sou · H9B3100 · 2022-01-01 00:00:00 — Paragrafen innebär att ett mål får avgöras utan huvudför- handling om en förhandling inte behövs och inte heller begärs av någon part. I förhållande till utvidgat förverkande av brottsvinster innebär den nya regleringen utökade möjligheter att avgöra målet på handlingarna. Bestämmelsen innebär att även en talan om självstän- digt förverkande kan avgöras på handlingarna om de förutsättningar som anges i bestämmelsen är uppfyllda. De särskilda bestämmelser som anges i 6 § om rättens samman- sättning gäller enligt den bestämmelsens ordalydelse även mål som avgörs på handlingarna. Övervägandena finns i avsnitt 8.7.5. Om talan gäller ordinärt förverkande av brottsvinster eller annat förver- kande än brottsvinster och 1.den som talan riktas mot uteblir från förhandlingen, eller 2.inte yttrar sig enligt ett föreläggande enligt 5 § andra meningen ska egendomen förverkas, om det inte framgår att talan är ogrundad. Paragrafen motsvarar hittillsvarande 2 § andra stycket sista men- ingen lagen (1986:1009) om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m.och innebär att egendom under vissa förhållanden ska för- verkas om det inte framgår att talan är ogrundad. Paragrafen överförs med några redaktionella ändringar till den nya lagen. Den gäller enligt sin lydelse enbart vid talan om ordinärt förverkande av brotts- vinster och annat förverkande än brottsvinster (t.ex. förverkande av egendom som använts som hjälpmedel vid brott). Vad som uttalats i tidigare förarbeten om bedömningen av om en talan är ogrundad kan fortsatt anses vägledande. Övervägandena finns i avsnitt 8.7.5. Om talan gäller utvidgat eller självständigt förverkande av brottsvinster eller talan om företagsbot och saken kan utredas tillfredsställande, får målet avgöras trots att den som talan riktas mot uteblir från huvudförhandling eller endast har inställt sig genom ombud. Paragrafen motsvarar delvis hittillsvarande 4 § andra stycket lagen (2008:369) om förfarandet vid förverkande av utbyte av brottslig verksamhet i vissa fall (som gäller utvidgat förverkande), men den reglerar också motsvarande situation gällande självständigt förver- kande av brottsvinster och företagsbot. Paragrafen innebär att ett mål under vissa förhållanden får avgöras trots att den som talan riktas mot uteblir från huvudförhandling eller endast inställer sig genom ombud. Av paragrafen följer att ett mål om utvidgat förverkande av brotts- vinster, självständigt förverkande av brottsvinster eller företagsbot kan avgöras trots att den som talan riktas mot uteblir från förhand- lingen eller inställer sig endast genom ombud under förutsättning att saken kan utredas tillfredsställande. Till skillnad från vad som gäller enligt 8 § ska rätten emellertid i dessa fall göra en fullständig pröv- ning av förverkandefrågan eller frågan om företagsbot. Övervägandena finns i avsnitt 8.7.5. Rätten avgör saken genom dom. Paragrafen saknar motsvarighet i tidigare förfarandelagar men har, genom den generella hänvisning till regler, gällt även tidigare. Genom regleringen klargörs att en särskild talan om förverkande eller företagsbot ska avgöras genom dom. Det innebär att det saknar betydelse för rättens avgörande om målet handläggs gemensamt med ett åtal för brott eller ensamt, liksom om målet avgörs efter huvudförhandling eller på handlingarna. Rättens av- görande sker, oavsett handläggningsform, genom dom. Övervägandena finns i avsnitt 8.7.5. I 36 kap. 21–24 §§ finns bestämmelser om tredje mans rätt vid en talan om förverkande. Paragrafen saknar motsvarighet i tidigare förfarandelagar. I para- grafen upplyses om att det finns särskilda regler i om tredje mans rätt som gäller även vid en särskild talan om förverkande. Se, beträffande innebörden av dessa bestämmelser, kommentaren till 36kap 21–24 §§ . Övervägandena finns i avsnitt 8.7.6. För att hovrätten ska pröva en tingsrätts dom enligt denna lag krävs pröv- ningstillstånd. Det krävs dock inte