sou · H9B351 · 2022-01-01 00:00:00 — ger upphov till nya problem bör inte heller detta leda till att det allmänna ska behöva utge ersättning.269 Eftersom hänsynsreglerna delvis går betydligt längre än motsva- rande äldre regler i olika lagar (till exempel miljöskyddslagen och vattenlagen), skulle detta kunna påverka förutsättningarna för ersätt- ning, trots att något sådant inte framgår klart av lagtexten, till exem- pel bedömningen av vad som utgör avsevärt försvårande av mark- användningen. Enligt et al. lär hänsynsreglerna få särskild betydelse vid sådana verksamheter och åtgärder som inte kräver tillstånd enligt . Detta eftersom tillståndets villkor ofta preciserar de miljökrav som ställs på en verksamhet, och i så fall får de allmänt hållna kraven på hänsyn inte samma betydelse. Skulle ett tidsbegränsat tillstånd inte förlängas, torde några ersättningskrav inte kunna framställas på grund av paragrafen, och inte heller när ett till- stånd återkallas eller omprövas enligt villkoren eller enligt reglerna i (se bland annat 24 kap. 3 och 5 §§). Återkallelsen eller omprövningen anses bygga på att verksamheten inte stämmer med gällande hänsynsregler och följaktligen är lagenlig, och då hjälper det inte att åberopa att beslutet hindrar pågående markan- vändning.270 Hänsynsreglerna skulle också få betydelse när en verksamhet har tillstånd endast enligt annan lagstiftning än ; i sådana fall lär man inte kunna utgå från att gällande miljökrav har prövats eller framgår av tillståndet. Något motsvarande skulle gälla beträffande bygglov enligt , något som inte hindrar att miljö- krav kan ställas enligt miljöbalken.271 8.10.5Principen om lagenlighet och gränsen mellan krav på laglighet och lag som innebär ett ingripande Frågan är då vad som ska gälla om nya bestämmelser innebär att en icke tillståndspliktig verksamhet måste anpassas för att inte bryta mot lagen, eller om de nya bestämmelserna medför beslut om åter- kallelse av tillstånd för en viss verksamhet eller att ytterligare eller ändrade villkor måste meddelas till befintliga tillstånd. Det framstår, enligt Utredningen om ersättning vid rådighetsinskränkningar, inte 269Bengtsson et al. (, version 19) . Kommentaren till 31 kap. 4 § . Rådighetsinskränkningar och ersättningsrätt – bakgrund som rimligt att, enbart med hänvisning till principen om lagenlighet, påstå att den enskilde i samtliga dessa fall ska behöva tåla inskränk- ningarna utan rätt till ersättning. En sådan vidsträckt tillämpning av principen skulle strida mot den huvudregel om rätt till ersättning då det allmänna inskränker användningen av mark och byggnad som, trots undantaget i tredje stycket, får anses följa av 2 kap. 15 § reger- ingsformen och allmänna rättsstatliga principer. Om ny lag stiftas Utredningen om ersättning vid rådighetsinskränkningar menar att då ny lag stiftas, bör det inte gå att tillämpa principen om lagenlighet. I stället bör det krävas av lagstiftaren att denne, utifrån huvudregeln om rätt till ersättning, gör en bedömning av om det är rimligt att den enskilde omgående och utan kompensation underkastar sig de skärpta kraven. Framstår det inte som rimligt får lagstiftaren överväga om de skärpta kraven bör förenas med till exempel övergångsbestämmelser, en dispensmöjlighet eller en rätt till ersättning. Ett visst undantag från ovanstående utgångspunkt har dock ansetts gälla i fråga om de all- männa hänsynsregler som återfinns i 2 kap. och annan miljörättslig lagstiftning, till exempel 6–7 §§ strålskyddslagen, 1 § skogsvårdslagen och 2 § djurskyddslagen. I miljöbalkspropositionen konstaterade regeringen, med hänvisning till äldre förarbetsuttalan- den, att principen om lagenlighet medför att någon rätt till ersätt- ning inte finns då ingripanden sker med stöd av hänsynsreglerna. Eftersom hänsynsreglerna även syftar till att möta nyupptäckta hot har detta ansetts innebära att verksamhetsutövaren måste vidta åt- gärder eller tåla rådighetsinskränkningar på grund av ny kunskap eller nyupptäckta