sou · H9B310 · 2022-01-01 00:00:00 — Å ena sidan kommer det givetvis att finnas en viss osäkerhet i uppskattningen av kommande anspråk, vilket talar för en säkerhets- marginal. Å andra sidan har de skadelidande rätt att få ut så mycket ersättning som proportioneringen medger. Ju som förflyter efter olyckan desto lättare bör det bli att uppskatta omfattningen av kommande anspråk. På en inledande delbetalning som bestämts med försiktighet kan således ytterligare delbetalningar följa om det visar sig finnas utrymme för det. När förflutit har alla först priori- terade anspråk anmälts och en slutlig fördelning kan äga rum. Kammarkollegiet bemyndigas att meddela föreskrifter om verk- ställighet av paragrafen, se 18 § förordningen om ansvar och ersätt- ning vid en radiologisk olycka. I föreskrifterna kan anges hur stor andel av full ersättning som ska betalas ut i olika skeden. Om den skadelidande väcker talan kan domstolen avvika från kvotdelar som angetts i föreskrifterna, om utredningen föranleder det. I andra hand ska medlen användas för ersättning av skador som anmäls senare än efter olyckan. För dessa skador görs inte någon proportionering, utan principen ”först till kvarn” gäller. Åter- stående medel får användas för betalning av dessa senare anmälda anspråk när har förflutit och ersättning har betalats ut eller medel reserverats för betalning av de först prioriterade anspråken. Ersättning behöver alltså inte ha betalats ut men medel måste åt- minstone ha reserverats för betalning av alla först prioriterade skador för att andra skador ska kunna ersättas. Vissa skador kräver nämligen utredning innan ersättningens storlek kan bestämmas. Detta medför att det kan bli så att medel som reserverats för först prioriterade anspråk visar sig inte räcka till när skadan är färdigutredd, och att resterande medel då redan har använts för betalning av andra skador. Det är oklart om det förhållandet att medel reserverats för en skada ska beaktas vid bedömningen av om det belopp som ska betalas enligt konventionerna har stigit till , med följd att det tredje steget aktiveras (jfr avsnitt 6.2.1). En myndighets kostnader för åtgärder som myndigheten är skyl- dig att utföra ersätts i sista hand. Enligt 49 § ska sådana skador inte ersättas förrän det står klart att tillgängliga medel kommer att räcka till full ersättning för alla andra skador. Det innebär att det vid olyckor av liten omfattning kan vara möjligt att betala ut ersättning redan under de inledande tre åren, medan i andra fall myndigheten kan behöva vänta på ersättning med sådana medel som ska garanteras enligt konventionerna. Kammarkollegiet kan meddela föreskrifter även i frågan om och i vilken omfattning medel ska användas för betalning av ersättning för myndighetskostnader av det nämnda slaget. Ersättning kan behöva betalas ut skyndsamt för att en skada ska begränsas. Enligt 49 § är sådana utbetalningar undantagna från det som anges i 48 §. Det är fråga om sådana fall där själva utbetalningen kan begränsa skadan. Ett exempel kan vara att en skadelidande till följd av olyckan inte kan komma åt sina tillhörigheter eller annars sak- nar ekonomisk möjlighet att vidta en åtgärd för att begränsa sin skada. Övervägandena finns i kapitel 6. Paragrafen är ny och föranleds av utredningens förslag att anlägg- ningshavare och försäkringsgivare i förordning ska åläggas vissa skyl- digheter gentemot det allmänna inom ramen för skaderegleringen. Skaderegleringen regleras huvudsakligen i LRO. Förordningens regler om proportionering har stöd i 48 och 49 §§ LRO. Andra regler i förordningen faller inom tillämpningsområdet för 8 kap. 7 § reger- ingsformen. En särskild delegationsbestämmelse är däremot nödvän- dig för förordningens bestämmelser om anläggningshavarens redovis- nings- och informationsskyldighet, för Kammarkollegiets rätt att genomföra skaderegleringen på anläggningshavarens bekostnad samt att meddela förelägganden vid vite och för anläggningshavarnas skyldighet att