sou · H9B344 · 2022-01-01 00:00:00 — Den myndighet som regeringen bestämmer utövar marknadskontroll över att denna lag och föreskrifter som har meddelats i anslutning till lagen följs. Genom bestämmelsen genomförs direktivets artikel 19.1, med vidare hänvisning till artikel 10.2 i EU:s marknadskontrollförordning. En- ligt dessa bestämmelser ska medlemsstaterna utse en eller flera mark- nadskontrollmyndigheter samt de myndigheter som ska ansvara för kontroll av tjänsters överensstämmelse. Utredningens överväganden finns i 16.3.2. Utredningens över- väganden om marknadskontrollens omfattning finns i avsnitt 14.4.6. Bestämmelsen anger att marknadskontroll enligt denna lag inte bara ska omfatta kontroll av efterlevnad av krav på tillgänglighet utan även avser att lagen samt de förordningar och föreskrifter som med- delas med stöd av lagen följs. Av direktivets artikel 19, 20 och 22 framgår att marknadskontroll ska omfatta både kontroll av överens- stämmelse med krav och kontroll av formalia, dokumentation och bedömningar. Kontrollen ska även omfatta att en ekonomisk aktör som tillämpat undantagen i 6 § har gjort de bedömningar som före- skrivs i 7 § första stycket. Marknadskontroll ska utövas i enlighet med artiklarna 2.3, 4.3 b och d, 10.2, 11.3, 11.5, 11.7, 14.1, 14.2, 14.4 a, b, e och j, 16.1–5, 17, 18, 22, 34.1, 34.3 a, samt 34.4 i förordning (EU) 2019/1020. Genom paragrafen genomförs direktivets artikel 19.1 samt artikel 20.1 första stycket sista meningen, artikel 20.4, delar av artiklarna 7.9, 9.9 samt 10.6. Utredningens överväganden finns i avsnitt 14.4.2–14.4.4. Paragrafens hänvisar till de bestämmelser i marknadskontroll- förordning som ska gälla även för tillgänglighetsdirektivet. Dessa be- stämmelser framgår dels av direktivets artikel 19.1, dels återfinns vissa bestämmelser både i direktivet och i EU:s marknadskontrollförord- Förutsättningarna för en enhetlig tillämpning av regelverket för marknadskontroll förbättras om samma bestämmelser tillämpas. I de fall EU:s marknadskontrollförordning innehåller motsvarande bestämmelser som i direktivet är det därför bättre att hänvisa till för- ordningen än att återge direktivets bestämmelser i ny författnings- text. får återkräva alla kostnader för mark- nadskontroll från en ekonomisk aktör om det vid kontrollen visar sig att produkten inte överensstämmer med tillgänglighetskraven. Bestämmelsen har inte någon direkt motsvarighet i tillgänglighets- direktivet. Utredningens överväganden finns i avsnitt 14.4.9. Paragrafen innebär att marknadskontrollmyndigheten får åter- kräva alla kostnader för marknadskontroll i de fall bristande överens- stämmelse har konstaterats. Kostnader som kan bli aktuella att ersätta är till exempel kostnader för provning och undersökning, inklusive kostnader för köp, frakt, lagring och laboratoriekostnader med mera. Kostnaderna får återkrävas från en ekonomisk aktör som har ansvar för att produkten överensstämmer med krav innan den släpps ut på marknaden. Detta kan därmed rikta sig mot såväl en tillverkare, importör eller distributör. I de flesta fall bör kravet riktas mot den ekonomiske aktör där kontrollen har utförts. Det kan emellertid finnas situationer där det lämpar sig bättre att ersättningsanspråket riktas mot en ekonomisk aktör högre upp i distributionsledet. Det är marknadskontrollmyndigheten som beslutar om vilken aktör som den ska vända sig mot med sitt krav. Den myndighet som regeringen bestämmer utövar tillsyn över att denna lag och föreskrifter som har meddelats i anslutning till lagen följs. Paragrafen genomför direktivets artikel 23.1 och artikel 23.2. Utred- ningens överväganden finns i avsnitt 16.3.4. Utredningens övervä- ganden om tillsynens omfattning finns i 15.7.2 och 15.7.4. Bestämmelsen anger att tillsyn enligt denna lag inte bara ska om- fatta kontroll av efterlevnad av krav på tillgänglighet utan även avser att lagen samt de förordningar och föreskrifter som meddelas med stöd av lagen följs. Kontrollen omfattar därmed