risker utan kompensation.272 En omvärdering av risker, till exempel på grund av ändrade poli- tiska ståndpunkter, kräver ny lagstiftning och i samband med det en prövning av rätten till ersättning på grund av de skärpta kraven. Ny- upptäckta risker omfattas däremot av befintliga hänsynsregler och principen om lagenlighet medför därmed att verksamhetsutövaren är tvungen att tåla de skärpta kraven utan kompensation. En ytter- ligare situation av intresse är då detaljerade föreskrifter meddelas med Ersättning vid rådighetsinskränkningar, s. 68 som hänvisar till prop. 1997/98:45. Del 1 s. 551. Rådighetsinskränkningar och ersättningsrätt – bakgrund stöd av en generell lagbestämmelse. Så länge föreskrifterna endast innebär en precisering av de krav som uppställts genom lagbestäm- melsen bör principen om lagenlighet kunna tillämpas. är dock lagbestämmelsen så allmän i sin ordalydelse att de föreskrifter som meddelas genom bemyndigandet medför rådighetsinskränkningar som verksamhetsutövaren svårligen kunnat räkna med. I de fall de nya kraven även går utöver vad som får anses följa av de allmänna hänsynsreglerna ter det sig rimligt att regeringen eller den myndig- het som meddelar föreskrifterna får göra samma intresse- och skälig- hetsavvägningar som vid stiftandet av ny lag.273 Vi håller inte riktigt med om detta utan menar att en utgångspunkt här måste vara uppbyggnad kring de två olika huvud- typerna av verksamheter som träffas av krav; nämligen tillståndspliktiga verksamheter och icke tillståndspliktiga verksam- heter. En verksamhet som omfattas av tillstånd har en viss trygghet mot framtida ingripanden, i alla fall så länge tillståndet gäller, och riskerar i princip endast ingripanden enligt reglerna i 24 kap. miljö- balken. Med tillräcklig framförhållning är sådana ingripanden också godtagbara ur ett EKMR-perspektiv.274 Den andra huvudtypen av verksamheter, som inte omfattas av tillstånd, har inte den trygghet som ett tillstånd ger och kan således få krav riktade mot sig allt- eftersom ny lagstiftning utvecklas. Gränsen här måste gå vid skyddet för egendom som ställs upp i regeringsformen; de nya reglerna får inte avsevärt försvåra pågående markanvändning (andra stycket) – såvida de inte inrättas av miljöskäl (tredje stycket). Det som ställs emot varandra blir således vilka krav som kan rik- tas mot den pågående markanvändningen för att den ska kunna be- traktas som laglig – och vilka av dessa lagkrav som innebär att ett på- gående markanvändning avsevärt försvåras. Pågående markanvändning – igen Vi börjar med att titta på själva begreppet pågående markanvändning igen, ur ett lite annat perspektiv än det som redogjordes för ovan. Det vill säga; nedan avser vi inte bestämma vad som är pågående mark- användning ur ett ersättningsrättsligt perspektiv (det har vi redogjort 274Se t.ex. mot . Rådighetsinskränkningar och ersättningsrätt – bakgrund för ovan) utan utifrån vilka regler i som kan träffa en verksamhet eller åtgärd som vidtas inom ramen för pågående mark- användning. Begreppet pågående markanvändning härrör från naturresurs- lagen275 som kodifierade verksamhetsanknutna riktlinjerna i ”grund- läggande hushållningsbestämmelser” och områdesanknutna riktlin- jerna som ”särskilda hushållningsbestämmelser för vissa områden i landet”. Målet med naturresurslagen var att marken, vattnet och den fysiska miljön i övrigt skulle användas så att en från ekologisk, social och samhällsekonomisk synpunkt långsiktigt god hushållning främ- Naturresurslagens mål genomfördes främst vid prövning, till exem- pel när tyngre industrier prövades av regeringen, vid planläggning enligt och vid beslut om tillstånd m.m. enligt vattenlagen, miljöskyddslagen eller väglagen.277 Syftet med lagen var att skapa en gemensam grund för att avgöra konkurrensfrågor i sam- band med beslut som rörde ändrad användning av mark- och vatten- resurserna. I propositionen konstateras: lagen är inte avsedd att utgöra grund för ingripande mot pågående an- vändning