sou · H9B36d2 · 2022-01-01 00:00:00 — Privata vårdgivare har inget ansvar för beredskapsområdet men kan genom avtal med regionerna ha en roll i regionernas katastrof- medicinska planering och totalförsvarsplanering. I vissa fall har regio- nerna i avtalen åtagit sig att ansvara för utbildning i dessa delar, medan de i andra fall är de privata aktörerna själva som ansvarar för perso- nalens fortbildning även avseende beredskapsaspekter. Även om alla kommuner, regioner och andra vårdgivare i viss mån behöver utforma utbildningar och övningar utifrån de risker och sår- 54Socialstyrelsen, Utbildning inom katastrofmedicinsk beredskap, Rekommendation för planer- ing, 2007, artikelnummer 2007-130-9. Forskning, utbildning och övning barheter som kan finnas i deras specifika verksamheter finns det en viss gemensam nivå på kunskap som hälso- och sjukvårdspersonal i vissa verksamheter bör ha kännedom om. Även om ansvaret för att utbilda och öva personalen ligger på kommuner, regioner och andra vårdgivare som behöver det finnas nationella vägledningar om vad man ska utbilda personalen i och vad man ska öva på. 9.2.2Ansvaret för att ta fram utbildningar och övningar behöver tydliggöras Det finns även behov av utbildning i hur regioner och kommuner inriktar och samordnar sin verksamhet under fredstida kriser, höjd beredskap och krig. Övning av sådana situationer är viktigt för att detta ska fungera vid reella händelser. Detta inkluderar även utbild- ning i hur olika aktörer agerar gemensamt för att motverka effek- terna vid samhällsstörningar. Detta bör kompletteras med praktiska övningar som spänner över myndighets- och aktörsgränser. Sådana övningar behöver involvera t.ex. kommuner, regioner, polis, länssty- relse, räddningstjänst och Försvarsmakten, men även berörda företag som t.ex. SOS Alarm och aktörer i försörjningskedjan. För att kunna stödja utbildningsinsatserna krävs även relevant forskning, inte minst vad avser de medicinska omhändertagandet. Pandemin har medfört ett ökat fokus på hälso- och sjukvårdens beredskap och krishantering. Erfarenheter från pandemin bör tas till vara i det fortsatta arbetet även avseende forskning, utbildning och övning. Detta gäller både inom hälso- och sjukvården och för aktörs- gemensamma utbildningar och övningar. Erfarenheter från pande- min har också visat på behovet av att, under en pågående händelse, snabbt kunna ta fram nya nationella kunskapsstöd till regioner och kommuner. Behovet att snabbt ta fram nya underlag kommer sanno- likt även att uppkomma vid andra fredstida kriser även om ambitio- nen måste vara att minska behovet av detta genom att planera, ut- bilda och öva i förväg. Forskning, utbildning och övning Framtaget material bör tas till vara har enligt myndighetens instruktion ett samlat an- svar för att expertis utvecklas och upprätthålls samt att kunskap sprids om katastrofmedicin och krisberedskap inom myndighetens verk- samhetsområde.55 Trots detta saknas det fortfarande nationellt sam- ordnade utbildningar i katastrofmedicin inom hälso- och sjukvårds- området. Som en reaktion på att det saknas nationella utbildningar har flera utbildningar tagits fram av enskilda regioner med stöd av 2:4-medel. Det finns såvitt utredningen erfar en hel del bra arbete gjort inom området, men det sker ingen gemensam förvaltning av sådant material som har tagits fram. Dessa utbildningar har inte som avsändare och får därmed inte karaktären av nationell vägledning för regionerna. Det skulle t.ex. skapa förutsätt- ningar för en betydande kompetenshöjning i regionerna om redan framtaget material kunde samlas ihop, kvalitetssäkras och presenteras på ett enkelt sätt för regionerna på webbplats. I och med regeringsuppdrag avseende utbildning och övning bör det även skapas förutsättningar för erfarenhetsutbyte mellan regio- ner, kommuner och samverkande aktörer avseende utbildning och övning. I rapporten presen- teras konkreta exempel på hur detta skulle kunna åstadkommas bland annat genom att inrätta en