sou · H9B335 · 2022-01-01 00:00:00 — Varken bestämmelsen om falsk tillvitelse eller falsk angivelse har genomgått någon förändring i sak sedan infördes . Mot bakgrund av den förslagna regleringen om möjlighet till straff- lindring vid utredningsmedverkan av annans brott finns det anled- ning att överväga om bestämmelserna om falsk tillvitelse och falsk angivelse i något avseende bör förändras. Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott Falsk angivelse och falsk tillvitelse tillhör en grupp brott, som finns i 15 kap. BrB, som har det gemensamt att gärningspersonen lämnar osanna uppgifter om att annan begått brott. Falskt åtal (5 § BrB) – som innebär att gärningspersonen väcker åtal mot oskyldig med uppsåt att denne ska fällas till ansvar – tillhör också denna grupp.42 Dessa brott är närbesläktade med bl.a. mened på så sätt att de tar sikte på falska uppgifter som gärningspersonen lämnar till rättsvår- dande myndigheter och som kan försvåra staten judiciella uppgift. I högre grad än vad som gäller för mened utmärks brotten dock av att de utgör angrepp mot enskilda. (Se SOU 1944:69 s. För falskt åtal, falsk angivelse och falsk tillvitelse är straffskalan fängelse i högst och i ringa fall böter eller fängelse . Falskt åtal – men inte de andra två brotten – har också en särskild grad för grovt brott. Straffskalan i sådana fall är fängelse i lägst och högst . Därtill finns det särskilda brott, vilka motsvarar falsk angivelse och falsk tillvitelse, men som inte uppställer krav på uppsåt, näm- ligen obefogad angivelse och vårdslös tillvitelse. Straffskalan för dessa brott är böter eller fängelse . 42I strafflag, i dess lydelse , reglerades falskt åtal i 1 § i 16 kap. (som behand- lade falsk angivelse och ärekränkning). För falskt åtal dömdes den som falskeligen tilltalade annan för brott eller genom falsk angivelse åstadkom åtal mot annan. Straffet, som kunde variera mellan böter och livstids straffarbete, bestämdes bl.a. efter straffsatsen på det brott som åtalet avsåg. Med angivelse likställdes, enligt 2 §, bl.a. att någon, i syfte att annans skulle dömas till straff, mot honom eller henne falskeligen förebringade besvärande omständigheter så att åtal följde därav. (Se prop. Genom ändring av strafflagen fördes de aktuella brotten till 13 kap. (som behand- lade mened, falskt åtal och andra osanna utsagor). Falskt åtal reglerades i 5 § och straffskalan var straffarbete i högst eller fängelse. För grovt brott var straffskalan straffarbete i högst och för ringa brott, fängelse eller böter. Falsk angivelse och falsk tillvitelse reglerades i 6§ och straffskalan för brott av normalgraden och ringa brott motsvarade vad som gällde för falskt åtal. Någon särskild straffskala för grovt brott infördes dock inte för falsk angivelse eller falsk tillvitelse. (Se prop. När infördes ändrades bestämmelsen för grovt falskt åtal på så sätt att straff- maximum för den särskilda skalan för grova fall sänktes från sex till (se prop. 1962:10 s. 219). Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott Falsk och obefogad angivelse För falsk angivelse döms, enligt 15 kap. 6 § första stycket BrB, den som anger en oskyldig person till åtal med uppsåt att denne ska fällas till ansvar. Brottet är indelat i två grader. För brott av normalgraden döms till fängelse i högst . Om brottet är ringa döms till böter eller fängelse . Om gärningspersonen inte insåg, men hade skälig anledning att anta, att den angivne var oskyldig, döms, enligt andra stycket, för obefogad angivelse till böter eller fängelse . Med en angivelse menas en anmälan om att en viss person har begått ett eller flera brott. Anmälan kan ske såväl muntligt som skrift- ligt, men den måste uppfattas som en uppmaning till mottagaren att åtala för brott. (Se m.fl., 2014, s. Om en an- mälan om brott, på grund av sin obestämda avfattning, inte kan be- tecknas som angivelse innebär den dock ofta en tillvitelse om brotts- lig gärning och kan då bedömas som falsk tillvitelse enligt 