prövningstillstånd när domen avser ut- vidgat eller självständigt förverkande av brottsvinster. Paragrafen saknar motsvarighet i tidigare förfarandelagar. Regler- ingen klargör det förhållande som har gällt enligt de hänvisningar som finns till bestämmelser i 2 § första stycket lagen (1986:1009) om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m. och 2 § lagen (2008:369) om förfarandet vid förverkande av utbyte av brottslig verksamhet i vissa fall. Prövningstillstånd fordras inte vid utvidgat eller självständigt förverkande av brottsvinster, men i alla övriga situationer som omfattas av lagen. Övervägandena finns i avsnitt 8.7.5. Vad gäller förfarandet i övrigt tillämpas, om inte annat föreskrivs i denna lag, bestämmelserna i om rättegången i brottmål. Paragrafen saknar motsvarighet i tidigare förfarandelagar och upplyser att bestämmelser gäller beträffande förfarandet i övrigt. har det, i 2 § första stycket lagen (1986:1009) om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m. och 2 § lagen (2008:369) om förfarandet vid förverkande av utbyte av brottslig verksamhet i vissa fall, hänvisats till regler om åtal för brott på vilket det inte kan följa svårare straff än böter respektive om åtal för brott för vilket är föreskrivet fängelse . I den nya förfarandelagen har de särskilda regler tagits in som gäller i mål om åtal för brott på vilket det inte kan följa svårare straff än böter, dvs. bl.a. bestämmelser som reglerar rättens sammansättning, i vilka fall ett mål kan avgöras utan huvudförhandling eller i parts ute- varo. Det innebär att någon sådan hänvisning inte längre behövs. Även flera av de frågor som tidigare reglerades genom hänvisning till rätte- gångsbalkens regler om åtal för brott för vilket är föreskrivet fängelse har reglerats uttryckligen i lagen, t.ex. frågan om prövnings- tillstånd i hovrätten. För att inte lagen ska bli alltför omfattande, och för att det alltid ska finnas en reglering att falla tillbaka på vid behov, har förevarande paragraf införts. Den innebär att bestämmelser om bl.a. bevisning, omröstning och rättegångskostna- der, liksom reglerna som anger vilka uppgifter en ansökan om stäm- ning och kallelser till huvudförhandling ska innehålla är tillämpliga. Sak samma gäller frågan om vilka överklagandefrister som ska gälla. Även reglering om hur huvudförhandlingen går till ska tillämpas vid huvudförhandling i mål som gäller särskild talan om förverkande eller företagsbot. Övervägandena finns i avsnitt 8.7.7. Om den som berörs av ett förfarande enligt denna lag är ska 2 §, 5 § första stycket första meningen, 6 § första stycket första meningen, 7 §, 25 § första stycket, 26 § första stycket, 27 §, 29 § första stycket, 31 §, 32 § andra–fjärde styckena, 32 a § och 33–34 §§ lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare tillämpas. Det som i dessa paragrafer sägs om förundersökning, brottsmisstanke och åtal ska gälla för utredning enligt denna lag, misstanke om att den unge har egendom som härrör från brott eller brottslig verksamhet respektive talan om förver- kande. De tvångsmedel som kan användas enligt denna lag får också, om det finns särskilda skäl, användas mot den som är . Paragrafen, som saknar motsvarighet i tidigare förfarandelagar, inne- håller bestämmelser dels om vad som vid sidan av vad som föreskrivs i denna lag ska gälla för unga lagöverträdare, dels en bestämmelse som klargör att tvångsmedel som regleras i denna lag kan användas också mot den som är . Paragrafen ska ses mot bakgrund av att den nya förfarandelagen, på samma sätt som de tidigare förfarandelagarna, i grunden är till- lämplig också i relation till unga lagöverträdare. I första stycket anges att vissa utpekade paragrafer i lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare ska tillämpas också vid ett förfarande mot den unge enligt denna lag. Det anges också – i syfte att anpassa vad som sägs i lagen om unga lagöverträdare till de situationer i vilka denna lag kan