särskild funktion som har ansvar för ut- bildning, övning och erfarenhetsåterföring på en högre regional nivån.56 Utredningen gjorde i delbetänkandet Hälso- och sjukvård i det civila försvaret bedömningen att det är angeläget att i samarbete med företrädare för kommunerna, regionerna, Försvars- makten, , MSB och andra relevanta aktörer i krisberedskapssystemet, tar fram nationella utbildnings- och övningsplaner för katastrofmedicinsk beredskap och civilt försvar. Sådana övningsplaner för området hälso- och sjukvård bör harmo- niera med den nationella samordnade övningsplanering som tas fram av MSB i samverkan med Nationellt forum för inriktning och sam- ordning av övningar. bör vara sammanhållande vad avser kommuners och regioners deltagande inom området hälso- och sjukvård i nationella kris- och totalförsvarsövningar.57 Utredningen 558 § första stycket förordning (2015:284) med instruktion för . 56Försvarsmakten och (2016), Totalförsvarets sjukvårdsystem En civilmilitär förmågeutveckling inom hälso- och sjukvårdssektorn genom hela hotskalan, s. 26–27. 57Hälso- och sjukvård i det civila försvaret (SOU 2020:23), s. 189. Forskning, utbildning och övning konstaterade då att det krävs nationell samsyn kring katastrofmedi- cinsk beredskap och hälso- och sjukvårdens roll inom totalförsvaret. För att uppnå detta och för att öka kompetensen i dessa frågor be- höver kommuner, regioner och andra vårdgivare få stöd från ansvariga myndigheter. Sådant stöd bör lämnas genom bl.a. vägledningar till gällande regelverk och genom utbildnings- och övningsmaterial.58 Det finns dock inte tillräckligt sådant stöd på hälso- och sjukvårds- området. lämnade ett förslag till en nationell utbildnings- och övningsmodell för hälso- och sjukvården. Utifrån de regeringsuppdrag som nu har att ta fram utbildnings- och övningsplaner inom ett antal prioriterade områden, samt avse- ende prioriteringsprinciper för kris och krig, kan sedan riktlinjer och kunskapsstöd utarbetas inom hälso- och sjukvården. Utbildnings- och övningsplaner som tas fram behöver för- valtas och utvecklas . Därutöver kan det finnas behov av utbildnings- och övningsplaner för andra områden inom hälso- och sjukvårdens beredskap än de som nu har ett särskilt uppdrag att ta fram. Utredningen anser därför att det bör göras till en löpande uppgift för att tillhandahålla nationella utbildnings- och övningsplaner för kommuner, regioner och andra vårdgivare avseende hälso- och sjukvårdens beredskap. Denna upp- gift föreslås därför införas i instruktion. 9.2.3Det finns etablerade strukturer för kunskapsstyrning inom hälso- och sjukvård Bedömning: Katastrofmedicin och andra medicinska aspekter av betydelse för hälso- och sjukvårdens beredskap måste vara en naturlig del i kunskapsstyrningen och därmed inom flera program- områden. Kunskapsstyrningen bör kunna utgå ifrån de behov som framkommer kommer av risk- och sårbarhetsanalyser, nationella planeringsanvisningar för totalförsvar och regionernas egen pla- nering utifrån HSL. Utredningen vill understryka vikten av att de nationella programområdena samverkar i syfte att uppnå samord- ning med regionernas övriga strukturer för hälso- och sjukvårdens beredskap. 58A.a., s. 190–191. Forskning, utbildning och övning Det finns en etablerad modell för nationell kunskapsstyrning som är uppbyggd på en statlig och en regional nivå med strukturerade for- mer för samverkan. Kunskapsstyrningen styrs på den statliga nivån av förordningen (2015:155) om styrning med kunskap inom hälso- och sjukvård och socialtjänst. Förordningen syftar till att säkerställa att styrningen med kunskap avseende hälso- och sjukvård och socialtjänst som stat- liga myndigheter ansvarar för utgör ett stöd för huvudmän och olika professioner vilka har ansvar för att patienter och brukare ges en god vård och insatser av god kvalitet.59 Styrningen med kunskap sker genom icke bindande kunskaps- stöd och föreskrifter som syftar till att bidra till att hälso- och sjuk- vård och socialtjänst bedrivs