sou · H9B335 · 2022-01-01 00:00:00 — Oviljan bland personer som ingår i kriminella nätverk – men ock- så bland personer i allmänhet som bor i utsatta områden – att sam- arbeta med myndigheter grundar sig också på en rädsla för våld. För att en misstänkt eller tilltalad ska lämna uppgifter om andra perso- ners brott måste han eller hon känna tillit till att staten tar ett ansvar för hans eller hennes säkerhet. Utöver incitament i form av straff- lindring i utbyte mot information är en förutsättning för att sådana uppgifter ska lämnas väl utbyggda skyddssystem för vittnen och andra bevispersoner. Dessa frågor behandlas närmare i kapitel 7. Hur effektivt ett system enligt vad som övervägs kan bli är ock- så beroende av dess utformning. Såsom framhållits i flera samman- hang är det av vikt att åklagaren kan ge den misstänkte utförlig infor- mation om möjligheten till strafflindring om han eller hon samarbetar och vilket straff som den misstänkte i sådana fall kan förvänta sig. Vi anser däremot – till skillnad från Utredningen om processrätt och stora mål (se avsnitt 5.4.10) – att ett sådant system, för att kunna vara effektivt, inte förutsätter att åklagaren ska ha möjlighet att fatta beslut i frågan om straff som är bindande för domstolen. I samman- hanget kan också konstateras att inte något av de länder som vi har inhämtat information från har ett system där åklagaren, i den del där åtal har väckts och när åtalet ska prövas av domstol, helt kan binda domstolen i påföljdsfrågan. Dessa frågor behandlas närmare i av - snitt 5.6.3–5.6.5. Även om införandet av ett mer renodlat kronvittnes- system kan medföra tydliga effektivitetsvinster när det gäller möjlig- heten att utreda brott måste sådana fördelar också vägas mot de negativa konsekvenser som ett sådant system kan föra med sig (se nedan under rubriken och målsägande- perspektivet). Värdet av de uppgifter som en misstänkt eller tilltalad lämnar om brott som har begåtts av andra är en fråga som hör samman med hur effektiv en ordning enligt vad som övervägs kan förväntas bli. I olika sammanhang har det, som skäl mot en sådan ordning, fram- hållits att bevisvärdet av sådana uppgifter kommer att vara lågt. Hur åklagare och domstol, generellt sett, kommer att värdera uppgifter som en misstänkt eller tilltalad lämnar om annans brott är svårt att bedöma på förhand. Värdet av ett bevis är, oavsett vilket slag det är fråga om, avhängigt en mängd olika faktorer. Det går inte att bortse Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott från att det finns en risk för att möjligheten till strafflindring leder till att misstänkta och tilltalade i högre grad lämnar oriktiga upp- gifter. Att personer som hörs inom ramen för rättsprocesser lämnar osanna uppgifter är dock något som såväl åklagare som domstolar är vana att hantera. För att uppgifter från en tilltalad om andra perso- ners brottslighet ska kunna läggas till grund för strafflindring krävs naturligtvis att uppgifterna är korrekta och att de har betydelse för utredningen av brottsligheten. Beviskravet är detsamma oavsett vem som har lämnat uppgifterna och vad skälet till detta är. Värdet av de uppgifter som en tilltalad lämnar om andra personers brottslighet måste alltså på sedvanligt sätt bedömas och verifieras enligt de nor- malt gällande metoderna för bevisvärdering i brottmål. Den som läm- nar oriktiga uppgifter om att en person har gjort sig skyldig till brott kan dessutom dömas till ansvar för t.ex. falsk angivelse eller falsk till- vitelse (15 kap. 6 och 7 §§ BrB). Även om riskerna i bevishänseende med att misstänkta eller tilltalade lämnar oriktiga uppgifter inte bör överdrivas, finns det anledning att överväga om de nuvarande straff- bestämmelserna utgör ett tillräckligt starkt skydd. Denna fråga be- handlas närmare i avsnitt 5.6.9. En