tillämpas – att det som sägs lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare om förundersökning, brottsmisstanke och åtal ska gälla för utredning enligt denna lag, misstanke om att den unge har egendom som härrör från brott eller brottslig verksamhet respektive talan om förver- kande. Ledning vid tillämpningen kan sökas i förarbeten och praxis avseende de i lagtexten nämnda lagrummen. Genom andra stycket klargörs att de tvångsmedel som med stöd av denna lag kan tillämpas också kan tillämpas i relation till personer om det finns särskilda skäl att använda tvångsmedlet (jfr 36 f § lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare). Att det krävs särskilda skäl för att tillgripa tvångsmedel innebär att en mer restriktiv hållning bör tillämpas vid användning av tvångs- medel mot den som är än mot äldre personer. arbetena till bestämmelsen i 36 § lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare följer att det i allmänhet bör föreligga miss- tanke om allvarligare brott eller brottslighet av större omfattning för att tvångsmedel ska kunna tillgripas mot någon som är , se prop. 1983/84:187 s. 29. Dessa utgångspunkter kan med veder- börliga ändringar, mutatis mutandis, också vid tillämpning av denna lag. Kravet på att det krävs synnerlig anledning att tro att det vid en husrannsakan eller kroppsvisitation mot annan än en person som är misstänkt för brott ska anträffas föremål som kan tas i beslag eller i förvar eller att annan utredning om brottet eller om förverkande av utbyte av brottslig verksamhet (jfr 28 kap. 1 och 11 §§ rättegångs- balken) innebär inte i sig att ytterligare restriktivitet ska iakttas när den person som är föremål för åtgärden är . Synnerlig anledning i nu angivet hänseendet tar i stället sikte på att det finnas en någorlunda välgrundad tro att åtgärden ska leda till att föremål som kan tas i beslag eller förvar eller som kan användas vid utredning ska påträffas. Övervägandena finns i avsnitt 8.8.1. Om saken avser förverkande av egendom som är tagen i beslag eller pen- ningbeslag, får kungörelsedelgivning av beslutet eller stämningen ske enligt de förutsättningar som anges i 48 § delgivningslagen (2010:1932). Det- samma gäller om den som förverkandet ska ske från är okänd. Om värdet av den beslagtagna egendomen för kun- görelsen inte överstiger en tiondel av prisbasbeloppet enligt 2 kap. 6 och 7 §§ socialförsäkringsbalken, får delgivning ske genom att beslutet eller stämningen anslås hos den myndighet som har meddelat beslutet eller utfärdat stämningen. Paragrafen motsvarar i huvudsak 4 § lagen (1986:1009) om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m. och reglerar i vilka fall kungörelse- delgivning får användas när stämning eller beslut om förverkande ska delges förverkandesvaranden. Paragrafens tillämpningsområde har ut- ökats genom att det har lagts till att kungörelsedelgivning av beslut och stämning även får ske om egendom har säkrats genom penningbeslag. Tillägget är föranlett av att penningbeslag kan användas generellt och innebär även att kungörelsedelgivning även i dessa fall kan användas när det är okänt vem som äger viss egendom. ändrats så att värdet av den beslagtagna egendomen i bestämmelsens andra stycke ska bedömas för kungörelsen och inte, som tidigare, då beslaget verkställdes. Utrymmet för att använda penningbeslag i förhållande till okänd person lär bli begränsat då det normalt lär vara känt vem som står som ägare av egendomen, t.ex. om det rör sig om en behållning på ett bankkonto. Man kan dock tänka sig fall då ägaren är okänd t.ex. avseende behållningen kopplad till en ”plånbok” för bitcoin. I sådana fall bör man kunna kungöra beslut eller stämning genom kun- görelsedelgivning om övriga förutsättningar enligt delgivningslagen är uppfyllda. Övervägandena finns i avsnitt 8.8.2. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer kan med stöd av 8 kap. 7 § regeringsformen meddela närmare föreskrifter om rätten att besluta om förverkande enligt 3 kap. 3 §. Paragrafen, som i huvudsak motsvarar av 3 § femte stycket lagen (1986:1009) om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m., inne- håller ett bemyndigande för regeringen eller de myndigheter som regeringen bestämmer att dels föreskriva vilka typer av befattnings- havare som uppgiften att fatta beslut enligt 3 kap. 3 § förfarande- lagen kan delegeras till, dels meddela andra föreskrifter om rätten att fatta beslut enligt den angivna bestämmelsen. Övervägandena finns i avsnitt 8.8.3. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer kan med stöd av 8 kap. 7 § regeringsformen meddela ytterligare föreskrifter om utred- ningen av självständigt förverkande av brottsvinster. Paragrafen saknar motsvarighet i tidigare förfarandelagar och införs för att regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer ska kunna meddela mer föreskrifter om hur utredningar om självstän- digt förverkande av brottsvinster ska bedrivas. Övervägandena finns i avsnitt 8.8.3. 13.2Förslaget till lag om ändring i 23 kap. Om förundersökning Förundersökning enligt detta kapitel behöver inte genomföras, om det ändå finns tillräckliga skäl för åtal och det gäller ett brott som inte kan antas föranleda någon annan påföljd än böter eller ett sådant brott som avses i 45 kap. 2 § första eller andra stycket. Beslag och penningbeslag får i dessa fall användas enligt vad som föreskrivs i 27 kap. Vill åklagaren utvidga väckt åtal, får det ske, utan att förundersökning enligt detta kapitel ägt rum. Paragrafen har ändrats endast på så vis att det har lagts till i sista meningen i första stycket att inte bara beslag utan även penning- beslag får användas för att säkra egendom när paragrafen är tillämplig vid brottsutredningar. Ändringen är föranledd av att penningbeslag görs generellt tillämpligt. Överväganden finns i 7.2.3. 27 kap. Om beslag, penningbeslag och hemliga tvångsmedel Föremål får tas i beslag om det skäligen kan antas 1.ha betydelse för utredning om brott, 2.vara avhänt någon genom brott eller, 3.komma att förverkas. Det som sägs i första stycket 1 gäller även föremål som skäligen kan antas ha betydelse för utredning om utvidgat eller självständigt förverkande av brottsvinster. Vad som sägs i detta kapitel om föremål gäller också om skriftlig hand- ling, i den mån inte annat är föreskrivet. Tvångsmedel enligt detta kapitel får beslutas endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse. Paragrafen har ändrats så att det första stycket har delats upp i två stycken. I det första av dessa båda stycken finns nuvarande första meningen uppdelad i punkter. I den tredje punkten har orden på grund av brott strukits. Det innebär att all egendom som kan komma att förverkas kan tas i beslag med stöd av bestämmelsen. Alla typer av förverkande omfattas därmed av punkten (det gäller såväl den nya förverkandeformen självständigt förverkande, som sådant förverkan- de som avser farliga föremål som regleras i 36 kap. 3 § ). Som en följd av denna ändring upphävs 27 kap. 14 a §. Paragrafen har vidare ändrats på så sätt att självständigt förver- kande av brottsvinster har lagts till i förutvarande andra meningen, numera andra stycket. Det innebär att föremål enligt den meningen kan tas i beslag om föremålet skäligen kan antas ha betydelse för en utredning om sådant förverkande, på samma sätt som föremål kan tas i beslag för sådant ändamål vid utvidgat förverkande. Detta stycke avser alltså inte förverkandebeslag utan bevisbeslag, dvs. beslag som inte avser brottsutredningen utan enbart utredningen av förverkandefrågan. Genom övriga föreslagna ändringar – jfr det förhållandet att självständigt förverkande av brottsvinster införs som en ny förver- kandeform och att sakförverkande ska kunna ske i större utsträck- ning – kommer beslag att kunna användas i förverkande syfte i betydligt större utsträckning än tidigare (eftersom betydligt fler föremål än tidigare kommer att falla under första stycket). Även