i enlighet med vetenskap och beprövad erfarenhet.60 Nio myndigheter samverkar i Rådet för styrning med kunskap avseende hälso- och sjukvård och socialtjänst bl.a. för att myndigheternas styrning ska vara samordnad, effektiv och behovs- anpassad och till stöd för huvudmän och professionen. Huvudmanna- gruppen, som består av förtroendevalda från kommuner och regio- ner, har i sin tur i uppgift att informera Rådet om områden där det finns behov av statlig styrning med kunskap i kommuner och regioner. har, tillsammans med fem andra myndigheter som ingår i det nationella rådet för styrning med kunskap, ingått ett part- nerskap tillsammans med SKR och de regionala samverkans- och stödstrukturerna för kommuner och regioner i syfte att bidra till en ökad samverkan, dialog och samordning av initiativ som kan bidra till en behovsanpassad kunskapsutveckling, bättre stöd för imple- mentering och ett effektivare kunskapsstöd.61 Genom partnerskapet har en gemensam samordningsgrupp bildats med representanter från myndigheterna och styrgruppen för regionernas styrning med kun- skap. och de övriga myndigheterna har utsedda kon- taktpersoner som bl.a. samordnar myndighetens kontakter med respek- tive programområde, se nedan. tar fram och reviderar kunskapsstöd, rekommen- dationer, nationella riktlinjer och annan vägledning utifrån bästa till- 591 § 2 § förordningen (2015:155) om styrning med kunskap inom hälso- och sjukvård och socialtjänst. 602 § förordningen (2015:155) om styrning med kunskap inom hälso- och sjukvård och socialtjänst. 61Överenskommelse om samarbete i ett partnerskap för stöd till kunskapsstyrning inom hälso- och sjukvården (SKR dnr 18/03626). Forskning, utbildning och övning gängliga kunskap för hälso- och sjukvård och socialtjänst. I arbetet ingår också att samordna myndighetens arbete med patientsäkerhet och arbetet med vetenskapliga råd. har t.ex. under utbrottet av covid-19 publicerat en rad utbildningar och vägledningar som stöd till vård och omsorgspersonal. Där finns bland annat webb- utbildningar i basala hygienprinciper och användning av personlig skyddsutrustning. På den regionala nivån har kunskapsstyrningen orga- niserat ett gemensamt system för kunskapsstyrning. Systemet syftar till att utjämna skillnader och leverera en mer kunskapsbaserad, jäm- lik och resurseffektiv vård av hög kvalitet.62 Systemet består i dags- läget av 24 nationella programområden, i det följande förkortat NPO som representerar olika delar av vården. Regionerna har var för sig, efter rekommendation från , beslutat om denna sam- manhållna struktur för kunskapsstyrning.63 Besluten innebär att regio- nerna anpassar sina regionala och lokala kunskapsorganisationer till den nationella programområdes- och samverkansstrukturen. Flera nationella programområden har identifierat behov att ha med beredskapsperspektivet inom sina specialiteter. Utredningen bedömer att det är positivt och viktigt att beredskapsaspekterna uppmärksam- mas och utvecklas inom respektive programområde. När Socialstyrel- sen presentar resultaten av sina regeringsuppdrag avseende krisbered- skap kan NPO:erna konkretisera och arbeta vidare med dessa utifrån sina egna områden. Utredningen vill understryka vik- ten av att det arbete som görs avseende beredskapsaspekter inom NPO:erna utgår från och samordnas med regionernas övriga bered- skapsstrukturer för hälso- och sjukvården. 62https:///kunskapsstyrningvard/omkunskapsstyrning.44726.html, besökt . 