bekosta och upprätthålla en skaderegleringsnämnd. Dessa regler hör till den del av det primära lagområdet där delegering är tillåten (jfr 8 kap. 2 § första stycket 2 och 3 § regeringsformen). Paragrafen ändras så att den treåriga preskriptionstiden tas bort. Anspråk på ersättning för personskada enligt lagen preskriberas där- med efter den radiologiska olyckan och anspråk som avser annan skada efter olyckan, om den skadelidande inte väcker talan . Övervägandena finns i avsnitt 7.9.2. Andra och tredje styckena är nya. Paragrafen ändras i förtydligande syfte. Ingen ändring i sak är avsedd. Övervägandena finns i av- snitt 4.3.4. I paragrafen görs ett tillägg om tillsynsmyndighetens befogenheter, för det fall en anläggningshavare inte efterkommer förelägganden. Befogenheterna behöver regleras i lag. Straffansvaret utvidgas till att omfatta den som genom att lämna oriktiga uppgifter om förhållanden av betydelse eller genom att för- tiga sådana uppgifter bryter mot en föreskrift som regeringen har meddelat med stöd av 50 a §. Sådana föreskrifter finns i 10, 12 och 13 §§ i förordningen. Punkt 4 i övergångsbestämmelserna En ny punkt införs i övergångsbestämmelserna till LRO, enligt vilken i angivna fall äldre rätt gäller fram till dess att en ansökan om att ett lägre belopp ska täckas av säkerhet har prövats. Därigenom undviks tillfälligt höga belopp i samband med lagens ikraftträdande med åtföljande administration och kostnader. 10.4Förslaget till förordning om ansvar och ersättning vid en radiologisk olycka Paragrafen uppfyller folkrättsliga åtaganden mot , se prop. 2009/10:173 s. 126. I paragrafen anges vilken myndighet som ska godkänna en åtgärd för att kostnaderna för åtgärden ska kunna utgöra en radiologisk skada enligt 7 § första stycket 2 (nuvarande 3). 2009/10:173 s. 84. Andra myndigheter behöver för sådana åtgärder som myndigheten i författning är ålagd att vidta inte inhämta godkännande av Myndig- heten för samhällsskydd och beredskap. Övervägandena finns i avsnitt 4.3.6 och 4.4.5. Enligt 13 § lagen (2010:950) om ansvar och ersättning vid radiolog- iska olyckor (LRO) får regeringen eller den myndighet som reger- ingen bestämmer meddela föreskrifter om eller i det enskilda fallet besluta att LRO inte ska tillämpas i fråga om kärntekniska anlägg- ningar, kärnämnen och kärnavfall där den risk som är förenad med anläggningarna, ämnena eller avfallet är liten. Uppgiften ligger inom kompetensområde och anförtros därför den myndigheten. Bestämmelserna i 31 § LRO om sänkning i vissa fall av det belopp som ska täckas av säkerhet föreslås ändrade dels så att sänkning kan ske inte bara i enskilda fall utan även genom föreskrifter, dels så att inte bara regeringen utan även den myndighet regeringen bestämmer får meddela beslut och föreskrifter enligt paragrafen. Bemyndigan- det utnyttjas i förevarande paragraf så att får till uppgift att meddela beslut och föreskrifter beträffande trans- porter enligt 31 § 2 LRO (jfr avsnitt 3.5.2). Uppgiften att meddela beslut och föreskrifter i fall som avses i 31 § 1 LRO ligger kvar hos regeringen. En ansökan ska dock enligt andra stycket lämnas till , som ska över- lämna ansökningen till regeringen med eget yttrande. I tredje stycket anges vad en ansökan enligt 13 eller 31 § LRO ska innehålla. bemyndigas i fjärde stycket att föreskriva att andra uppgifter också ska lämnas. 6 och 7 §§ ska enligt paragraferna pröva om en trans- portör ska ansvara i stället för anläggningshavaren och utfärda intyg enligt 40 § andra stycket LRO. Vidare bemyndigas Strålsäkerhets- myndigheten att meddela föreskrifter om uppgifter som ett trans- portcertifikat ska innehålla. Myndigheten utför dessa uppgifter även enligt nu gällande regler. I paragrafen anges det grundläggande kravet för att en säkerhet ska godtas. Huruvida en säkerhet kan anses betryggande för sitt ändamål måste bedömas i det enskilda fallet. En given förutsättning är att ut- ställaren av säkerheten har en tillräcklig kreditvärdighet