även kontroll av in- formation och dokumentation samt att en ekonomisk aktör som tillämpat undantagen i 6 § har gjort de bedömningar som föreskrivs i 7 § första stycket. Det bör vara upp till den tillämpande myndigheten att avgöra om ett aktuellt tillsynsärende ska avse samtliga krav som gäller för en pro- dukt eller tjänst eller om granskningen ska vara mer inriktad mot ett mer begränsat antal krav. Om en myndighet som utövar tillsyn finner att en tjänst inte uppfyller kraven enligt denna lag, får myndigheten ålägga den eller de ansvariga ekonomiska aktörerna att vidta korrigerande åtgärder. Myndigheten ska ange den tidsram inom vilken sådana åtgärder ska ha vidtagits. Om en ekonomisk aktör inte har vidtagit korrigerande åtgärder inom föreskriven tid får myndigheten besluta om förelägganden och förbud som är nödvändiga för att få den bristande överensstämmelsen att upp- höra. Genom paragrafen genomförs direktivets artikel 23.1. Utredningens överväganden framgår av avsnitt 15.7.3. I paragrafens första och andra stycken beskrivs det förfarande som en tillsynsmyndighet ska följa när den konstaterar en bristande överensstämmelse. Direktivet anger inte hur detta förfarande ska se ut när det handlar om tillsyn av tjänster. redogörelser i både tillgänglighetsdirektivet och EU:s marknadskon- trollförordning för vad som gäller för förfarandet vid konstaterad bristande överensstämmelse för produkter. Det är rimligt att ett lik- nande förfarande ska gälla även för tjänster. Det första steget vid en konstaterad bristande överensstämmelse är att den ekonomiske aktören ges möjlighet att åtgärda bristen . Myndigheten ska därför ålägga den ekonomiske aktören att vidta korrigerande åtgärder. De åtgärder som ska vidtas ska vara av sådan art att de leder till att produkten eller tjänsten lever upp till kraven på tillgänglighet när dessa har vidtagits. Vilken tidsram som åtgärderna ska vidtas inom kan variera stort och det får därför bli upp till myndigheten i det enskilda fallet att ange en rimlig tidsram. Om den ekonomiske aktören inte vidtar de av myndigheten an- givna åtgärderna får myndigheten ta nästa steg i ärendet och besluta om de förelägganden och förbud som är nödvändiga för att få den bristande överensstämmelsen att upphöra. Vilka åtgärder som kan komma i fråga kan variera stort mellan olika produkter och tjänster och kan även bero på allvarlighetsgraden av den identifierade bristen. Med förbud avses till exempel möjligheten att förbjuda en viss verk- samhet, tillhandahållandet av en tjänst eller att en tjänst inte får säljas efter ett visst datum. Som framgår av nästföljande paragraf måste de vidtagna åtgärderna dock vara förenliga med proportionalitetsprin- cipen. I många fall kommer det därför inte att anses rimligt att till exempel förbjuda tillhandahållandet av en tjänst och tillsynsmyndig- heten får då hålla till godo med att besluta om mindre långtgående förbud. Utöver de befogenheter som anges i denna paragraf finns även möjlighet att besluta om sanktionsavgift. De av tillsynsmyndigheten vidtagna åtgärderna får inte ha en längre varaktighet än vad som är nödvändigt för att uppfylla åtgärdens syfte. Åtgärden får inte vara mer långtgående än vad som behövs och får endast vidtas om det avsedda resultatet står i rimligt förhållande till det ingrepp som åtgärden avser. Paragrafen innehåller en proportionalitetsbestämmelse. Utredningens överväganden finns i avsnitt 15.7.3. Proportionalitetsprincipen är en grundläggande princip inom och den anses som särskilt viktig att beakta vid åtgärder som kan innebära en inskränkning av den fria rörligheten. De åtgär- der som enligt ett myndighetsbeslut ska vidtas vid en konstaterad bris- tande överensstämmelse måste därmed vara proportionerliga i för- hållande till de konsekvenser som den ekonomiske aktören drabbas av. Proportionalitetsprincipen kommer även till uttryck i 5 § förvalt- ningslagen och gäller därmed som en allmän rättsprincip i svensk förvaltning. Gemensamma bestämmelser