten gjort sig av med den. Den part som i ett sådant fall har köpt egendomen av staten har gjort ett exstinktivt fång som inte kan angripas av tredje man, dvs. ett köp som utsläcker tidigare ägares rätt till egendomen. I vissa fall kan den förlorade rätten ersättas av det värde som egendomen inbringat, men det kan förutses att det finns situationer då det är den faktiska egendomen som tredje man vill ha och inte pengar. Så är fallet exempelvis med egendom som har affektionsvärde snarare än ett ekonomiskt värde. Det finns alltså ett påtagligt värde i att tredje mans ställning i förverkandeprocessen tydliggörs. Till det som anförts bör även tilläggas att det, som nämnts ovan, av åtaganden i Förverkandedirektiven följer att tredje man ska ha rätt få sitt anspråk prövat. Genom dom i de förenade målen Okrazhna prokuratura – Varna står det klart att förverkandedirektivet ställer krav på att tredje man har en reell möjlig- het att göra sin rätt gällande genom att hen har tillgång till ett effek- tivt rättsmedel. 4.10.3Förslag till ny reglering om tredje mans rätt i förverkandeprocessen Vårt förslag: Den som inte är part i en rättegång, men gör gällande rätt till egendom som begärs förverkad, ska få inträda i rättegången efter ansökan och under förutsättning att hen visar sannolika skäl för sitt påstående om sin rätt till egendomen. Domstolen ska fatta beslut om att tillåta tredje mans inträde i rättegången. Innan dom- stolen fattar sitt beslut ska parterna höras över ansökan. Om det finns skäl för det får rätten hålla förhandling med parterna och sökanden innan rätten prövar ansökan. Överväganden om en ny förverkandereglering i Om tredje man väcker talan om bättre rätt till egendom när det redan pågår en rättegång om egendomens förverkande ska tvistemålet inte handläggas gemensamt med brottmålet. Om det finns särskilda skäl för att handlägga tredje mans talan om bättre rätt i samma rättegång som brottmålet får dock domstolen tillåta att rättegångarna handläggs gemensamt. Om egendom förverkas trots att tredje man har påstått att egendomen tillhör hen ska domstolen, om det finns skäl för det, förelägga tredje man att senast inom den tid då domen får över- klagas väcka talan om saken mot staten. Staten ska i en sådan pro- cess företrädas av . Om inte tredje man följer föreläggandet, har denne förlorat sin rätt att gentemot staten göra anspråk på egendomen eller egen- domens värde. Tredje mans ställning i förverkandeprocessen är oreglerad och i delar oklar. Vi menar att det bör finnas tydliga regler som ger såväl tredje man som domstolen och andra aktörer i och omkring rätts- väsendet klarhet kring vad som gäller. Enligt vår mening är det lämpligt att tredje man ges möjlighet att inträda i förverkandeprocessen och att denne då ges i princip samma ställning i som tredje man kan ha i utsökningsprocessen, alltså unge- fär den ställning som en ordinär intervenient har. Bestämmelser om detta bör införas direkt i . Möjligheten till inträde i hovrätten bör begränsas av ett krav på giltig ursäkt. En sådan ordning måste också anses ligga väl i linje med vad EU- domstolen uttalat i de förenade målen Okrazhna prokuratura – Varna om tredje mans möjligheter att tillvarata sin rätt. Om tredje man tillåts att inträda i processen med stöd av dessa regler blir hen alltså inte part i målet och den tilltalade är alltså inte heller dennes motpart.15 Tredje mans roll i förverkandeprocessen blir i regel att genom sitt inträde bidra till att bryta presumtionen om att den som förverkandetalan riktas mot äger den egendom som åklaga- ren menar ska förverkas. För att inte förverkandeprocessen ska kompliceras av att bestäm- melser om tvistemål ska tillämpas i relationen mellan förverkande- 15Jfr , Förverkande av egendom, 2014 s. 169 f. Överväganden om en ny