och att säker- heten täcker ersättningsansvaret enligt LRO. Det innebär att det ska finnas täckning upp till i lagen angivna belopp för varje slag av skada eller skadeorsak som ansvaret omfattar. Om det finns flera säker- heter måste de vidare komplettera varandra på ett lämpligt sätt. Ytterligare ett krav som ställs upp i paragrafen är att skaderegler- ingen från säkerheterna ska vara ordnad. Det innebär att det ska finnas avtal på plats med den som ska utföra skaderegleringen och att det inte ska krävas ytterligare betalning för skaderegleringens utförande utöver den avgift eller premie som anläggningshavaren betalar för säkerheten. Paragrafen ger uttryck för hållningen i LRO:s förarbeten att en stat- lig garanti bör komma i fråga endast i undantagsfall. Det finns en risk att det i något avseende inte kommer att tillhanda- hållas tillräckliga säkerheter på marknaden. Det behöver därför finnas en möjlighet för staten att i undantagsfall träda in och hjälpa till att uppfylla anläggningshavarens skyldighet. Uppgiften att ställa statliga kreditgarantier ligger normalt på , som även i nu aktuella fall ges den uppgiften. 10 och 11 §§ Med nuvarande ordning meddelar ett godkännande av anläggningshavarens ansvarsförsäkring (se 22 § första stycket atomansvarighetslagen (1968:45) och 3 § förord- ningen (1981:327) med förordnanden enligt atomansvarighetslagen (1968:45)). En sådan ordning är mindre ändamålsenlig om det före- kommer andra slags säkerheter, vilka dels inte nödvändigtvis förnyas en gång , dels kan tänkas behöva mer kontinuerlig övervak- ning i fråga om kreditvärdighet m.m. Det kan även förekomma att en ansvarsförsäkring under pågående försäkringsperiod kan godtas, närmast om en radiologisk olycka inträffat med följd att försäkringsbeloppet inte längre uppfyller lagens krav. Bestämmelserna ändras därför så att inte ska lämna något formellt godkännande, utan fortlöpande följa värdet på säkerheterna, och begära att dessa kompletteras så snart de inte är godtagbara. Ansvarsförsäkringar kommer alltjämt att förnyas och behöver redovisas för myndigheten i samband med det. Det är lämpligt att även andra säkerheter redovisas . Hur anläggningshavaren sörjt för skaderegleringen med medel från säkerheterna ska enligt 13 § anläggningshavaren redovisa till Kammarkollegiet, som ger underlag för bedöm- ning av säkerheterna i det avseendet. Om säkerheten är en ansvars- försäkring räcker det normalt att hänvisa till denna, medan en mer utförlig beskrivning av hur skaderegleringen ska gå till kan behövas för andra slags säkerheter. Om en anläggningshavares säkerheter inte är tillräckliga, ska Riks- gäldskontoret enligt 11 § andra stycket förelägga anläggningshavaren att redovisa ändrade eller ytterligare säkerheter. Ett sådant förelägg- ande får enligt 56 § LRO förenas med vite. Om en säkerhet sagts upp eller annars upphört att gälla måste enligt 34 § LRO den som ställt säkerheten ändå fullfölja sitt åtagande om en olycka inträffar efter det att en myndighet underrättats. I denna paragraf anges att sådan underrättelse lämnas till . För att kunna följa värdet på säkerheterna behöver Riksgälds- kontoret även i övrigt få kännedom om alla omständigheter av bety- delse för bedömningen. I paragrafens andra stycke åläggs anläggnings- havaren att underrätta om sådana omständigheter. Kammarkollegiet ska ha ett helhetsansvar för skaderegleringen om en olycka inträffar (se avsnitt 7.7.2). I ett normalläge behöver myn- digheten kunna förbereda sig för denna uppgift vilket förutsätter tillräcklig information och möjlighet att bygga upp kontakter m.m. Myndigheten har också uppgifter som rör den skaderegleringsnämnd som omnämns i 14 §, och ska ge underlag i frågan om anläggningshavaren sörjt för skaderegleringen på ett sådant sätt att redovisade säkerheter kan godtas. I paragrafen regleras en skyldig- het för anläggningshavaren att för Kammarkollegiet redovisa sådana uppgifter som myndigheten behöver för de nämnda uppgifterna. En skaderegleringsnämnd ska säkerställa en sammanhållen praxis och förebygga tvister. Jfr 23 §. Övervägandena finns i avsnitt 7.8.3. I paragrafen, som föreskrivs med stöd av 37 § LRO, regleras under vilka förutsättningar och på vilket sätt efter en olycka ska ianspråkta andra säkerheter än ansvarsförsäkring. Sådana säkerheter kan normalt anses betryggande endast om de kan tas i anspråk i direkt anslutning till olyckan, varefter medel som visar sig inte behövas kan betalas tillbaka. Övervägandena finns i avsnitt 5.5. 