för marknadskontroll och tillsyn Om en myndighet som utövar marknadskontroll eller tillsyn finner felaktigheter i en bedömning som gjorts med stöd av 6 § får myndigheten förelägga den ekonomiske aktören att åtgärda de identifierade bristerna. Myndigheten ska ange den tidsram inom vilken sådana åtgärder ska ha vidtagits. Om den ekonomiske aktören inte vidtar de angivna åtgärderna får myndigheten förelägga den ekonomiska aktören att inom en viss angiven tid göra en ny bedömning. Paragrafen beskriver vad som ska gälla om en marknadskontroll- eller tillsynsmyndighet konstaterar brister i den bedömning som ska göras när en ekonomisk aktör använder sig av något av undantagen i 6 §. Utredningens överväganden framgår av avsnitt 14.4.7 samt 15.7.4. Bestämmelsen har ingen direkt motsvarighet i direktivet. Enligt direktivets artikel 14.8 är den ekonomiske aktören skyldig att informera berörda marknadskontroll- eller tillsynsmyndigheter om att den använt sig av något av undantagen i 6 §. Det krävs där- emot inte något aktivt godkännande från myndigheten i fråga och en granskning av tillämpningen av 6 § blir därmed aktuell först i sam- band med en tillsyn eller marknadskontroll. En sådan granskning kan komma att äga rum först . För att säkerställa både en effektiv myndighetsutövning och rättssäkerhet för de ekonomiska aktörerna behövs bestämmelser om vad som ska gälla för myndig- hetsingripanden i dessa fall. Enligt 5 § förvaltningslagen får en myndighet endast vidta åtgär- der som har stöd i rättsordningen. För att en myndighet ska kunna ingripa mot en ekonomisk aktör i ett ärende som avser kontroll av sådan bedömning som ska göras enligt 7 § behöver det därför anges i lag vilka ingripandemöjligheter som ska finnas. Ingripandemöjlig- heterna får inte vara utformade på ett sådant sätt att den ekonomiske aktören ständigt ska behöva vara orolig för att göra fel. Utgångspunkten bör därför vara att om den ekonomiske aktören har gjort en sådan bedömning som krävs enligt 7 §, och vid denna bedöm- ning beaktat samtliga omständigheter som varit kända för den eko- nomiske aktören för bedömningen, ska aktören ifråga inte behöva riskera hårda reprimander. kan det ha uppstått nya omständigheter som kan behöva beaktas och marknadskontroll- eller tills- ynsmyndigheten kan vara av en annan uppfattning om huruvida be- dömningen är korrekt. Myndigheten behöver därför ha möjlighet att förelägga aktören att göra vissa korrigeringar i dess bedömning. Pre- cis som för övriga åtgärder behöver det anges en tidsfrist inom vilken åtgärderna ska vidtas. Om den ekonomiske aktören inte vidtar de föreskrivna åtgärderna bör myndigheten ha möjlighet att gå ett steg vidare. Om myndighe- ten i fråga anser att bedömningen enligt 7 § är otillfredsställande ska den kunna förelägga aktören att göra en ny bedömning. Effekten av att det finns ett beslut med föreläggande om att göra en ny bedömning blir att den tidigare bedömningen blir obsolet. Om en ny bedömning inte görs kommer produkten eller tjänsten därmed att vara behäftad med en brist då den inte uppfyller samtliga krav på tillgänglighet som gäller för den aktuella produkten eller tjänsten. Marknadskontroll- eller tillsynsmyndigheten kan därmed gå vidare enligt förfarandet för bristande överensstämmelse och ålägga den ekonomiske aktören att vidta korrigerande åtgärder. En marknadskontrollmyndighet eller en tillsynsmyndighet får meddela de förelägganden och förbud som behövs i ett enskilt fall för att denna lag och föreskrifter som har meddelats i anslutning till lagen ska efter- levas. Ett föreläggande eller förbud enligt denna lag får förenas med vite. Utredningens överväganden finns i avsnitt 14.4.8 samt 15.7.5. Para- grafen kompletterar övriga bestämmelser om marknadskontroll och tillsyn och innebär att en myndighet även i övriga fall än vad som anges i 20, 23 och 25 §§ har befogenhet att meddela de förelägganden och förbud som är nödvändiga för en effektiv marknadskontroll eller tillsynsverksamhet. En