av dessa resurser.278 Det handlar alltså om ett tämligen knapphändigt förarbetsuttalande. Såsom tidigt konstaterade skulle en lagsystematisk tolk- ning emellertid innebära ett beaktande av att det som uttrycks är en etablerad princip i plan- och marklagstiftning, till vilken naturresurs- lagen hör; vilket skulle tala för att förarbetsuttalandena följs.279 Prin- cipen härrör alltså från plan- och bygglagstiftningen, inte från miljö- lagstiftningen. Naturresurslagen ekar i . Av 2 kap. 6 § andra stycket framgår att 3 och 4 kap. endast är tillämpligt i de fall som avser ändrad användning av mark- eller vatten- områden. Begränsningen gäller bland annat vid prövning av frågor enligt lag (1987:12) om hushållning med naturresurser m.m., tillstånds- prövning enligt 9 och 11 kap. (prövning av miljöfarlig 275Lag (1987:12) om hushållning med naturresurser m.m. 2761 kap. 1 § naturresurslagen (NRL). 2771 kap. 2 § NRL. 1985/86:3 med förslag till lag om hushållning med naturresurser m.m., s. 14 f. 279Michanek (1993/1995) Svensk miljörätt, s. 34. Rådighetsinskränkningar och ersättningsrätt – bakgrund verksamhet och vattenverksamhet), regeringens tillåtlighetsprövning enligt 17 kap. och vid samråd enligt 12 kap. 6 §. Notera att begränsningen endast gäller tillämpningen av 3 och 4 kap. , det vill säga de kapitel som handlar just om hur konkurrensfrågor ska lösas i fråga om användning av mark- och vatten- resurser. Av propositionen framgår att de bestämmelser i som anger när hushållningsreglerna i 3 och 4 kap. får tillämpas även ska avse anmälningsärenden som gäller miljöfarlig verksamhet och vattenverksamhet, liksom anmälningar för samråd beträffande verksamheter och åtgärder som kan komma att väsent- ligt ändra naturmiljön, det vill säga samråd enligt 12 kap. 6 §.280 En- ligt kommentaren är innebörden att hushållningsbestämmelserna i 3 och 4 kap., endast får åberopas när det gäller ändrad markanvändning eller ändrad användning av vattenområden samt att det därmed inte går att kräva en omlokalisering med stöd av dessa kapitel när en verk- samhet ska pågå utan någon förändring.281 Såväl begreppet pågående markanvändning som hushållnings- reglerna i 3 och 4 kap. har sitt ursprung i naturresurs- lagen.282 När det handlar om hushållningsreglerna finns det alltså direkta skäl att beakta pågående markanvändning vid tillämpning av 2 kap. . Av förarbetena till naturresurslagen framgår bland annat följande. Lagens grundläggande syfte bör vara att främja en användning av natur- resurserna som är förnuftig för samhället vid en allsidig, samlad bedöm- ning, både i ett långsiktigt och i ett kortsiktigt perspektiv. Innebörden är att det skapas en gemensam grund för att avgöra konkurrensfrågor i samband med beslut som rör ändrad användning av mark- och vatten- resurserna; lagen är inte avsedd att utgöra grund för ingripande mot på- gående användning av dessa resurser.283 ”Dessa regler” syftar på naturresurslagens hushållningsregler och av såväl 2 kap. 6 § andra stycket som av förarbeten fram- går det tydligt att begränsning endast gäller tillämp- ningen av hushållningsregler. Det innebär att så länge en markägare eller verksamhetsutövare använder fastigheten på samma sätt som tidigare så saknas stöd för att med stöd av hushållnings- 2005/06:182. sanktionssystem, m.m., s. 122. 281Bengtsson et al. (, version 19) , kommentaren till 2 kap. 6 §. 2005/06:182. sanktionssystem, m.m., s. 124 f. 1985/86:3 med förslag till lag om hushållning med naturresurser m.m., s. 14 f. Rådighetsinskränkningar och ersättningsrätt – bakgrund bestämmelserna ingripa mot verksamheten. Det är dock fullt möjligt att ingripa med stöd av övriga hänsynsregler i . Frågan är då när ett ingrepp innebär att skyddet för egendom kränks. Som påpekas av et al. får man här skilja mellan regler om bevarande av miljön (2 kap. 15 § regeringsformen andra stycket) och regler om miljöskydd (tredje stycket). Det är väsentligen i det senare fallet som miljöhänsyn klart tar över hänsyn till