sou · H9B3100 · 2022-01-01 00:00:00 — För att företaget ska åläggas företagsbot krävs också att företaget inte har gjort vad som skäligen kunnat krävas för att förebygga brot- tet, eller att brottet har begåtts av en person med ledande ställning i företaget, grundad på befogenhet att företräda företaget eller att fatta beslut på dess vägnar, eller av en person som annars haft ett särskilt ansvar för tillsyn eller kontroll i verksamheten. I bestäm- melsen avses med företag både enskilda näringsidkare och juridiska personer. Företagsbot ska inte dömas ut om brottet varit riktat mot företaget ifråga. När ett företag åläggs företagsbot för flera brott, ska rätten enligt 8 § bestämma en gemensam företagsbot för den samlade brotts- ligheten. Innan botens storlek fastställs ska ett sanktionsvärde om lägst och högst bestämmas. Utgångspunkten för sanktionsvärdet ska vara den samlade brotts- lighetens straffvärde. Särskild hänsyn ska tas till den skada eller fara som brottsligheten inneburit samt till brottslighetens förhållande till verksamheten. Det ska också tas skälig hänsyn till om företaget tidi- gare har ålagts att betala företagsbot. Om inte annat följer av 9 eller 10 § ska företagsboten motsvara det belopp som fastställs som sanktionsvärde. Av 9 § följer att om sanktionsvärdet uppgår till minst 500 000 kro- nor, ska företagsboten för ett större företag sättas högre än vad som följer av 8 § (s.k. förhöjd företagsbot). Den förhöjda företagsboten ska fastställas till ett belopp som är befogat med hänsyn till före- tagets finansiella ställning. En förhöjd företagsbot får dock högst bestämmas till ett belopp som motsvarar femtio gånger sanktions- värdet. Med större företag avses enskilda näringsidkare och juridiska personer som motsvarar de kriterier som anges i 1 kap. 3 § första 1985/86:23 s. 14 f. stycket 4 årsredovisningslagen (1995:1554). Bestämmelserna i 9 § gäller dock inte staten, kommuner eller regioner. I 10 § finns en jämkningsregel som innebär att en företagsbot får sättas lägre än vad som borde ha skett med tillämpning av 8 och 9 §§, om brottet medför annan betalningsskyldighet eller särskild rätts- verkan för företaget och den samlade reaktionen på brottsligheten skulle bli oproportionerligt sträng, företagets ägare eller innehavare döms till påföljd för brottet och den samlade reaktionen på brotts- ligheten skulle bli oproportionerligt sträng för honom eller henne, företaget efter förmåga har försökt förebygga, avhjälpa eller be- gränsa de skadliga verkningarna av brottet, företaget frivilligt har angett brottet, eller det annars finns särskilda skäl för jämkning. Om det är särskilt påkallat med hänsyn till något förhållande som nämnts får företagsboten efterges. Slutligen följer av 10 a § att ett brott som kan föranleda talan om företagsbot får åtalas av åklagare endast om åtal är påkallat från allmän synpunkt om brottet har begåtts av oaktsamhet och det inte kan antas föranleda annan påföljd än böter. 3.4Handläggningen av talan om förverkande och företagsbot Det finns inga allmänna bestämmelser som reglerar förfarandet vid förverkande i . En talan om förverkande kan tas upp som tre olika rättegångsförfaranden, dels genom en förverkande- talan mot en tilltalad inom ramen för brottmålsförfarandet, dels som en förverkandetalan mot en annan person än den tilltalade men fortfarande i samma rättegång som åtalet, dels genom en särskild förverkandetalan utan samband med åtal. Förverkande på grund av brott sker vanligen genom en förver- kandeförklaring som meddelas av domstol. I enklare fall kan emel- lertid förverkande enligt 48 kap. 2 § tredje stycket beslutas också genom ett strafföreläggande eller genom föreläggande av ordningsbot. Tas en fråga om förverkande upp i samband med åtal för det brott som förverkandet grundar sig på, regleras förfarandet av de allmänna reglerna om rättegången i brottmål. Rör förverkandefrågan däremot någon som inte är tilltalad för brott, regleras förfarandet i