63SKR, Meddelande från styrelsen nr 9/2017, Rekommendation till landsting och regioner om etablering av en sammanhållen struktur för kunskapsstyrning (dnr 17/00003). Forskning, utbildning och övning 9.3Katastrofmedicin ska ingå i hälso- och sjukvårdspersonalens grundutbildning Förslag: Ämnet katastrofmedicin ska införas i grundutbildningen för läkare och sjuksköterskor. Det sker genom en ändring i exa- mensordningen för dessa professioner i bilaga 2 till högskoleför- ordningen. Regeringen har i propositionen Totalförsvaret 2021–2025 konsta- terat att all berörd vårdpersonal behöver få den utbildning och övning som krävs för att sjukvården ska kunna lösa sina uppgifter i kris och krig, vilket även kan innefatta eventuella förändrade eller förenklade behandlingsmetoder.64 Utredningen har tidigare i delbetänkandet Hälso- och sjukvård i det civila försvaret (SOU 2020:23) konstaterat att införande av ämnet katastrofmedicin i grundutbildningen för hälso- och sjukvårdspersonal är en förutsättning för en fungerande krisberedskap i vardagen och för befolkningens säkerhet och trygg- het i krig. Det är också en förutsättning för tillhandahållandet av en jämlik vård över hela landet.65 All hälso- och sjukvårdspersonal be- höver också ha en mental förberedelse och vissa grundläggande verktyg med sig från grundutbildningen för att kunna hantera mass- skadehändelser, som kan inträffa både i fredstid och i krig, samt ha kunskap om hur sjukvård bedrivs under förhållanden med svår resurs- brist. De krav som ställs på hälso- och sjukvården vid t.ex. situationer med många skadade eller sjuka kräver specifika kunskaper utöver vad som krävs för rutinmässig sjukvård, och det ställer krav på att per- sonalen måste kunna utföra vissa insatser utanför sitt specialområde. En grundläggande kunskap som vilar på nationella krav inom dessa områden ger också kommuner och regioner något att bygga vidare på i den fortsatta utbildningen som sker kontinuerligt under yrkes- livet. 64Totalförsvaret 2021–2025 (prop. 2020/21:30), s. 141. 65Hälso- och sjukvård i det civila försvaret – underlag till försvarspolitisk inriktning (SOU 2020:23), s. 202 ff. Forskning, utbildning och övning ingick katastrofmedicin i grundutbildningen Fram till millenniumskiftet hade en internationellt ledande position inom katastrofmedicinsk utbildning. bered- skapsenhet ställde kravet på universitet och högskolor att införa en obligatorisk, praktiskt inriktad utbildning i katastrofmedicin för alla läkar- och sjuksköterskestuderande som en nödvändig kom- ponent i landets säkerhet. En gemensam kursplan antogs av samtliga lärosäten. Undervisningen omfattade en veckas studier och innehöll både teori och övningar. blev därmed ett av de första länderna i världen att införa en sådan utbildning. tog dessutom initiativ till och finansierade en universitetsutbildning för lärare i katastrofmedicin och även ett brett efterutbildningsprogram för per- sonal av alla kategorier i dåvarande landstingens regi. Den ”svenska modellen” uppmärksammades internationellt och ledde till svenska utbildningsuppdrag för både EU, WHO och ett flertal länder i olika delar av världen. Fram till millenniumskiftet fanns därför goda kun- skaper i katastrofmedicin hos svensk sjukvårdspersonal. Efter millen- niumskiftet togs denna del i grundutbildningen bort på grund av ökad konkurrens om utrymmet i och med tillkomst av nya ämnesområ- den. Att nästan hela efterutbildningsprogrammet också lades ned be- rodde på ändrade ekonomiska prioriteringar och skedde parallellt med den övriga neddragningen av samhällets beredskap.66 Kunskapen i katastrofmedicin behöver öka Ämnet katastrofmedicin är inte obligatoriskt och saknas helt vid vissa lärosäten. Vid de lärosäten där det förekommer sker utbild- ning i begränsad omfattning. Det gör att en stor del av den yngre hälso- och sjukvårdspersonalen i regionerna saknar basala kunskaper inom området och de som får kunskap har detta på väldigt olika nivåer. Alla vårdgivare ansvarar för att anställd personal får den utbildning och övning som krävs för att bedriva god vård enligt hälso- och sjukvårdslagen. Hälso- och sjukvårdslagen gäller i hela hotskalan. För regioner och kommuner finns särskilda krav på att både anställd personal och förtroendevalda ska få utbildning och övning även för 66Sten , ”var en gång ledande inom katastrofmedicin”, replik på . Forskning, utbildning och övning kris och krig. För privata vårdgivare kan sådana skyldigheter följa av avtal med kommuner och regioner. Den kunskap som inhämtas under