16–21 §§ Bestämmelserna i 16–20 §§ reglerar Kammarkollegiets uppgifter i händelse av en olycka. Dit hör de inledande åtgärderna att säkerställa information till allmänheten om skaderegleringen och att vid behov meddela föreskrifter om proportionering. Vidare behöver Kammar- kollegiet på ett tidigt stadium bedöma risken för att det tredje steget1 aktiveras och i så fall dels underrätta regeringen som ska ta nödvän- diga kontakter med övriga konventionsstater, dels säkerställa att skaderegleringen från det tredje steget är ordnad. Vid behov kan Kammarkollegiet ta över ansvaret för skaderegleringen. För att Kammarkollegiet ska ha förutsättningar att kunna utföra sina uppgifter måste anläggningshavaren och försäkringsgivaren löp- ande i enlighet med 21 § hålla Kammarkollegiet underrättat om hur skaderegleringen fortlöper. Dessutom ska Kammarkollegiet enligt 16 § få information från om i vilken omfattning säkerheter tas i anspråk. Närmare överväganden finns i bl.a. avsnitt 6.4.4 och 7.7.2. Om betalning av något skäl inte kan fås ur anläggningshavarens säker- heter ska staten tillhandahålla ersättningsmedel enligt 42 § LRO. Att ersättning inte kan fås ur säkerheten betyder inte nödvändigtvis att det inte finns en ordnad skadereglering. Det följer dock av 20 § att Kammarkollegiet kan ta över ansvaret för skaderegleringen på anlägg- ningshavarens bekostnad. Normalt bör det ske genom anlitande av ett skaderegleringsföretag. En skaderegleringsnämnd ska säkerställa en sammanhållen praxis och förebygga tvister. Jfr 14 §. Övervägandena finns i avsnitt 7.8.3. 1Angående de tre stegen, se avsnitt 3.1.1. 24 och 25 §§ Behovet av tillsyn av att LRO och förordningen följs gäller i första hand skyldigheten att ha en säkerhet och anslutande straffbestäm- melse (se prop. 2009/10:173 s. 108). Denna tillsynsuppgift åläggs . Även vissa av de uppgifter som enligt förordningen åligger Kammarkollegiet har karaktär av tillsyn. Någon generell till- synsuppgift har dock inte Kammarkollegiet. Även Myndigheten för samhällsskydd och beredskap och har uppgifter enligt förordningen, vilka emellertid inte utgör tillsyn. Om en anläggningshavare i väsentlig mån åsidosätter sina skyl- digheter ska enligt utredningens förslag tillståndet till kärnteknisk verksamhet kunna återkallas av den som meddelat tillståndet, dvs. Strålsäkerhetsmyndig- heten bör därför underrättas om eventuella sådana åsidosättanden. bör även rapportera misstankar om brott (jfr 57 § LRO). I paragrafen regleras avgifter för tillsyn enligt för- ordningen. Enligt 5 § andra stycket avgiftsförordningen (1992:191) ska avgifterna beräknas med full kostnadstäckning. Denna paragraf gäller avgifter som Kammarkollegiet ska ta ut. Även dessa avgifter ska beräknas med full kostnadstäckning. För täckande av kostnaderna för de uppgifter som Kammarkollegiet utför i ett nor- malläge ska avgifter tas ut av samtliga anläggningshavare. Kostnader som föranleds av att en olycka inträffat ska däremot täckas av av- gifter enbart från den ansvarige anläggningshavaren. I andra stycket bemyndigas Kammarkollegiet att meddela föreskrifter om avgifter- nas storlek. Övervägandena finns i avsnitt 9.3.4. I 28 § erinras om var det finns bestämmelser om avgifter för Strål- säkerhetsmyndighetens prövning. I paragrafen hänvisas beträffande överklagande till 40–43 §§ förvalt- ningslagen. Ett beslut får överklagas av den som beslutet angår, om det har gått honom eller henne emot. och Myndighetens för