lagen (1986:1009) om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m. Enligt 2 § prövas förverkandefrågan som huvudregel i dessa fall av allmän domstol efter särskild talan och regler om åtal för brott på vilket inte kan följa svårare straff än böter tillämpas. Åkla- gare kan med stöd av 3 § första och andra styckena pröva en fråga om förverkande av sådan egendom som tagits i beslag, om det som ska förverkas inte uppgår till betydande belopp eller det finns andra skäl mot ett sådant förfarande. Om värdet av beslagtagen egendom som ska förverkas uppgår till mindre än en tiondels basbelopp, eller om egendomen saknar saluvärde, får en polisman besluta om förver- kande, 3 § fjärde stycket. Detta förutsätter dock att det är uppenbart att förutsättningarna för förverkande är uppfyllda. Den som är miss- nöjd med en polismans eller en åklagares beslut om förverkande kan anmäla missnöje mot beslutet. Åklagaren kan inom en månad från missnöjesanmälan väcka talan vid domstol, som då slutligen avgör saken. Väcks inte sådan talan ska det beslagtagna återlämnas. När talan om utvidgat förverkande ska föras mot någon annan än den som åtalats för det förverkandeutlösande brottet ska talan väckas i särskild ordning enligt lagen (2008:369) om förfarandet vid förverkande av utbyte av brottslig verksamhet i vissa fall. Frågan prövas enligt 2 § av allmän domstol efter särskild talan i enlighet med regler om åtal för brott för vilket är föreskrivet fängelse . I 3 § anges att en särskild talan om utvidgat förverkande ska väckas från det att domen i målet om det förverkandeutlösande brottet vunnit laga kraft. En talan om företagsbot kan handläggas på samma sätt som beskrivits ovan, dvs. antingen i samma rättegång som ett åtal för brott eller som en särskild talan enligt lagen (1986:1009) om för- farandet i vissa fall vid förverkande m.m. 3.5Verkställighet av beslut om förverkande Bestämmelser om verkställighet av sådan särskild rättsverkan av brott som innefattar betalningsskyldighet, t.ex. värdeförverkande, finns i bötesverkställighetslagen (1979:189). Närmare bestämmelser om tillämpningen av lagen finns i bötesverkställighetsförordningen (1979:197). Enligt 1 § bötesverkställighetslagen kan förverkande som inne- fattar betalningsskyldighet verkställas antingen genom uppbörd eller genom indrivning. Detta gäller dock inte om kvarstad på egendom till säkerställande av betalningsskyldigheten har beslu- tats. Beslutet om värdeförverkande är då verkställt i och med att det vinner laga kraft. Om uppbörd ska äga rum, sker det så snart domen har meddelats. Indrivning får däremot inte äga rum förrän domen har vunnit laga kraft. Den misstänkte får dock betala förskott på förverkande som innefattar betalningsskyldighet och som kan komma att påföras honom eller henne. är enligt 3 § bötesverkställighetsförordningen central uppbördsmyndighet och har hand om uppbördsförfarandet. Domstolarna medverkar i uppbördsförfarandet genom att de upp- lyser om möjligheten till frivillig betalning och förser den som har ålagts ett värdeförverkande med ett inbetalningskort. Uppbörd sker enligt 4 § bötesverkställighetslagen genom att den dömde betalar frivilligt. Om betalning inte äger rum frivilligt, sker indrivning. ansöker om sådan åtgärd. Bestämmel- serna om indrivning finns i lagen (1993:891) om indrivning av stat- liga fordringar m.m. (indrivningslagen). Indrivningen handhas av . Indrivningslagen omfattar alla slags ford- ringar som handläggs i allmänna mål hos , se 1 § indrivningslagen, 1 kap. 6 § utsökningsbalken och 1 kap. 2 § utsökningsförordningen (1981:981). Vid indrivning gäller utsöknings- balkens regler om förfarandet vid verkställigheten, om vilken egen- dom som kan tas i anspråk till täckande av skulden och om möjlig- heterna att överklaga beslut. Av 12 och 13 §§ bötesverkställighetslagen följer en möjlighet att lägga ned verkställigheten, om särskilda skäl föranleder det. För ett sådant beslut, som fattas av , krävs att in- drivningen