15 kap. 7 § BrB (se nedan). Angivelsen måste rikta sig mot någon annan än angivaren. Att någon anger sig själv kan alltså inte medföra ansvar för falsk an- givelse. (Se m.fl., a.a., s. 155 och jfr NJA 1958 s. Angivelsen måste avse ett brott enligt svensk lag. Brottet kan dock ha begåtts utomlands (se m.fl., a.a., s. 155). Att angivelsen måste avse en oskyldig person innebär att han eller hon inte har begått det brott som angivelsen avser. Det förhållandet att bevisningen är otillräcklig medför inte att angivelsen anses rikta sig mot en oskyldig. Om det visar sig att samtliga förutsättningar för straffbarhet inte är uppfyllda, innebär det inte att den angivna perso- nen kan betraktas som oskyldig i den mening som avses i 15 kap. 6 § BrB. Exempelvis anses personen, som angivelsen avser, inte som oskyldig om han eller hon begick brottet eller om brottet är preskriberat. (Se prop. 1948:80 s. 265 och jfr SOU 1944:69 s. Att det för ansvar krävs att gärningspersonen anger en person till åtal innebär att angivelsen måste mottas av någon som kan uppta en anmälan om brott, dvs. av framför allt åklagare eller personal på Polis- myndigheten (se prop. 1948:80 s. 264 och 265). Straffansvar gäller dock inte för anmälan om brott som endast kan åtalas av målsägande, Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott t.ex. förtal enligt 5 kap. 1 § BrB, inte heller anmälan som någon annan än målsägande gör om brott vilket endast åklagare kan åtala efter an- givelse av målsägande, t.ex. stöld mot en maka eller make enligt 8 kap. 1 § och 13 § första stycket 2 BrB. (Se m.fl., Brotts- balken, En kommentar, version 17, kommentaren till 15 kap. 6 §.) Av praxis framgår att i fall då någon åtalas för falsk angivelse har angivelsen oftast gjorts av en person som påstår att annan har utsatt honom eller henne för brott.43 Ansvar för obefogad angivelse motsvarar vad som gäller för falsk angivelse, med den skillnaden att det inte krävs att gärningspersonen agerar med uppsåt; det räcker att han eller hon har skälig anledning att anta att den angivne var oskyldig. Med detta bör förstås en ganska stark anledning att anta att den angivna var oskyldig. Det räcker inte att angivaren hade anledning att hysa tvivel om den angivnes skuld. För att angivaren ska drabbas av ansvar ska han eller hon ha betydligt större anledning att anse den angivne som oskyldig än som skyldig. Det ska framstå som klandervärt att göra angivelsen på så svaga grun- der som angivaren hade. (Se m.fl., , En kommentar, version 17, kommentaren till 15 kap. 5 och 6 §§.) Falsk och vårdslös tillvitelse För falsk tillvitelse döms, enligt 15 kap. 7 § första stycket BrB, den som, i annat fall än som avses i 6 §, hos åklagare, eller annan myndighet sanningslöst tillvitar någon annan en brottslig gärning, påstår besvärande omständighet eller förnekar friande eller mildrande omständighet, om myndigheten ska ta upp anmälan i så- dan sak. Brottet är indelat i två grader. För brott av normalgraden döms till fängelse i högst . Om brottet är ringa döms till böter eller fängelse . Om gärningspersonen inte insåg men hade skälig anledning att anta, att utsagan var sanningslös, döms, enligt andra stycket, för vårdslös tillvitelse till böter eller fängelse . 43Slutsatsen bygger på en genomgång av samtliga åtal, som påträffats i rättsdatabasen , för falsk angivelse 2018–2020. Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott Kriminaliseringen av falsk tillvitelse är subsidiär till falsk angivelse. Straffansvaret för falsk tillvitelse sträcker sig också längre; till skill- nad från falsk eller obefogad angivelse krävs inte att den som brottet är riktat mot är oskyldig. En väsentlig skillnad mellan de två brotten är också att ansvar för falsk tillvitelse inte kräver, till skillnad från vad som gäller vid falsk angivelse, att en begäran om åtal kan inläsas i utsagan. Att lämna osanna uppgifter i syfte att trakassera någon kan alltså utgöra falsk tillvitelse. (Se bl.a. SOU 1944:69 s. 335 och