i övrigt har bestämmelsen genomgått vissa redaktionella och språkliga förändringar i syfte att underlätta för rättstillämparen. Övervägandena finns i avsnitt 4.2, 4.7 och 8.5.2. Egendom i form av pengar, fordran eller annan rättighet som skäligen kan antas vara avhända någon genom brott eller som kan komma att förverkas får tas i beslag (penningbeslag). I stället för egendomen får ett motsvarande värde tas i penningbeslag. Paragrafen, som är ny, innebär att penningbeslag, som endast kan användas vid brott enligt lagen om straff för penningtvättsbrott (se 12 § i den lagen) och lagen om straff för finansiering av särskilt allvarlig brottslighet i vissa fall (se 8 § i den lagen), införs som ett generellt tvångsmedel. Regleringen omfattar egendom i form av pengar, fordran eller annan rättighet. Med pengar avses kontanter i form av sedlar och mynt liksom elektroniska pengar enligt lagen (2011:755) om elektroniska pengar. Med fordran eller annan rättig- het avses i detta sammanhang sådant som kontobehållningar, aktie- depåer, virtuella valutor såsom bitcoin eller liknande som kan finnas hos t.ex. en bank, den som tillhandahåller virtuella plånböcker eller annan verksamhetsutövare enligt penningtvättslagen. Penningbeslag utgör ett straffprocessuellt tvångsmedel och en första förutsättning är, på samma sätt som när det gäller beslag, att förundersökning pågår eller inleds (jfr 23 kap. 16 § första stycket ). (Jfr emellertid 2 kap. 7 § i den nya förfarande- lagen.) Den centrala skillnaden i förhållande till den nuvarande regler- ingen om penningtvättsbrott och finansiering av särskilt allvarlig brottslighet gäller i vilka syften penningbeslag får ske. I lagen om straff för penningtvättsbrott gäller t.ex. att penningbeslag får ske om egendomen kan antas vara föremål för brott enligt lagen (jfr mot- svarande reglering i lagen om finansiering av särskilt allvarlig brotts- lighet). Enligt paragrafen får penningbeslag i stället ske om egen- domen skäligen kan antas komma att förverkas eller om ett beslag behövs för att säkerställa att egendomen kan återställas. Av 1 § tredje stycket framgår att en proportionalitetsbedömning ska göras. Egendom får således tas i penningbeslag endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som den innebär för den misstänkte eller något annat motstående intresse. Vid denna bedömning bör hänsyn tas till omständigheter som egendomens värde, hur stark misstanken om brott eller brottslig verksamhet är, hur stor risken är för att egendomen undanskaffas om beslut inte fattas och vilken skada penningbeslaget skulle kunna förorsaka egen- domens ägare eller den som förfogar över egendomen. Endast om åtgärden står i proportion till de motstående intressena får den beslutas. Övervägandena finns i avsnitt 7.2.2. Beslut om penningbeslag fattas av åklagaren eller en särskilt förordnad befattningshavare som har utsett. Vid fara i dröjsmål får beslut om penningbeslag fattas av annan polisman än den som anges i första stycket. Fattas sådant beslut ska åtgärden skyndsamt anmälas till en sådan beslutsfattare som anges i första stycket, som ska pröva om beslaget ska bestå. Penningbeslag får avse endast sådan egendom som finns tillgänglig. Avser penningbeslaget en fordran eller annan rättighet, ska gäldenären eller annan förpliktad meddelas förbud att fullgöra sin förpliktelse till någon annan än . Paragrafen, som är ny, anger vem som får besluta om penningbeslag. Paragrafen har, i jämförelse med motsvarande reglering i lagstift- ningen om penningtvättsbrott och om finansiering av särskilt allvar- lig brottslighet, ändrats på så sätt att förutom åklagare får en särskilt förordnad befattningshavare som har utsett (jfr nuvarande 3 § fjärde stycket förfarandelag och förslaget till ny förfarandelag 3 kap. 3 §) fatta beslut om penningbeslag. En polisman som genomgått viss av anvisad utbild- ning eller annars skaffat sig särskild erfarenhet av penningbeslag bör kunna utses att fatta beslut om