skulle vara till synnerligt men för den dömde eller för någon som är beroende av honom eller henne för sin försörjning. Som exempel anges långvarig sjukdom av allvarligare slag eller fysiskt handikapp som försvårar personens förvärvsmöjligheter och existens i övrigt. Det krävs också att det inte är påkallat från allmän synpunkt att indrivningen fortgår, och eftergift bör inte göras för mera betydande belopp. Ett beslut att lägga ned verkställigheten kan överklagas av åklagaren. Någon motsvarighet till möjligheten att vid böter omvandla obe- talda belopp till fängelsestraff eller annan påföljd finns inte i fråga om värdeförverkande. För att egendom ska kunna bli föremål för sakförverkande förutsätts att den utgör utbyte av brott. Enligt vad som uttalats i tidigare för- arbeten måste åklagaren därför kunna visa – enligt gängse bevisregler i brottmål – ett otvetydigt samband mellan egendomen och det ur- sprungliga utbytet och att egendomen i sin helhet trätt i stället för det ursprungliga utbytet.11 Att tillräcklig utredning kan förebringas i denna fråga blir avgörande för om ett sakförverkande kan ske. Möjligheten till sakförverkande är avgörande för om visst föremål kan tas i beslag på den grunden att egendomen kan komma att förverkas. På så sätt får den materiella regleringen direkta återverk- ningar på hur egendom kan hanteras genom processuella tvångs- medel. Egendom som blir föremål för sakförverkande har normalt tagits i beslag, varför det sällan blir aktuellt att anlita Kronofogdemyn- digheten för verkställighet av sådant förverkande. Beslutet om för- verkande av egendomen är då verkställt i och med att beslutet vinner laga kraft. I de undantagsfall där den egendom som sakförverkas inte dess- förinnan har tagits i beslag, eller där den beslagtagna egendomen har lämnats kvar i innehavarens vård med stöd av 27 kap. 10 § rätte- gångsbalken, ska verkställigheten av förverkandet ske enligt utsök- ningsbalken. Ansökan om verkställighet görs av eller åklagaren. Egendom som förklarats förverkad och värdet av sådan egendom tillfaller, som nämnts ovan, staten om inte annat är föreskrivet.12 I lagen (1974:1066) om förfarande med förverkad egendom och hittegods m.m. regleras hur egendomen ska tas om hand. Av 10 § följer att pengar ska redovisas till staten. Annan egendom ska som huvudregel säljas. Enligt 5 § ska dock egendom som kan befaras komma till brottslig användning eller som det annars är olämpligt att 2004/05:135 s. 160 f. 12Det följer av 36 kap. 17 § . I fråga om alkoholhaltiga drycker som påträffats i samband med trafikbrott och i vissa andra situationer finns det särskilda regler. Genom bemyndigande i ovan nämnda lag samt i förordningen (2004:1319) om förfarande med förverkad egendom och hittegods m.m.får meddela föreskrifter om polisens för- farande med egendom som avses i lagen (1974:1066) om förfarande med förverkad egendom och hittegods m.m. och om sättet för kungörande enligt 2–2 b §§ samma lag. Av förordningen följer att , och får meddela före- skrifter om förfarandet med förverkad egendom för sina verksam- hetsområden när det gäller egendom som ska lämnas ut enligt 27 kap. 8 a § (dvs. efter att beslaget har hävts). Med stöd av ovan nämnda bemyndigande har gett ut föreskrifter och allmänna råd om förfarande med egendom som tagits i beslag, förverkats eller tagits i förvar (PMFS 2017:4, FAP 102-2). Av föreskriften följer bl.a. hur myndigheten ska agera med förverkad egendom samt att pengar som förverkas ska sättas in på ett särskilt konto tillhörigt staten. 