samhällsskydd och beredskap beslut om avslag i enskilda fall enligt 4–6 §§ får således överklagas. Detsamma gäller för beslut att inte bevilja garanti enligt 9 § samt förelägganden och beslut enligt 11 §. förelägganden och beslut inom ramen för till- synen får även i övrigt överklagas av den de riktar sig till, inklusive avgifter för tillsynen. Även Kammarkollegiets förelägganden och beslut enligt 13, 19 och 20 §§ får överklagas. För många av besluten enligt förordningen gäller att laga kraft inte kan inväntas. I paragrafen stadgas därför att besluten gäller omedel- bart om inte annat anges i beslutet. Skadereglering vid en radiologisk olycka En särskild utredare ska föreslå vilka författningsändringar och övriga åtgärder som krävs för att ska uppfylla sina förpliktel- ser enligt de reviderade Paris- och tilläggskonventionerna. Syftet är att skapa ett skadereglerings-system för att kunna hantera skade- ståndsanspråk vid en radiologisk olycka. Centrala frågor är hur medel snabbt ska kunna säkras för skadeersättning, göras tillgängliga för skadereglering och sedan fördelas rättvist, rättssäkert och effektivt till de som drabbats. I slutändan handlar det om att se till att skade- lidande får den ersättning de har rätt till. •föreslå godtagbara former av säkerhet för sena personskador, •föreslå när och hur en säkerhet ska få tas i anspråk, •föreslå hur medlen ska fördelas, •utforma ett skaderegleringssystem, och •lämna nödvändiga författningsförslag. Utredarens förslag ska utgå från principen om att förorenaren beta- lar. Utredaren ska säkerställa att förslagen är förenliga med , däribland statsstödsreglerna samt Paris- och tilläggskonventionerna. Uppdraget ska redovisas . Uppdraget att föreslå ett skaderegleringssystem har ratificerat Pariskonvention om skadestånds- ansvar på atomenergins område och dess tilläggskonvention (Brysselkonvention om supplerande statsansvar). Konventionerna reglerar ansvaret för skador som uppkommer till följd av radiologiska olyckor vid kärntekniska anläggningar och under transport av kärn- ämnen och kärnavfall. De svenska reglerna om ansvar och ersättning för atomskador bygger på dessa konventioner och återfinns i atom- ansvarighetslagen (1968:45) och förordningen (1981:327) med för- ordnanden enligt atomansvarighetslagen (1968:45). Båda konventionerna har ändrats genom ändringsproto- koll, men ändringsprotokollens ikraftträdande har dröjt eftersom alla parter inte varit redo att ratificera. Fördröjningen beror också på rådets beslut /294/EG av om bemyndigande för de medlemsstater som är fördragsslutande parter i Pariskonven- tionen av om skadeståndsansvar på atomenergins område att i Europeiska gemenskapens intresse ratificera eller ansluta sig till protokollet om ändring av konventionen. Enligt beslutet ska medlemsstaterna inom rimlig tid och om möjligt före den 31 decem- ber 2006 deponera sina ratifikations- eller anslutnings- instrument avseende protokollet om ändring av . Det har fram till nu inte funnits förutsättningar för ett gemen- samt och agerande från medlemsstaternas sida. Dock upp- gav , som sista dröjande medlemsstat, vid det senaste partsmötet i att man kommer att kunna ratificera protokollet och vid () senaste styrelsemöte angavs att en möjlig gemensam ratificering skulle kunna ske 2020 eller 2021. Det kan alltså antas att ändringsprotokollen till och tilläggskonventionen snart kommer att träda i kraft. För att genomföra ändringsprotokollen har en ny lag redan antagits, lagen (2010:950) om ansvar och ersättning vid radiologiska olyckor. Den träder i kraft när regeringen beslutar det. En ny förordning om an- svar och ersättning vid radiologiska olyckor som kompletterar lagen har också remitterats 2010 (dnr M2011/2190/R). Förslaget till för- ordning kritiserades bl.a. för att det inte innehöll ett system för den skadereglering som ska ske om det inträffar en radiologisk olycka. Vid det senaste partsmötet i uppmärksammades också att nu är ett av få länder som inte har