penningbeslag. Ändringen ska ses mot bakgrund av att penningbeslaget får generell tillämplighet och inte bara kommer att gälla vid den särskilda typ av brottslighet som kriminaliseras i den nämnda lagstiftningen om penningtvätts- brott och finansiering av särskilt allvarlig brottslighet. Förutom de som nämnts får även andra polismän, enligt paragrafens andra stycke, fatta beslut om penningbeslag om det är fara i dröjsmål. Ett beslut som fattats med stöd av nu nämnda bestämmelse ska så snart det kan ske underställas antingen åklagare eller en särskilt förordnad polisman (som avses i första stycket) som ska pröva om beslaget ska bestå. Beträffande såväl befogenheten att fatta beslut samt skyndsamhetskravet för att underställa beslutet annan beslutsfattare kan ledning vid tillämpningen sökas i t.ex. 4 § andra stycket. Liksom får penningbeslag bara avse egendom som finns tillgänglig, vilket betyder att den ska vara identifierad och tillgänglig för beslag t.ex. hos en sådan verksamhetsutövare som avses i pen- ningtvättslagstiftningen (se närmare i författningskommentaren till 1 a § om olika verksamhetsutövare i penningtvättslagstiftningen). Paragrafen innehåller också en reglering av vad penningbeslaget innebär när det avser en fordran eller annan rättighet, nämligen ett förbud för gäldenären att fullgöra sin förpliktelse till någon annan än . Överträdelse av ett sådant förbud kan medföra straff enligt 17 kap. 13 § . Övervägandena finns i avsnitt 7.2.3. För penningbeslag gäller i övrigt bestämmelserna om beslag i detta kapitel. Paragrafen, som är ny, innebär att bestämmelserna om beslag i 27 kap. görs tillämpliga också i förhållande till penningbeslag. Syste- matiskt bör penningbeslag inte anses vara ett beslag; de generella reglerna om beslag är alltså inte utan vidare tillämpliga. Regleringen har tidigare funnits i 13 § lagen (2014:307) om straff för penning- tvättsbrott. Att bestämmelserna om beslag är tillämpliga innebär t.ex. att åklagare enligt 4 a § ges möjlighet att, under de förutsättningar som den paragrafen anger, lämna ut t.ex. kontanter eller en kontobehåll- ning till en målsägande. Vidare innebär regleringen t.ex. att den som drabbats av ett penningbeslag har rätt att begära rättens prövning av beslaget, att rätten om den fastställer beslaget ska sätta ut för åtals väckande, att den som drabbas av ett penningbeslag ska under- rättas om beslaget, liksom att protokoll ska föras över penning- beslaget. Ingen ändring är avsedd i sak i förhållande till hur mot- svarande reglering har tillämpats enligt 13 § lagen (2014:307) om straff för penningtvättsbrott, se prop. 2013/14:121 s. 120. Övervägandena finns i avsnitt 7.2.3. 28 kap. Om husrannsakan samt kroppsvisitation och kroppsbesiktning Om det finns anledning att anta att ett brott har begåtts på vilket fängelse kan följa, får husrannsakan företas i hus, rum eller slutet förvaringsställe för att söka efter föremål som kan tas i beslag eller i förvar eller annars för att utröna omständigheter som kan vara av betydelse för utredning om brottet eller om utvidgat förverkande av brottsvinster. Hos annan än den som skäligen kan misstänkas för brottet får hus- rannsakan dock företas bara om 1.brottet har begåtts hos honom eller henne, 2.den misstänkte har gripits där, 3.det annars finns synnerlig anledning att tro att det därigenom kommer att anträffas föremål som kan tas i beslag eller i förvar eller det annars är av betydelse för utredningen om brottet eller om utvidgat förverkande av brotts- vinster. Husrannsakan får företas också hos den som inte är misstänkt för brott om det finns synnerlig anledning att tro att det därigenom kommer att anträffas föremål som kan tas i beslag eller förvar eller att det annars är av betydelse för en utredning om självständigt förverkande av brottsvinster. För husrannsakan hos den misstänkte får inte i något fall åberopas hans eller hennes samtycke, om inte den misstänkte själv har begärt att åtgärden ska vidtas.