myndighet kan rikta ett föreläggande eller förbud mot flera aktörer i en distributionskedja , men myndigheten bör rikta det mot den eller de aktörer som kan antas ha bäst förutsättningar att vidta åtgärden och där föreläggandet eller förbudet kan väntas ge störst effekt. För att förelägganden och förbud enligt lagen ska kunna få avsedd effekt får de förenas med vite. Myndigheten i fråga avgör själv i vil- ken mån förelägganden och förbud ska förenas med vite. För viten i allmänhet gäller lagen (1985:206) om viten. Av 5 § förvaltningslagen följer att myndighetsingripanden i för- hållande till enskilda personer måste vara proportionerliga. Denna bestämmelse gäller även här. På begäran av en marknadskontrollmyndighet eller en tillsynsmyn- dighet ska lämna den hjälp som behövs när myndig- heten vidtar åtgärder i sin marknadskontroll- eller tillsynsverksamhet om 1.det på grund av särskilda omständigheter kan befaras att åtgärden inte kan utföras utan att en polismans särskilda befogenheter enligt 10 § polislagen (1984:387) behöver tillgripas, eller 2.det annars finns synnerliga skäl. Paragrafen har ingen motsvarighet i tillgänglighetsdirektivet. Utred- ningens överväganden finns i avsnitt 14.4.8 samt 15.7.5. För att hjälp ska kunna begäras krävs att det finns ett verkligt behov av polisens särskilda befogenheter enligt 10 § polislagen. Så kan exempelvis vara fallet om en ekonomisk aktör vägrar att släppa in myndigheten i fråga i sina lokaler eller på annat sätt aktivt motsätter sig ett beslut om tillsyns- eller marknadskontrollåtgärder. synnerliga skäl kan vara att det finns en överhängande risk att utrustning eller handlingar kommer att förstöras och det inte går att invänta att verkställigheten löses på annat sätt. En myndighet som utövar marknadskontroll eller tillsyn får ålägga en ekonomisk aktör att betala sanktionsavgift om den ekonomiske aktören har överträtt en bestämmelse enligt denna lag som ställer krav på den produkt eller tjänst som aktören tillhandahåller eller som medför skyl- digheter för den ekonomiske aktören. Sanktionsavgift ska tas ut även om överträdelsen inte har skett upp- såtligen eller av oaktsamhet. I ringa fall ska någon sanktionsavgift inte beslutas. Innan en myndighet beslutar om sanktionsavgift ska den som an- språket riktar sig mot ges tillfälle att yttra sig. Genom paragrafen genomförs artikel 30. Utredningens allmänna över- väganden finns i avsnitt 17.6.2. För att åstadkomma en effektiv marknadskontroll är det inte tillräckligt att marknadskontrollmyndigheterna, och myndigheterna som bedriver tillsyn, genom förelägganden och förbud kan begära att de ekonomiska aktörerna ska agera på visst sätt. Det är även vik- tigt att behöriga myndigheter har möjlighet att ingripa mot redan begångna överträdelser av produkt- och tjänsterelaterade krav. Det kan till exempel handla om att en produkt inte är märkt på ett korrekt sätt eller att en ekonomisk aktör inte uppfyller sina skyldigheter vid misstanke om bristande överensstämmelse, eller att en tjänst till- handahålls eller produkt släpps ut på marknaden trots att den inte uppfyller föreskrivna krav på tillgänglighet. I dessa fall behövs en tillbakaverkande sanktion som sanktionsavgift. Den valda formuleringen, det vill säga att sanktionsavgift kan be- slutas om den ekonomiske aktören har överträtt en bestämmelse enligt denna lag som ställer krav på den produkt eller tjänst som aktören tillhandahåller eller som medför skyldigheter för den ekonomiske aktören, är tillräckligt preciserad. Paragrafens andra stycke innebär att det inte krävs att en över- trädelse skett uppsåtligen eller av oaktsamhet för att avgift ska kunna påföras. De som riskerar att bli avgiftsskyldiga ska kunna förväntas ha god kännedom om gällande regelverk och ha särskild anledning att se till att dessa regler följs. Att tillverka, distribuera eller importera och sälja en produkt, eller tillhandahålla en tjänst, som bryter mot regler som den ekonomiska aktören förutsätts känna till