grundutbildningen ligger till grund för påbyggnadsutbildningar för olika roller och befattningar vid fredstida kriser och krig. För att kunna bedriva en likvärdig, effek- tiv och meningsfull påbyggnadsutbildning i regionerna måste grund- utbildningen vara enhetlig och uppfylla väl definierade kunskapsmål. måste regionerna även ansvara för utbildning i det mest fundamentala inom ämnesområdet katastrofmedicin på grund av att personalen inte har kunskapen med sig från sina grundut- bildningar. föreslog att katastrofmedicin ska införas i grundutbildningarna för läkare och sjuksköterskor.67 Det förslaget har inte fått någon effekt på lärosätenas utbildnings- planer. infördes en ny läkarutbildning och inte heller i den är katastrofmedicin ett obligatoriskt inslag. Även professionsföreträdare har lyft fram vikten av att katastrofmedicin blir ett obligatoriskt inslag i grundutbild- ningarna för läkare och sjuksköterskor. De har uppmanat Utbildnings- departementet att se över högskoleförordningen och de nationella kunskapsmålen för läkar- sjuksköterske- och andra vårdutbildningar, och uppdra åt de lärosäten som utbildar läkare och sjuksköterskor att se över undervisningen i katastrofmedicin. Målet bör enligt dem vara att alla läkare, sjuksköterskor och specialistsjuksköterskor har både teoretisk kunskap om och har fått öva på katastrofmedicinska situationer, gärna interprofessionellt.68 Det är motiverat att införa ändringar i examensordningarna Utredningen anser att ämnesområdet katastrofmedicin bör införas som en obligatorisk del i grundutbildningen till läkare och sjuk- sköterska. Det är en viktig del i att stärka hälso- och sjukvårdens beredskap för att ta hand om många skadade eller sjuka, både i fredstid och i höjd beredskap och krig. Kunskap i katastrof- medicin, som ger en mental förberedelse och metoder för hur hälso- och sjukvård kan bedrivas med otillräckliga resurser, kan bidra till ökad 67Socialstyrelsen (2015), Traumavård vid allvarlig händelse, artikelnummer 2015-11-5, s. 51. 68Karin Hugelius, , och , ”Katastrofmedicin måste bli obligatorisk utbildning”, . Forskning, utbildning och övning patientsäkerhet vid samhällsstörningar i fredstid. Det kan exempelvis gälla vid stora olyckor, terrorattentat, pandemi, extremväder eller vid längre elbortfall när teknisk utrustning som sjukvården arbetar med kanske inte finns tillgänglig. Det behöver därför finnas en grundläggande kunskap hos all hälso- och sjukvårdspersonal i hur sjukvården kan bedrivas med alternativa resurssparande metoder. Regeringen har i propositionen Totalförsvaret 2021–2025 konsta- terat att all berörd vårdpersonal behöver få den utbildning och övning som krävs för att sjukvården ska kunna lösa sina uppgifter i kris och krig, vilket även kan innefatta eventuella förändrade eller förenklade behandlingsmetoder.69 Utredningen har tidigare i delbetänkandet Hälso- och sjukvård i det civila försvaret (SOU 2020:23) konstaterat att införande av ämnet katastrofmedicin i grundutbildningen för hälso- och sjukvårdspersonal är en förutsättning för en fungerande krisbered- skap i vardagen och för befolkningens säkerhet och trygghet i krig. Utredningen konstaterade i vårt första delbetänkande att det finns två sätt att få in ämnet katastrofmedicin i grundutbild- ningen för läkare och sjuksköterskor. Det ena sättet är att föreslå en ändring i högskoleförordningens examensbeskrivningar för läkar- och sjuksköterskeexamen. Det andra sättet, som utredningen förordade vid det tillfället, är att lärosätena på frivillig basis i samverkan med tar fram kunskapsmål för sådan utbildning och ser till att det införs i grundutbildningarna för läkare och sjuksköter- skor. Utredningen framhöll då att vi kommer att följa denna fråga och vid behov återkomma med förslag kring detta i slutbetänkandet.70 Det har gått delbetänkandet överlämnades och vi kan inte se att något sådant strukturerat arbete med att ta fram kunskapsmål har påbörjats. Antalet undervisningstimmar i ämnet katastrofmedicin har ökat på flera lärosäten, men ingår inte på alla lärosäten och är i flera fall fortfarande begränsat . Utredningen anser att ämnesområdet katastrofmedicin bör in- föras som en obligatorisk del i grundutbildningen till läkare och sjuksköterska. Det är en viktig del i att stärka hälso- och sjukvårdens beredskap för att ta hand om många skadade eller sjuka, både i fredstid och i höjd beredskap och krig. För att uppnå en lik- värdig grundläggande kunskapsnivå i ämnet katastrofmedicin anser 69Totalförsvaret 2021–2025 (prop. 2020/21:30), s. 141. 