3.6Åtgärder för att säkra verkställighet av förverkande Vissa straffprocessuella tvångsmedel kan komma till användning för att säkra ett framtida förverkande. För att säkra sakförverkande, dvs. förverkande av viss utpekad egendom, tillämpas då reglerna om beslag. För att säkra ett värdeförverkande tillämpas i stället reglerna om kvarstad och förvar. Enligt penningtvättslagstiftningen och lag- stiftningen om finansiering av terrorism finns det även en möjlighet att göra penningbeslag. Av 27 kap. 1 § följer att föremål som skäligen kan antas ha betydelse för utredning om brott, avhänts någon genom brott eller som kan komma att förverkas på grund av brott får tas i Detsamma gäller föremål som skäligen kan antas ha betydelse för utredning om utvidgat förverkande enligt 36 kap. 1 b § brotts- balken. Som redan framgått kan egendom tas i beslag i förverkande- syfte endast om egendomen kan komma att bli föremål för sakför- verkande och detta förutsätter i sin tur att egendomen i sin helhet kan härledas till det relevanta brottet. Möjligheten att ta föremål i beslag för utredning om utvidgat förverkande är påkallad av att det i ärenden om utvidgat förverkande relativt ofta uppkommer behov av att genom beslag säkra bevisning i utredningen om förverkandet utan att detta för den skull sam- manfaller med ett behov av att tillgripa beslag för utredningen av det förverkandeutlösande brottet. Det är alltså en följd av förverkande- formens grundläggande konstruktion att de omständigheter som är av intresse för utredningen av förverkandefrågan – och som tar sikte på brottslig verksamhet – inte alltid kommer att vara relevanta också för utredningen av den misstänkta gärningen. I dessa fall finns det därför behov av en klart uttalad möjlighet att tillgripa beslag i direkt syfte att säkerställa utredningen av förverkandefrågan. Vad som kan komma i fråga för beslag är t.ex. handlingar som belyser äganderätten till olika slags egendom eller korrespondens som utvisar ekonomiska transaktioner mellan gärningsmannen och dennes närstående.13 Beslag får riktas både mot den som är misstänkt för brottet och annan person. Det finns inte något krav på att brottet ska ha en viss straffskala. Beslag kan därför beslutas även vid bötesbrott. Beslag får emellertid beslutas endast om skälen för åtgärden uppväger det in- trång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse (dvs. enbart om åtgärden är pro- portionerlig). För att säkra värdeförverkande finns tvångsmedlen förvar och kvar- stad. Dessa regleras i 26 kap. . Förvar är en interi- mistisk åtgärd i avvaktan på domstols beslut om kvarstad. Förvar behandlas i nästa avsnitt. En första förutsättning för kvarstad är att det finns någon som är skäligen misstänkt för brottet. För det andra ska det finnas risk för 2007/08:68 s. 108. att denne, genom att avvika eller undanskaffa egendom eller på annat sätt, undandrar sig att betala vad som kan komma att ådömas honom på grund av brottet i form av böter, värdet av förverkad egendom, företagsbot eller annan ersättning till det allmänna eller skadestånd eller annan ersättning till målsägande (26 kap. 1 § ). Även kostnaderna för utmätning ska räknas in. Om dessa förut- sättningar är uppfyllda, får domstol besluta om kvarstad på så mycket av den misstänktes egendom att fordringen kan antas bli täckt vid utmätning. Kvarstad får beslutas endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något motstående intresse. En fråga om kvarstad initieras av åklagaren eller målsäganden. När åtal är väckt kan rätten på eget initiativ besluta om kvarstad (26 kap. 2 § andra stycket ). Rätten ska hålla förhandling i kvarstadsfrågan så snart det kan ske. Det finns inte någon absolut frist inom vilken en sådan förhand- ling ska hållas, utom i de fall där egendom tagits i förvar. Förhandling ska då hållas senast på fjärde dagen efter det att ansökan kom in till rätten (26 kap. 4 § andra stycket ). Om huvudför- handling sätts ut att hållas inom sedan framställningen kom in, behöver någon särskild kvarstadsförhandling dock inte hållas. I brådskande fall kan rätten fatta ett interimistiskt beslut om kvarstad (26 kap. 2 § sista stycket ). Som framgått är det en förutsättning för tillgripande av kvarstad att det finns någon som är skäligen misstänkt för brottet. Detta väcker frågan om vad som ska gälla när anspråk riktas mot en juridisk person, vilket kan bli fallet både vid en