eller sätta sig in i bör kunna betraktas som i vart fall oaktsamt. Vid fråga om en avgift ska påföras för brister behöver därför inte göras någon bedöm- ning av om överträdelsen skett med uppsåt eller av oaktsamhet utan det räcker med ett konstaterande att regleringen inte följts – det vill säga det finns förutsättningar att tillämpa en reglering med strikt ansvar. Paragrafens tredje stycke innebär att det inte ska tas ut någon av- gift i ringa fall. För att ett strikt ansvar inte ska strida mot oskyldig- hetspresumtionen i och EU:s rättighetsstadga följer vidare av praxis att det måste finnas möjlighet för en mark- nadskontrollmyndighet att befria någon från sanktionsavgift, när det framstår som oskäligt att ta ut avgift. Det gäller exempelvis när över- trädelsen är ringa eller om överträdelsen berott på omständigheter som den avgiftsskyldige inte kunnat påverka. Paragrafens fjärde stycke innebär att den som påstås bryta mot ett krav alltid ska ha rätt att yttra sig innan eventuell sanktionsavgift beslutas. Sanktionsavgiften ska uppgå till lägst och högst . När sanktionsavgiftens storlek bestäms ska hänsyn tas till hur allvar- lig överträdelsen är samt betydelsen av den bestämmelse som över- trädelsen avser. Sanktionsavgiften får sättas ned helt eller delvis om det finns sär- skilda skäl eller om det annars med hänsyn till omständigheterna skulle vara oskäligt att ta ut avgiften. Sanktionsavgiften ska tillfalla staten. Utredningens allmänna överväganden finns i avsnitt 17.6.2. Paragrafens första stycke behandlar storleken på sanktionsavgiften. I 31 § marknadsföringslagen (2008:486) föreskrivs att sanktionsav- giften ska fastställas till lägst och högst 10 000 000 kro- nor. Motsvarande spann gäller således enligt denna bestämmelse. Paragrafens andra stycke genomför artikel 30.4. Bestämmelsen innebär att när sanktionsavgift beslutas ska hänsyn tas till hur all- varlig den är i det enskilda fallet, samt betydelsen av den bestämmelse som överträdelsen avser. Vid bedömningen av betydelsen kan hän- syn bland annat tas till hur många personer som påverkas av den bris- tande överensstämmelsen och hur många produkter eller tjänster som inte lever upp till kraven. Paragrafens tredje stycke saknar motsvarighet i direktivet. Bestäm- melsen ger uttryck för den proportionalitet som alltid ska finnas i den offentliga förvaltningen. Här kan också hänvisas till författnings- kommentaren till 28 § tredje stycket. Att det ska finnas särskilda skäl för en nedsättning av avgiften markerar bestämmelsens karaktär av undantag. och marknadskontrollmyndigheten prövar frågor om sanktionsavgifter. En sanktionsavgift får inte beslutas senare än från den tid- punkt då överträdelsen upphörde. Utredningens överväganden finns i avsnitt 17.6.2. I första stycket anges att tillsynsmyndigheten och marknadskontrollmyndigheten prövar ärenden om sanktionsavgift. eller mark- nadskontrollmyndigheten kan således besluta att ta ut en sanktions- avgift till ett visst belopp, med tillämpning av 28 §, och även pröva om förutsättningar finns för hel eller delvis befrielse från sanktions- avgiften enligt 29 §. I andra stycket finns bestämmelse om preskription. En sanktions- avgift inte får beslutas senare än från den tidpunkt då över- trädelsen upphörde. Sanktionsavgiften ska betalas från det att beslutet fick laga kraft eller inom den som anges i beslutet. Om avgiften inte betalas , ska beslutande myndighet lämna den obe- talda avgiften för indrivning. Bestämmelser om indrivning finns i lagen (1993:891) om indriv- ning av statliga fordringar m.m. Avgiften faller bort i den utsträckning som verkställighet inte har skett från det att beslutet fick laga kraft. Paragrafen innehåller bestämmelser om när sanktionsavgiften ska betalas, vad beslutande myndighet ska iaktta när avgiften inte betalas i rätt tid och preskription av avgiften. Utredningens överväganden finns i avsnitt 17.6.2. I första stycket anges att sanktionsavgiften som utgångspunkt ska betalas från det