70Hälso- och sjukvård i det civila försvaret – underlag till försvarspolitisk inriktning (SOU 2020:23), s. 203–204. Forskning, utbildning och övning utredningen att det behöver anges som ett tydligt mål i examens- ordningarna för läkare och sjuksköterskor. Det bör därför göras en ändring i bilaga 2 till högskoleförordningen. För läkarutbildningen bör det införas under rubriken ”färdighet och förmåga” och formu- leras så att studenten ska visa förmåga att självständigt diagnostisera och inleda behandling av akuta livshotande tillstånd liksom att initialt prioritera och behandla tillstånd under katastrof och masskadesitua- tioner, samt visa förmåga att tjänstgöra i sjukvårdsorganisationen för katastrof och masskadesituationer, För sjuksköterskeexamen bör det också införas under rubriken ”färdighet och förmåga” och formuleras så att studenten ska visa för- måga att självständigt, utifrån symtom, inleda omhändertagande av akuta livshotande tillstånd liksom att initialt prioritera och behandla tillstånd under katastrof och masskadesituationer, samt visa förmåga att tjänstgöra i sjukvårdsorganisationen för katastrof och masskade- situationer. I högskoleförordningen (1993:100), bilaga 2, examensordning för specialistsjuksköterskeexamen med inritning mot anestesisjukvård, intensivvård, operationssjukvård samt ambulanssjukvård står att stu- denten ska visa förmåga att tillämpa sina specialistkunskaper vid stora olyckor och katastrofer. Ovan nämnda inriktning saknas i examens- målen för övriga specialistsjuksköterskeutbildningar. Då specialist- kunskaper ska tillämpas för ovan nämnda specialistsjuksköterskor innebär det att ny kunskap förvärvas och därmed kan utredningens förslag avseende examensmålen i grundutbildning för sjuksköterskor även utgöra en bas för eventuellt fortsatta studier till specialistsjuk- sköterska. Utredningen skriver i förslaget om tillägg i grundutbildningen att förmågan ska finnas vid katastrof och masskadesituationer. Utred- ningen föreslår därför att en översyn för att ensa begreppen även i berörda specialistsjuksköterskeexamen där stora olyckor och kata- strof anges. Forskning, utbildning och övning Bedömning: Kunskap inom området katastrofmedicin är fortsatt viktig. Eftersom det finns en risk för att sådan forskning trängs undan till förmån för annan forskning behöver det även framöver avsättas särskilda medel för forskning och nyttiggörande av kun- skap på området. Förslag: Regeringen ska inrätta ett särskilt forskningsanslag för katastrofmedicin. Medel för detta finns i Social- styrelsens ramanslag. Inriktningen på forskningen behöver beslu- tas nationellt utifrån hälso- och sjukvårdens och totalförsvarets behov. bör besluta om sådana satsningar. Medels- tilldelningen kan genomföras genom riktade utlysningar. Viss del av medelstilldelningen bör vara riktade mot att sprida kunskap och stödja nationella arbete. bör vidare inrätta ett katastrofmedicinskt råd med ledande företrädare för den katastrofmedicinska expertisen. Det katastrofmedicinska rådet bör fungera som expertstöd till myndigheten i frågor av betydelse för utvecklingen av hälso- och sjukvårdens beredskap. Det katastrofmedicinska rådet kompletterar det av utredningen föreslagna beredskapsrådet (se avsnitt 5.2.1). har enligt myndighetens instruktion ett samlat an- svar för att expertis utvecklas och upprätthålls samt att kunskap sprids om katastrofmedicin och krisberedskap inom myndighetens verk- samhetsområde.