talan om förverkande enligt 36 kap. 1 och 1 b §§ och för den delen även vid en talan om förverkande av värdet av ekonomiska fördelar enligt 36 kap. 4 §. Av ett avgörande av framgår att kvarstad i ett sådant fall kan tillgripas mot den juridiska personen (se NJA 1983 s. 570). Vad som sägs om den som är skäligen misstänkt och dennes egendom ska då i stället gälla den mot vilken det skäligen kan antas finnas anspråk på förverkande och dennes egendom. Ett beslut om kvarstad är enligt 30 kap. 12 § första stycket 3 verkställbart. Sådana beslut verkställs av enligt bestämmelser i utsökningsbal- ken, som också reglerar verkan av kvarstad m.m. (se 16 kap. 14 §, 4 kap. 29 § andra stycket och 31 § samt 12 kap. 6–10 §§ utsöknings- kan använda våld för att verk- ställa ett beslut om kvarstad (2 kap. 17 § utsökningsbalken). När rätten avgör målet ska den pröva om beslutad kvarstad ska bestå. Rätten kan också i samband med domen besluta om kvarstad (26 kap. 6 § andra stycket ). I de fall där kvarstads- beslutet är avsett att säkra ett betalningsanspråk som är verkställbart utan hinder av att rättens avgörande inte har fått laga kraft finns det normalt inget behov av att låta åtgärden bestå. Beslut om för- verkande är, som framgått tidigare, inte verkställbara. Förvar, som alltså är en provisorisk åtgärd i avvaktan på rättens beslut i en fråga om kvarstad, regleras i 26 kap. 3–4 §§ rättegångs- balken. För detta tvångsmedel gäller att beslutsbefogenheten som huvud- regel tillkommer åklagare och att all slags egendom kan komma i fråga för förvar (26 kap. 3 § första stycket ). Genom beslut av åklagare kan således fast egendom lika väl som alla former av lös egendom – inklusive banktillgodohavanden och andra fordrings- rätter – tas i förvar. Tillämpningsområdet för förvar korresponderar därmed fullt ut med det som gäller för kvarstad. I brådskande fall har även en polisman rätt att ta egendom i förvar (26 kap. 3 § andra stycket ). Denna rätt är emeller- tid inskränkt till lös egendom. Härmed avses för det första lösa saker, dvs. varje slag av rörligt fysiskt föremål samt levande djur. Till följd härav omfattas således pengar. Men även annan lös egendom än lösa saker omfattas, dvs. sådant som aktier och andra värdepapper, fordringar, hyresrätter, bostadsrätter och byggnader på annans mark. Har en polisman tagit lös egendom i förvar, ska åklagaren skyndsamt underrättas om åtgärden. Åklagaren har sedan att pröva om egendomen ska förbli i förvar. För förvar finns en proportionalitetsregel av samma innebörd som uppställs för andra straffprocessuella tvångsmedel i rättegångs- balken (26 kap. 3 § tredje stycket , jfr 26 kap. 1 § andra stycket såvitt gäller kvarstad och 27 kap. 1 § tredje stycket i fråga om beslag m.m.). Det är möjligt att lämna kvar ett förvarstaget föremål i inne- havarens besittning (26 kap. 3 a § första stycket ). Detta överensstämmer med vad som gäller i fråga om tvångsmedlet beslag. Förutsättningarna för att föremålet ska få lämnas kvar är att det inte finns någon risk för att det går förlorat och att det även i övrigt är lämpligt. Avser ett beslut om förvar en fordringsrätt, t.ex. ett bank- tillgodohavande, ska gäldenären förbjudas att fullgöra sin förplik- telse till någon annan än . Detta motsvarar vad som gäller vid verkställighet av kvarstad (6 kap. 3 § utsöknings- balken). Den som bryter mot ett sådant förbud kan göra sig skyldig till överträdelse av myndighets bud enligt 17 kap. 13 § . Egendom som har tagits i förvar får inte överlåtas (26 kap. 3 a § andra stycket ). Ägaren eller innehavaren får inte heller i övrigt förfoga över den på ett sätt som är skadligt för det intresse som säkringsåtgärden avser att skydda. Regeln är utformad efter förebild av vad som gäller i fråga om bl.a. beslag (jfr 27 kap. 10 § ) och verkställighetsåtgärder enligt utsöknings- balken. En överträdelse av förbudet aktualiserar straffansvar för överträdelse av myndighets bud. Detta förutsätter dock att den drabbade har