m.fl., 2014, s. Att tillvitelsen måste ske hos åklagare, eller annan myndighet som ska ta upp anmälan i en sådan sak innebär att ansvar inte gäller i fall då allmänt åtal redan har väckts mot den som tillvitel- sen riktar sig mot. En målsägande, som inte har biträtt åtalet, som i förhör i domstol sanningslöst beskyller en tilltalad för brott kan alltså inte dömas till ansvar. (Se SOU 1944:69 s. I fall då vittne har avlagt ed kan i stället ansvar för mened (15 kap. 1 § BrB) aktua- liseras. Att peka ut eller beskylla någon som brottslig kan också med- föra straffansvar enligt ärekränkningsbestämmelserna i 5 kap. BrB. Med annan myndighet än åklagar- eller avses myndigheter som inte uteslutande, eller ens primärt, utreder brott. I förarbetena nämns som exempel att anmälan sker till en rektor om att en lärare uppträtt på ett otillbörligt sätt. (Se prop. 1948:80 s. 264 och 265.) I praxis har bl.a. ordningsvakter ansetts som en sådan myn- dighet som kan ta upp anmälan om brott (se RH 1984:47). När det gäller kravet på uppgifternas innehåll – dvs. brottslig gärning, påstående om besvärande omständighet eller förnekande av friande eller mildrande omständighet – innebär det att ansvar inte gäller för osanna uppgifter som är positiva för en brottsling (se prop. 1948:80 s. 264 och 265). Att tiga om en friande eller mildrande omständighet faller också utanför det straffbara området (se m.fl., , En kommentar, version 17, kommentaren till 15 kap. 7 §). Med brottslig gärning avses en straffbar gärning (1 kap. 1 § BrB). Att förutsättningar saknas för att döma till straff, t.ex. för att brottet är preskriberat eller då beskyllningen riktar sig mot någon som är , utesluter inte ansvar. Besvärande omständighet kan t.ex. avse den situationen att någon, i samband med att han eller hon grips eller anhålls, förnekar brott men anger en annan verklig persons namn. Den, vars namn har an- Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott vänts, anses då kunna bli belastad med uppgifterna. (Se NJA 1994 s. 518 och NJA 1962 s. Att förneka friande eller mildrande omständigheter om annans brott avser inte ren underlåtenhet att, vid kontakter med berörda myndigheter, ange en omständighet som är till fördel för en miss- tänkt. Att uttryckligen förneka en sådan omständighet kan dock anses som falsk tillvitelse. Även ett förnekande som indirekt innebär att annan beskylls för brott kan anses som falsk tillvitelse. (Se m.fl., 2014, s. Kravet på att uppgifterna ska vara sanningslösa innebär inte att den som tillvitelsen riktar sig mot måste vara oskyldig till brott. Det krävs heller inte att det, genom det sanningslösa påståendet, uppstår någon fara för att myndigheten som mottar den ska vilseledas. Även uppgifter som är uppenbart osanna omfattas alltså av bestämmelsen. Uppgifter som i och för sig är sanna, men som avser omständigheter som har arrangerats i vilseledande syfte, faller dock utanför be- stämmelsen. Sådana fall kan dock aktualisera straffansvar för bevis- förvanskning enligt 15 kap. 8 § BrB. (Se SOU 1944:69 s. 337 och 338.) Att myndigheten inte vidtar någon åtgärd till följd av tillvitelsen utesluter inte straffansvar för uppgiftslämnaren (se m.fl., , En kommentar, version 17, kommentaren till 7 §). Straffansvar gäller inte, precis som vid falsk angivelse, när uppgif- ten riktar sig mot uppgiftslämnaren själv. Om uppgiften som någon lämnar om sig själv är felaktig och innehåller uppgift om annan kan det dock anses som falsk tillvitelse. Ansvar för vårdslös tillvitelse motsvarar vad som gäller för falsk tillvitelse, med den skillnaden att det inte krävs att gärningspersonen agerar med uppsåt; det räcker att han eller hon har skälig anledning att anta att utsagan var sanningslös. Hur bedömningen görs varierar från fall till fall. I allmänhet ställs dock mindre stränga krav när upp- giften gäller ett brott som berör uppgiftslämnaren, t.ex. om han eller hon blivit utsatt för stöld, än om uppgiften avser förhållanden som inte berör honom eller henne, t.ex. om han eller hon gör anmälan om stöld från någon annan som själv lika väl hade kunnat anmäla stölden om denna ägt rum. (Se m.fl., a.a.) Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott Medverkan och brott på förstadiet Även annan medverkande än gärningspersonen kan fällas till ansvar för anstiftan av eller medhjälp till falsk angivelse respektive falsk till- vitelse (23 kap. 4 § BrB). Varken falsk angivelse eller falsk tillvitelse är kriminaliserat på försöks-, förberedelse- eller stämplingsnivå (jfr 15 kap. 15 § BrB). Av kriminalstatistiken från Brå framgår att lagföring för falsk an- givelse sker mycket sällan. För falsk angivelse som huvudbrott döm- des –2019 i genomsnitt i 2 fall och i 0,5 av dessa be- stämdes påföljden till fängelse.44 För de som –dömdes till fängelse för falsk angivelse som huvudbrott var den genomsnittliga längden på fängelse- straffet . Källa: Brå. Falsk tillvitelse är inte ett brott av sådan art att starka skäl talar för att fängelse ska väljas som påföljd i normalfallet (se NJA 2015 s. 1008). 44Avrundat till närmsta halva månad. Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott Av kriminalstatistiken från Brå framgår att för falsk tillvitelse som huvudbrott dömdes –2019 i genomsnitt i 62 fall och i 6 av dessa bestämdes påföljden till fängelse.45 För de som –dömdes till fängelse för falsk tillvitelse som huvudbrott var den genomsnittliga längden på fängelse- straffet 3 månader. Källa: Brå. Brottsbeskrivningarna för falsk angivelse och falsk tillvitelse är, med undantag för vissa redaktionella förändringar, oförändrade sedan de infördes i 1965. Bestämmelserna har heller inte varit föremål för några överväganden eller förslag. Bedömning: Införandet av en möjlighet till strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott förutsätter att det kan dömas till ansvar i fall då någon lämnar oriktiga uppgifter om att annan begått brott. Straffbestämmelserna om falsk angivelse och falsk tillvitelse bedöms vara väl utformade för sådana situationer. 45Avrundat till närmsta halva månad. Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott I avsnitt 5.6.3 har vi föreslagit en ordning som innebär att rätten vid straffmätningen och påföljdsvalet ska kunna beakta om den tilltalade har lämnat uppgifter som är av väsentlig betydelse för utredningen av annans brott. Syftet med regleringen är att – genom att öka incitamenten för misstänkta att samarbeta med de rättsvårdande myndigheterna – fler allvarliga och svårutredda brott ska upp och att fler personer lagförs. Vi bedömer att förslagen kommer att leda till att misstänkta, i större utsträckning än vad som sker, kommer att lämna uppgifter om andras brott. En förutsättning för strafflindring är att uppgifterna är av väsentlig betydelse för utred- ningen. Som utgångspunkt innebär det att uppgifterna ska vara kon- trollerbara och överensstämma med annan bevisning som framkommit eller som med anledning av den misstänktes uppgifter framkommer i utredningen. Det går emellertid inte att utesluta att möjligheten till strafflindring kan medföra en ökad benägenhet att lämna felaktiga uppgifter om att annan begått brott. Det är viktigt att det finns väl avvägda straffbestämmelser som tar sikte på sådana situationer. När en misstänkt lämnar oriktiga uppgifter om att annan begått brott kommer det oftast att ske i ett förhör. Om uppgifterna lämnas med uppsåt bör det, som utgångspunkt, bedömas som falsk tillvitelse. Detsamma gäller om den misstänkte indirekt låter annan framstå som skyldig genom att uppge eller förneka någon relevant omständighet. I undantagsfall kan det även bli fråga om att den misstänkte an- mäler annan för brott. I vissa fall kan anmälan ske innan personen (som gör anmälan) själv misstänks för brott. Under förutsättning att den som i brottsanmälan pekas ut som brottsling är oskyldig bör en sådan anmälan bedömas som falsk angivelse. Om anmälan inte ut- tryckligen pekar ut någon annan som brottsling, men där det ändå framgår mot vem påståendet riktas, kan det i stället aktualisera straff- ansvar för falsk tillvitelse. Enligt vår uppfattning motsvarar straffbestämmelsen om falsk till- vitelse, men i vissa fall även straffbestämmelsen om falsk angivelse, de situationer som kan förväntas uppkomma till följd av regleringen om strafflindring vid utredningsmedverkan av annans brott. Vi ser därför inte något behov av att utvidga eller justera det straffbara om- rådet för dessa brott. I det följande överväger vi dock frågan om ett skärpt straffansvar för sådana fall. Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott Skärpt straffskala samt egna brottsbeteckningar för ringa och grova brott Förslag: Beteckningarna på brotten falsk tillvitelse och vårdslös tillvitelse ska moderniseras; dessa ska betecknas falsk beskyllning respektive vårdslös beskyllning. En särskild grad ska införas för allvarliga fall av falsk angivelse respektive falsk beskyllning. Brot- ten ska också få egna brottsbeteckningar, grov falsk angivelse och grov falsk beskyllning. För båda brotten ska straffskalan vara fängelse i lägst och högst . Det ska även in- föras egna brottsbeteckningar för ringa falsk angivelse och ringa falsk beskyllning. Bestämmelsen om falsk angivelse tillämpas i högst begränsad ut- sträckning medan bestämmelsen om falsk tillvitelse tillämpas i viss utsträckning. För båda brotten bestäms, som utgångspunkt, påfölj- den till annan påföljd än fängelse. När påföljden bestäms till fängelse är längden på fängelsestraffet i genomsnitt cirka . Som anges i avsnitt 4.8.6 har flera av brotten i 15 men även i 17 kap. BrB helt eller delvis samma skyddsintresse, nämligen att skydda sta- tens verksamhet och funktion. Dessa brott är utformade med hän- syn till vikten av att staten ska kunna fullgöra sin judiciella funktion och tar sikte på ageranden som inverkar eller riskerar att inverka på utredningen, lagföringen eller verkställigheten. Straffskalorna för brotten varierar dock i förhållandevis stor utsträckning. Utifrån ett straffvärdemässigt perspektiv finns det skäl att delvis behandla brot- ten olika. Däremot framstår det inte som motiverat att skillnaderna mellan brottens straffskalor är så stora som är fallet. En allmän utgångspunkt för vad som vid de aktuella brottstyperna bör vara straffvärdegrundande är i vilken utsträckning som gärningen har in- verkat eller riskerat att inverka på utredningen eller rättsprocessen. Bestämmelserna om falsk angivelse och falsk tillvitelse är nära be- släktade med bestämmelsen om falskt åtal. För falskt åtal döms den som väcker åtal mot oskyldig med uppsåt att han eller hon ska fällas till ansvar. Straffskalorna för dessa brott är också i huvudsak utfor- made på samma sätt. För falskt åtal finns dock en särskild grad för grovt brott och straffskalan är då fängelse i lägst och högst . I förarbetena anges inte varför en motsvarande grad för grovt brott inte infördes för falsk angivelse respektive falsk till- vitelse (jfr prop. 262–266). I betänkandet – som föregick Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott den ändring som innebar att brotten gavs olika straffskalor – fram- hölls dock att man inte kunde ”biträda gällande lags ståndpunkt att i stort sett jämställa falsk angivelse med falskt åtal” (se SOU 1944:69 s. 340). Som konstaterats innebär den föreslagna regleringen om straff- lindring vid medverkan till utredning av annans brott en ökad risk för att misstänkta lämnar felaktiga uppgifter om att annan begått brott. Det kommer framför allt att aktualisera ansvar för falsk till- vitelse, men i vissa fall ansvar för falsk angivelse. För att komma i åtnjutande av strafflindring vid utredningsmedverkan avseende annans brott krävs att det är fråga om uppgifter om brott av visst allvar; upp- gifterna måste avse brott för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse . Ofta kommer det att handla om uppgifter om allvarliga brott som begåtts inom ramen för kriminella nätverk. Att misstänkta, i