att beslutet fick laga kraft. En längre betalningstid kan dock fastställas i beslutet. I andra stycket stadgas att myndigheten ska lämna avgiften för indrivning om den inte betalas inom angiven tid. Vidare lämnas en upplysning om lagen (1993:891) om indrivning av statliga fordringar m.m. Enligt tredje stycket preskriberas sanktionsavgiften i den utsträck- ning som verkställighet inte har skett från det att beslutet fick laga kraft. Med verkställighet avses faktiska verkställig- hetsåtgärder. Preskriptionen är absolut. Det betyder att fullgörande inte kan krävas efter det att har gått sedan beslutet fick laga kraft, även om verkställighet har skett avse- ende en del av sanktionsavgiften. Det som preskriberas är den del av avgiften som ännu inte har drivits in. En myndighet får inte besluta om sanktionsavgift för en överträdelse som har föranlett straff eller som omfattas av ett föreläggande eller för- bud vid vite och samma överträdelse ligger till grund för en ansökan om utdömande av vitet. Utredningens allmänna överväganden finns i avsnitt 17.6.3. Para- grafen saknar motsvarighet i direktivet. Syftet med bestämmelsen är att undanröja risken för dubbelbestraffning. I artikel 4 i Europa- konventionens 7:e tilläggsprotokoll föreskrivs att ingen får lagföras eller straffas på nytt för ett brott för vilket han redan har blivit slut- ligt frikänd eller dömd (ne bis in idem). Även EU:s rättighetsstadga innehåller en liknande bestämmelse (artikel 50). Denna rätt att inte bli lagförd eller straffad två gånger brukar benämnas dubbelbestraff- ningsförbudet. Förbudet kan vara tillämpligt även när något av de två förfarandena, eller båda, avser åtgärder eller sanktioner som inte betecknas som straff enligt den nationella rätten, till exempel admi- nistrativa sanktioner. Att påföra både ett vite och en sanktionsavgift för samma överträdelse kan alltså strida mot dubbelbestraffningsför- budet. Vid överträdelser av produktrelaterade krav bör varje överträ- delse som självständigt kan leda till en sanktion anses utgöra en en- skild överträdelse. En ekonomisk aktör som hanterar en produkt som brister i överensstämmelse i förhållande till flera produktrelate- rade krav kan alltså begå flera olika överträdelser. Att då ålägga den ekonomiska aktören en sanktionsavgift för varje överträdelse kan inte anses innebära dubbelbestraffning. Avgörande för om två bris- ter utgör samma överträdelse är alltså om bristerna var för sig skulle kunna leda till en sanktion. Det är de beslutsfattande myndigheterna som i slutändan har att beakta dubbelbestraffningsförbudet och inte på nytt straffa någon för en överträdelse som denne redan har blivit straffad för. Det är inte bara ett slutligt avgörande som innebär ett hinder mot en andra prövning utan även en pågående prövning (lis pendens). Det innebär att det som avgör när ett hinder mot ett andra förfarande för samma gärning eller överträdelse uppkommer får anses vara den tidpunkt när det inleds en domstolsprocess om utdömande om vite. Förbudet mot dubbelbestraffning innebär att sanktionsavgift inte ska kunna påföras en ekonomisk aktör, om överträdelsen har föran- lett straff eller om överträdelsen omfattas av ett föreläggande eller förbud med vite och samma överträdelse ligger till grund för en an- sökan om utdömande av vitet Ett beslut som fattas med stöd av denna lag får överklagas till allmän för- valtningsdomstol. Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kam- marrätt. Utredningens överväganden finns i avsnitt 17.1.2. Paragrafen anger vilka beslut som får överklagas samt vad som ska gälla vid överklagan. Av bestämmelsen framgår att samtliga beslut ska gå att överklaga och att det är de allmänna förvaltningsdomstolarna som ska vara behöriga domstolar. Vid överklagande av förvaltningsrättens dom krävs pröv- ningstillstånd för att målet ska tas upp till prövning i kammarrätt. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om; 1.vad som avses med produkter och tjänster enligt 2 och 3 §§,