informerats om konsekvenserna av beslutet. Vidare gäller att det som tagits i förvar ska vårdas väl och hållas under noggrann tillsyn (26 kap. 3 a § tredje stycket rättegångsbal- ken). Vad som stadgas är alltså en vårdplikt för det allmänna såvitt gäller den egendom som har tagits om hand. Regeln har sin mot- svarighet i regleringen av beslag. När det gäller pengar innebär vård- plikten att medlen ska göras räntebärande. Även i fråga om förfarandet vid och verkställigheten av förvar har reglerna utformats efter förebild av motsvarande regler om beslag. Detta innebär att verkställigheten av förvar ska dokumenteras i protokoll (26 kap. 3 b § första stycket ). Av proto- kollet ska framgå vad som har tagits i förvar och beskrivningen ska givetvis vara så noggrann att det går att identifiera föremålen eller tillgångarna med hjälp av protokollet. Någon värdering av det som tagits i förvar behöver inte göras. Av protokollet ska också framgå var och när och för vilket ändamål förvarstagandet har skett. Om den vars egendom tagits i förvar inte var närvarande när åtgärden vidtogs, ska han eller hon underrättas om saken och om vad som har skett med den förvarstagna egendomen (26 kap. 3 b § andra stycket ). Vidare ska den som drabbats av åtgärden på begäran få ett bevis om förvarstagandet. Beviset ska också innehålla uppgift om det brott som misstanken avser (26 kap. 3 b § tredje stycket ). Har egendom tagits i förvar, ska frågan om kvarstad underställas rättens prövning senast (26 kap. 4 § rättegångs- balken). Det innebär att åklagare ska ta över ledningen av förunder- sökningen. Om fristen för att ansöka om kvarstad löper ut utan att någon sådan ansökan görs, ska egendomen genast återställas. Görs ansökan om kvarstad, ska förhandling i kvarstadsfrågan hållas på sätt som har beskrivits i föregående avsnitt. Om rätten beslutar om kvarstad, ska egendom som tagits i förvar kvarbli i myndighetens vård till dess beslutet har verkställts, om inte rätten bestämmer annat (26 kap. 4 § tredje stycket ). Penningtvätt innebär att åtgärder vidtas med utbyte av brott. Gär- ningen i sig resulterar oftast inte i något utbyte som skulle kunna bli föremål för utbytesförverkande enligt 36 kap. 1 § (med undantag för eventuell ersättning till penningtvättaren för att utföra penningtvättsåtgärden). Det utbyte som är föremål för penningtvätt har i stället sitt ursprung i ett förbrott, t.ex. ett narkotikabrott eller ett bedrägeri. I samband med lagstiftningsärendet om en effektivare krimina- lisering av penningtvätt infördes i 12 § lagen (2014:307) om straff för penningtvättsbrott en möjlighet att säkra egendom i form av pengar, kontobehållningar, aktiedepåer eller liknande som represen- terar fordringar eller andra rättigheter som misstänks vara föremål för penningtvätt eller avsedd för finansiering av terrorism genom penningbeslag. Penningbeslag är ett straffprocessuellt tvångsmedel som tar vid när tiden för ett dispositionsförbud löper ut. I lagstiftningsärendet framhölls att tvångsmedlet kvarstad inte alltid är lämpligt att an- vända för att säkra sådan egendom som varit föremål för ett dispo- 14Källor i det här avsnittet är främst prop. 2013/14:121 ”En effektivare kriminalisering av pen- ningtvätt”, promemorian Ju2012/2240/L5 ”Komplettering av penningtvättsutredningens för- slag – en ny möjlighet att säkra egendom” och rättspm RättsPM 2020:5 ”Penningtvätt och penningbeslag”. Kvarstad kräver t.ex. att det finns en person som är skäligen misstänkt för brottet. Inte heller beslag skulle kunna ta vid där ett dispositionsförbud upphör, eftersom förbudet inte avser föremål vilket är vad som kan säkras genom beslag. I syfte att fullt ut kunna säkra egendom som är föremål för penningtvätt eller av- sedd för finansiering av terrorism infördes därför en särskild regler- ing om tvångsmedel vid penningtvättsbrott i penningtvättsbrotts- lagen samt i lagen (2002:444) om straff för finansiering av särskilt allvarlig brottslighet i vissa fall.15