sådana sammanhang, lämnar osanna upp- gifter om att annan begått brott kan försvåra utredningen av och lag- föringen för grova brott. Det kan, i sin tur, riskera att undergräva förtroendet för de rättsvårdande myndigheterna och leda till en ökad otrygghet i samhället. Att ange en oskyldig för ett allvarligt brott eller att sanningslöst utpeka någon annan för att ha begått ett allvarligt brott kan också medföra en påtaglig kränkning av den utpekade. Det finns en risk att en förundersökning inleds mot personen och det kan komma att fattas beslut om straffprocessuella tvångsåtgärder mot honom eller henne. Med hänsyn till vad som angetts anser vi att det finns anledning att höja straffnivån för de allvarligaste fallen av såväl falsk angivelse som falsk tillvitelse. För dessa brott bör det, på sätt som motsvarar vad som gäller för falskt åtal, införas en särskild grad för grovt brott. Straffskalan bör vara fängelse i lägst och högst . För att göra bestämmelserna tydligare bör de grova brotten också få egna brottsbeteckningar. Nedan föreslår vi dessutom att det ska in- föras en kvalifikationsgrund för de grova brotten, vilken gör bestäm- melserna mer informativa och ökar förutsägbarheten. Även de ringa brotten bör, i syfte att göra bestämmelserna tyd- ligare, få egna brottsbeteckningar. Beteckningarna för brotten falsk tillvitelse och vårdslös tillvitelse är föråldrade och bör moderniseras. Brotten bör i stället betecknas falsk beskyllning respektive vårdslös beskyllning. Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott Kvalifikationsgrund för grov falsk angivelse och grov falsk beskyllning Förslag: Vid bedömningen av om falsk angivelse respektive falsk beskyllning är grov ska det särskilt beaktas om angivelsen respek- tive beskyllningen avsett ett allvarligt brott. Som konstaterats i avsnitt 4.3 har lagstiftaren framhållit att det är en fördel om en straffbestämmelse innehåller kvalifikationsgrunder, bl.a. för att det gör bestämmelsen mer informativ och ger de som ska tillämpa den bättre vägledning. För att göra det tydligare vilka fall av falsk angivelse respektive falsk beskyllning som ska hänföras till re- spektive grad och underlätta för domstolarna att göra mer nyanse- rade bedömningar anser vi att kvalifikationsgrunder bör införas för grov falsk angivelse och grov falsk beskyllning. Som angetts har falsk angivelse och falsk beskyllning samma eller liknande skyddsintresse som flera andra straffbestämmelser i fram- för allt 15 kap. BrB. När det gäller dessa brottstyper finns det också skäl att, så långt som det är möjligt, ha en enhetlig syn dels när det gäller vilka omständigheter som ska anses som försvårande, dels i vilken utsträckning som de försvårande omständigheterna bör påverka gradindelningen och straffmätningen. Vid övervägandet av vilken eller vilka kvalifikationsgrunder som bör införas finns det därför an- ledning att utgå från kvalifikationsgrunderna i andra straffbestäm- melser i framför allt 15 kap. BrB. Av särskilt intresse är kvalifikations- grunderna för falskt åtal, grovt brott. Vid bedömningen av om ett falskt åtal är grovt ska, enligt 15 kap. 5 § andra stycket BrB, särskilt beaktas bl.a. om åtalet avsett ett all- varligt brott. I förarbetena framgår inte närmare vad som avses med begreppet allvarligt brott. I betänkandet som föregick propositionen som låg till grund för bestämmelsen framhölls dock att uttrycket46 inte endast tog sikte på brottets straffvärde, utan även på ”vanärande” brott, t.ex. ”lindrigare sedlighetsbrott”. (Se SOU 1944:69 s. 330 och 331.) Något avgörande i praxis som behandlar frågan om vad be- greppet närmare avser har inte påträffats. Förslaget att införa särskilda brottsbeteckningar för grov falsk angivelse respektive grov falsk beskyllning grundar sig i behovet av ett skärpt straffansvar i fall då någon lämnar felaktiga uppgifter om 46Ursprungligen var rekvisitet svårt brott. Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott att annan begått allvarliga brott.