förverkandereglering i subjektet och tredje man införs även en bestämmelse som innebär att en tredje mans eventuella talan om bättre rätt som huvudregel inte ska handläggas tillsammans med brottmålet/förverkandeprocessen. Det bör dock finnas en ventil som innebär att domstolen kan tillåta att målen kumuleras om det finns särskilda skäl. Denna reglering bör kompletteras med en regel motsvarande 20 § utsökningsbalken, dvs. det bör föreskrivas att domstolen, om den anser att det i och för sig föreligger sannolika skäl för tredje mans anspråk men att denne inte har brutit äganderättspresumtionen, kan besluta i domen att förverka egendomen och förelägga tredje man att väcka talan på samma sätt som enligt 4 kap. 20 § ut- sökningsbalken. Om tredje man väcker talan ska vara tredje mans motpart och föra statens talan som borgenärsföreträdare. företräder redan staten i olika ärenden inom utsöknings- rätten och har av den anledningen stor erfarenhet av den typen av invändningar som kan aktualiseras vid påståenden om bättre rätt till förverkad egendom. har en stor organisation och bör vara väl rustat att omhänderta det fåtal processer av den här typen som kan förmodas komma att handläggas . Tidsfristen i föreläggandet bör kunna sammanfalla med över- klagandefristen eftersom hela situationen bygger på att tredje man är aktiv i processen och tillställs domstolens dom. Det bör vara till- räckligt i stället för en månad som i utsöknings- förfarandet då tredje man redan bör ha sina argument klara. Dessutom underlättar det för domstolarna att inte få ytterligare en frist att ange. Tredje man kan, som framgått, även ansöka om att få inträda i processen i hovrätten om målet överklagats dit, jfr NJA 2015 s. 552, och där gäller annan frist än i tingsrätten. Eftersom förverkad egendom inte bör säljas innan domen fått laga kraft bör det inte finnas något behov av en bestämmelse mot- svarande 4 kap. 21 § utsökningsbalken. Om rätten förverkar egendomen men inte anser det finnas skäl att förelägga tredje man att väcka talan om bättre rätt kan tredje man ändå välja att väcka talan mot staten om bättre rätt eller väcka talan om skadestånd mot den tilltalade (eller den person som talan om förverkande annars riktats mot). De nya bestämmelserna innebär sammanfattningsvis att rätten vid ett inträde som utgångspunkt inte ska ta ställning i frågan om bättre rätt mellan tilltalad/förverkandesvaranden och tredje man, utan bara Överväganden om en ny förverkandereglering i pröva om tredje mans invändningar bryter äganderättspresumtionen vid bedömningen av om egendomen ska förverkas eller inte. 4.11.1Förverkande ska inte ske om det är uppenbart oskäligt Vårt förslag: 36 kap. ska innehålla en generellt tillämp- lig bestämmelse av innebörd att förverkande eller annan särskild rättsverkan av brott inte får beslutas om det är uppenbart oskäligt. innehåller 36 kap. ett flertal bestämmelser som reglerar frågan om när förverkande på grund av oskälighet inte ska ske (se 36 kap. 1, 1 b, 4 och 16 §§). Enligt utredningens mening saknas anledning att ha olika nivåer avseende oskäligheten vad gäller olika förverkande- former. Vi föreslår därför att det inte ska finnas några skälighets- regler i de särskilda förverkandebestämmelserna och att frågan i stället ska regleras i en generell bestämmelse. Den bestämmelsen bör ut- formas som en obligatorisk regel, dvs. så att det framgår att förverk- ande inte får ske om det är uppenbart oskäligt. Det innebär en viss skärpning såvitt gäller utvidgat förverkande och sådant förverkande av brottsvinster som tidigare skedde med stöd av 36 kap. 4 § brotts- balken. När fråga är om brottsvinster och de beviskrav som gäller är uppfyllda är emellertid utredningens mening att det är rimligt att oskälighetströskeln läggs vid uppenbart oskäligt.