en heltäckande finansier- ingslösning och ett skaderegleringssystem. Vilka former av säkerhet ska vara godtagbara? Enligt ansvarar innehavaren av en kärnteknisk anläggning oberoende av eget vållande (strikt ansvar) för radio- logiska skador upp till ett visst belopp för varje olycka. Anläggnings- havaren är skyldig att ställa säkerhet för sitt ansvar upp till vissa angivna nivåer. Genom ändringsprotokollet till höjs ansvarsbeloppet för anläggningshavaren till lägst och staterna får införa ett obegränsat skadeståndsansvar. Även nivån på den obligatoriska säkerheten höjs. Enligt den nya lagen om ansvar och ersättning vid radiologiska olyckor kommer anläggningshavare att ha ett obegränsat ersättnings- ansvar. För att täcka ersättningsansvar ska anläggningshavare av reaktorer ha en ansvarsförsäkring eller annan godtagbar säkerhet för skador upp till ett belopp som motsvarar . Den skyldigheten gäller redan enligt nuvarande regler genom en ändring i atomansvarighetslagen som trädde i kraft (prop. 2017/18:244, bet. 2017/18:CU15, rskr. 2017/18:365). Anlägg- ningshavare av andra kärntekniska anläggningar än reaktorer kom- mer enligt den nya lagen om ansvar och ersättning vid radiologiska olyckor att behöva ha en ansvarsförsäkring eller annan godtagbar säkerhet för skador upp till ett belopp som motsvarar . Regeringen kommer i enskilda fall och under vissa omständig- heter att kunna besluta att säkerheten inte behöver täcka mer än eller, om beslutet gäller en transport, inte mer än . Ersättningsansvaret omfattar både person- och sak- skador, ekonomiska förluster som är en direkt följd av sådana ska- dor, annan inkomstförlust som till följd av en betydande försämring av miljön har orsakats av en skada på ett ekonomiskt intresse direkt knutet till miljön, kostnader för att återställa miljön och kompensera för förlorade naturvärden, samt kostnader för att förebygga en skada. Normal preskriptionstid i är . Enligt Pariskonven- tionen och tilläggskonventionen är preskriptionstiden för person- skador vid en radiologisk olycka förlängd från till från tidpunkten för olyckan. Den förlängda preskriptionstiden genom- förs i 51 § i den nya lagen om ansvar och ersättning vid radiologiska olyckor. erbjuder marknaden försäkringar som täcker samtliga skador som omfattas av med undantag för s.k. sena personskador, dvs. skador som uppkommer men från tidpunkten för olyckan. Det behövs alltså en annan sorts ekonomisk säkerhet för att täcka anlägg- ningshavarens ansvar för sena personskador. För- och nackdelar med olika typer av säkerheter har tidigare övervägts bl.a. i Atomansvars- utredningens betänkande Översyn av atomansvaret (SOU 2006:43 s. 213 f.), delbetänkande Kärnkraft – nya reaktorer och ökat skadeståndsansvar (SOU 2009:88 s. 317 f.) och propositionen Kärnkraften – ökat skadeståndsansvar (prop. 2009/10:173 s. 60 f.). I den föreslagna förordningen om ansvar och ersättning vid radio- logisk skada anges moderbolagsborgen eller annan säkerhet som alter- nativ till de skador som inte omfattas av ansvarsförsäkringen. I 39 § lagen om ansvar och ersättning vid radiologiska olyckor finns också ett bemyndigande för regeringen att göra ekonomiska åtaganden för staten i form av återförsäkringsåtaganden. Bemyndigandet har inte använts. Utöver ekonomiska säkerheter har även ansvarsgenombrott övervägts som ett alternativ till att ställa säkerhet. Valet av säkerhet påverkar utformningen av skaderegleringssyste- met. Försäkringsbolaget ansvarar för skadereglering av de skador som täcks av försäkringen. Om den kompletterande säkerheten för de sena personskadorna har en annan form kan en annan aktör (t.ex. staten eller operatören) bli ansvarig för skaderegleringen i denna del om inte annat bestäms. Om utredningens förslag till godtagbar säker- het resulterar i ett delat ansvar för skaderegleringen måste de olika systemen samordnas. En annan fråga är hur den föreslagna säkerheten för de sena personskadorna förhåller sig till ansvarsförsäkringen.