egendomsskyddet.284 Här måste vi återvända till regeringsformens andra och tredje stycken och skillnaden mellan miljöskyddsbestämmelser och natur- vårdsbestämmelser enligt den generaliserande slutsats vi drog, ovan (varvid vi fortfarande uttrycker oss generaliserande). I den mån reglerna är generella och träffar alla som ska vidta en åtgärd (också inom ramen för pågående verksamhet) eller påbörja en verksamhet eller som vidtar en åtgärd eller driver en verksamhet så har dessa, när det handlar om regler enligt , ansvar för att själva skaffa sig den kunskap de behöver för att kunna följa reglerna, vidta tillräckliga försiktighetsmått (i alla fall inom ramen för rimlig allmän hänsyn) och annat som kan krävas för att leva upp till att vara lagenliga. Om det i stället är det allmänna som genom beslut om olika for- mer av områdesskydd, som träffar ett visst område och som skyddar ett visst område mot alla åtgärder av visst slag och alltså inte handlar om att med stöd i hänsynsreglerna förelägga eller förbjuda en viss individualiserad verksamhet, då har det allmänna vidtagit naturskyd- dande åtgärder. Det saknar här betydelse om det allmänna beslutet i praktiken endast träffar en (1) verksamhet eller åtgärd. 8.10.6Principen om lagenlighet: Straffregler och artskydd En annan lagenlighet som också behöver hanteras är straffbestäm- melserna. Av 29 kap. 2 b § p. 1 framgår bland annat att böter eller fängelse i högst är straffet för att med uppsåt eller av oaktsamhet bryta mot förbuden i 4 § artskyddsförordningen. I en mellandom av i mål M 3433-19 fann 284Bengtsson et al. (, version 19) . Kommentaren till 31 kap. 4 §. Rådighetsinskränkningar och ersättningsrätt – bakgrund tingsrätt, mark- och miljödomstolen, att staten inte var ersättnings- skyldig i en situation där , med stöd av 12 kap. 6 § miljö- balken, förelagt om försiktighetsåtgärder vid avverkning. Restriktio- nerna som meddelades av grundade sig på de allmänna hänsynsreglerna och på vikten av att skydda tjäderns fortplantnings- områden och viloplatser, vilka har ett skydd enligt artskyddsförord- ningen. Domstolen konstaterade dels att avverkningen var otillåten enligt artskyddsförordningen och de allmänna hänsynsreglerna, obero- ende av beslutet om förbud, dels att verksamhetsutövaren är skyldig att följa hänsynsreglerna oavsett om myndigheten ingriper eller inte samt, med hänvisning till förarbetena285 att om en myndighet in- griper mot en fastighetsägare i syfte att se till att en lags aktsamhets- eller hänsynskrav följs, föreligger enligt förarbetena inte heller någon rätt till ersättning. Därutöver konstaterade domstolen att beslutet i egentlig mening endast definierar de försiktighetsmått som ska vid- tas vid föryngringsavverkningen för att inte fastighetsägarna ska ris- kera att begå ett brott enligt 29 kap. samt att det inte kan ligga till grund för ersättning att en myndighet genom beslut med- delar vad som bör iakttas av fastighetsägaren för att denne ska und- vika att begå ett brott. Målet prövas i MÖD. Det faktum att straffstadgandet i 29 kap. kopplar direkt till artskyddsförordningen innebär, ställt på sin spets, att det fordras en gränsdragning mellan situationen att ersättning bör utgå för att man ska ersättas för inskränkningen av sitt nyttjande och situa- tionen att man måste avhålla sig från vissa handlingar för att undgå straffansvar. Problemet accentueras av att artskyddsförordningen anses precisera hänsynsreglerna. I sammanhanget kan nämnas att straff- reglerna i 29 kap. normalt är inte direkt relaterade till överträdelse av hänsynsreglerna eftersom lagstiftaren ansåg att hän- synsreglerna var för oprecisa för att något sådant skulle kunna vara möjligt.286 1997/98:45. Miljöbalk., s. 551. 1997/98:45. Del 1, s. 524. Rådighetsinskränkningar och ersättningsrätt – bakgrund Kravet på att markanvändningen ska avsevärt försvåras innebär att det ska vara fråga om ett relativt kvalificerat ingrepp. Ersättning ut- går alltså aldrig för bagatellartade ingrepp.287 Tanken är att man måste vara beredd att underkasta sig vissa inskränkningar av hänsyn till all- männa intressen utan att kunna kräva ersättning.288 Kvalifikationsgränsen bestäms inte uttryckligt i lagtexten, men behandlas i flera uttalanden i förarbetena.289 I NJA 1981 s 351 I och II uttalade att det av- görande är förhållandet till den ekonomiska bärkraften hos den en- het till vilken skadan relateras och att skadan mätt i absoluta tal inte får vara obetydlig. Betraktelsesättet ska vara relativt och omständig- heterna i det särskilda fallet avgörande. Domstolen fann att gränsen i det fall som var uppe till prövning gick vid men att detta inte var någon generell gräns. lagstiftningsärende om ny plan- och bygglag uttalade Lagrådet att en kvalifikationsgräns om inte kunde vara oförenlig med vad som tidigare hade ansetts godtagbart.290 Bostads- utskottet fann för sin del att en fastighetsägare endast skulle behöva tolerera ett intrång som var bagatellartat för honom, varför inte en fast procentsats kunde anges. En toleransgräns på inom berörd del fick anses vara den högsta som i något fall skulle behöva accepteras, och detta om delen representerade ett i pengar litet be- lopp. Hade den ett högt värde, behövde fastighetsägaren tåla ett väsent- ligt mindre procenttal, och ett för ägaren i absoluta tal stort belopp kunde aldrig vara bagatellartat. Det innebar enligt utskottet att er- sättningströskeln uttryckt i absoluta belopp låg högre för ett stort skogsbolag, där bestånden och avverkningsenheterna vanligen var större, än för en liten skogsägare. Liknande resonemang ansågs gälla för jordbrukets del. uttalanden har återgivits i all- mänmotiveringen till miljöbalken.291 ställer sig här frågan om den allmänna regeln i 1 kap. 1 § bör påverka vad en fastighetsägare får tolerera utan ersättning. Balken skulle i så fall redan härigenom inne- Ersättning vid rådighetsinskränkningar. 288Bengtsson et al. (, version 19) . Kommentaren till 31 kap. 4 §. Ersättning vid rådighetsinskränkningar. 291Bengtsson et al. (, version 19) . Kommentaren till 31 kap. 4 §. Rådighetsinskränkningar och ersättningsrätt – bakgrund bära inte bara en ny syn på avräkningen utan också en viss förskjut- ning av kvalifikationsgränsen. Vidare borde, menar samma författare, de nya bestämmelserna i 2 kap. få betydelse också i detta samman- hang. En markägare anses berättigad att utnyttja marken bara så långt hänsynsreglerna medger. Ett sådant resonemang framträdde redan i äldre förarbeten. Där framhölls kraven på att hänsyn tas till natur- vårdens intressen vid skogsbruket: man skulle till exempel vid slut- avverkning lämna kvar träd eller trädridåer i anslutning till bebyggelse och vattendrag och på impediment, man fick anpassa hyggesgeometrin till landskapsformen, begränsa ytornas storlek vid slutavverkning och i möjligaste mån jämka hyggenas förläggning och rum.292 För jordbrukets del hänvisade man på liknande sätt till den tidi- gare hänsynsregeln i 6 a § lagen om skötsel av jordbruksmark och de föreskrifter som meddelats på grundval av den paragrafen (jfr nu- mera 12 kap. 8 § ).293 Vidare frågar sig om det är möjligt att, i och med att de allmänna hänsynsreglerna tillkommit, med skärpta krav på verk- samhetsutövaren, göra gällande att också gränsen för vad som utgör avsevärt försvårande av markanvändningen skulle ha förskjutits. I så fall, påpekar han, skulle förarbetsuttalandena vid tillkomsten av inte ha samma betydelse som tidigare; och i alla hän- delser skulle tidigare rättspraxis, bland annat NJA 1981 s. 351 I och II, mista en väsentlig del av sin betydelse. emellertid, framhåller , tycks inte domstolarna helt dela denna uppfattning, sam- tidigt som man medger att hänsynsreglerna påverkar ersättningen. Han konkluderar med att rättsläget verkar oklart också i detta hän- seende.294 8.10.8Berörd del av fastigheten Det förhållandet att kvalifikationsgränsen ska relateras till berörd del av fastigheten innebär att fastigheten delas in i mindre delar. För skogsbrukets del bör man kunna tala om en indelning i behandlings- enheter, dvs. ett skogsbestånd eller flera mindre bestånd som avses bli behandlade med samma åtgärd . För jordbrukets del inne- bär detta det åkerskifte eller den äng som framstår som en bruk- 294Bengtsson et al. (, version 19) . Kommentaren till 31 kap. 4 §. Rådighetsinskränkningar och ersättningsrätt – bakgrund ningsmässigt avgränsad del. Beståndsindelningen får i detta samman- hang bedömas enligt normala fackmannamässiga grunder.295 Kopplingen mellan intrång och berörd del av en fastighet inför- des, enligt och , 1987. Frågan om markenhet hade inte preciserats i tidigare förarbeten, men två rättsfall tyder klart på att intrånget skulle relateras till den ekonomiska enheten eller, med ett annat ord, brukningsenheten.296 Det är normalt ett större område än den berörda delen.297 I och med att skadan ska relateras till berörd del av en fastighet kan ett intrång som i sig täcker en ganska liten yta ändå vara avsevärt, nämligen om den del av fastigheten som berörs också är liten. Miljö- balkspropositionen hänvisade, beträffande uttrycket ”berörd del” av en fastighet, till utskottets uttalande298 och att den enhet med vilken skadan ska jämföras i fråga om skogsbruket bör vara en behand- lingsenhet, dvs. ett skogsbestånd eller flera mindre bestånd, som avses bli behandlade med samma åtgärd samtidigt.299 Vad som utgör ett bestånd skulle därvid bedömas enligt normala fackmannamässiga grunder. I storskogsbruket kan detta, enligt propositionen, innebära att mindre områden med avvikande skogsbestånd förs till angrän- sande bestånd. Det blir då inte fråga om att göra en strikt biologisk indelning. Inte heller för jordbrukets vidkommande borde enligt ut- skottet (enligt vad som framgår av miljöbalkspropositionen) komma ifråga ett så vitt begrepp som hela brukningsenheten. Med berörd del ska här i stället närmast avses det åkerskifte eller den äng som framstår som en brukningsmässigt avgränsad del.300 Att en markägare har anmält visst område till avverkning är alltså inte i sig avgörande. Uttalandena visar, enligt och att bedömningen ska vara objektiv.301 Ersättning vid rådighetsinskränkningar, s. 53 som hänvisar till 1986/87:BoU 1 s. 150 f. och BoU 1986/87:4 s. 23. 296Michanek och (4 upplagan) Den svenska miljörätten, s. 466 som hänvisar NJA 1981 s. 351 I, på s. 361 och s. 377. 1986/87:BoU1, s. 150. 1997/98:45. Del 1, s. 555. 1997/98:45. Del 1, s. 555 som hänvisar till . 1986/87:BoU1, s. 151. 301Michanek och , a.a., s. 466 som hänvisar till . 1986/87:BoU1, s. 150 f. och prop. 1997/98:45. Del 1, s. 555. Rådighetsinskränkningar och ersättningsrätt – bakgrund 8.10.9Möjligheten till ersättningen relativt rätten till ersättning Inledningsvis kan konstateras att i 31 kap. 4 § saknas regler om ersättning på grund av beslut som gäller fridlysningsbe- stämmelserna eller artskyddsförordningen. Enligt 31 kap. 4 § miljö- balken kan emellertid en fastighetsägare eller verksamhetsutövare ha rätt till ersättning på grund av beslut som gäller förbud eller före- lägganden enligt 12 kap. 6 § . Det innebär i sin tur att om man fattar beslut enligt 12 kap. 6 § som innefattar en tillämpning av artskyddsförordningen så kan ersättning bli aktuellt, om det handlar om ett avsevärt försvårande av pågående markan- vändning. Det innebär också att om samma beslut fattats enligt 26 kap. miljö- balken så saknas det ersättningsbestämmelser i 31 kap. 4 § . Situationen innebär, i alla fall i teorin, att samma inskränkning kan ge ersättning enligt i ett fall (om beslutet fattas enligt 12 kap. 6 § ) men inte i ett annat (om beslutet fattas en- ligt 26 kap. ), även om förutsättningarna i övrigt är iden- tiska. Det kan enkelt konstateras att detta inte är förutsebart för den enskilde. Det bör förtydligas att det sagda gäller ersättning enligt . Sannolikt finns ett utrymme för ersättning med stöd av 2 kap. 15 § andra stycket regeringsformen som följd av vissa beslut med stöd av artskyddsförordningen.