invändning som i vissa sammanhang har förts fram mot ett system där en misstänkt eller tilltalad kan få strafflindring i utbyte mot upp- gifter om annans brott är att det kan strida mot likabehandlingsprin- cipen (se avsnitt 5.4.10). Det har också angetts att rättvisan därigenom blir förhandlingsbar genom att gärningspersonen kan ”köpa” sig fri från straff (se avsnitt 5.4.3). Frågan om ett sådant system riskerar att strida mot likabehand- lingsprincipen och gör att rättvisan blir förhandlingsbar beror i stor utsträckning på hur det utformas. Ett utpräglat kronvittnessystem där en misstänkt kan förhandla sig till ett sänkt straff är ur flera aspekter betänkligt. Det kan också vara problematiskt med ett system där åklagaren, efter överläggningar med den misstänkte, har möjlighet att helt eller delvis binda domstolen i påföljdsfrågan, eftersom det reducerar domstolarnas roll som kontrollorgan. Det kan vidare med- föra att allmänhetens insyn i rättsprocesser minskar. Även med be- aktande av åklagarens objektivitetsplikt kan ett sådant system med- Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott föra en risk för att principen om likabehandling åsidosätts på ett inte acceptabelt sätt. Att minska insynen i straffprocessen riskerar också att undergräva allmänhetens förtroende för rättssystemet. Att införa ett mer begränsat system som ger domstolen möjlighet att vid straffmätningen beakta den omständigheten att gärningsper- sonen har medverkat till utredningen inte bara av egna utan också av någon annans brott är mindre problematiskt. Utifrån ett likabehand- lingsperspektiv kan en sådan strafflindringsgrund på ett principiellt plan knappast anses skilja sig från de befintliga strafflindringsgrun- derna. Detta gäller särskilt den strafflindringsgrund som kan tillämpas när den tilltalade har lämnat uppgifter som är av väsentlig betydelse för utredningen av det egna brottet. Att bedömningen sker av dom- stol inom ramen för rättsprocessen säkerställer att objektiva kriterier styr i vilka fall strafflindring bör medges. Att frågan avgörs av dom- stolen säkerställer också att allmänheten har full insyn i förfarandet. Även de argument som handlar om att ett system enligt vad som övervägs riskerar att åsidosätta målsägandeintressen (se av- snitt 5.4.10) är beroende av hur det närmare utformas. Vi delar upp- fattningen att ett kronvittnessystem – beroende på hur det utformas –kan försvåra möjligheten för målsägande att få skadestånd. Någon motsvarande risk finns inte om gärningspersonens medverkan endast kan beaktas av domstolen som en strafflindringsgrund. Betydelsen av att det redan finns en strafflindringsgrund för utredningsmedverkan vid egen brottslighet Vid införandet av strafflindringsgrunden om utredningsmedverkan vid egen brottslighet framhöll, vilket framgår i avsnitt 5.2.3, vissa re- missinstanser att gränsdragningsproblem i förhållande till ett system med kronvittnen skulle kunna uppstå; det befarades att strafflind- ring, indirekt, även skulle komma att omfatta uppgifter om andras brott. Mot detta anförde regeringen att, även om uppgiftslämnande om den egna brottsligheten även kunde innefatta uppgifter om andras brott så borde risken för eventuella svårigheter som skulle följa därav inte överdrivas. Något stöd för att strafflindringsgrunden för utredningsmed- verkan vid egen brottslighet inneburit en sådan gränsdragnings- problematik har inte framkommit. Det bör dock framhållas att såvitt vi har kunnat utröna har strafflindringsgrunden tillämpats Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott i mycket begränsad omfattning och det tycks särskilt vara fallet när det gäller brott där flera har varit delaktiga. Detta är enligt vår upp- fattning begripligt. I många fall är det mycket svårt att skilja på vad som är uppgifter av väsentlig betydelse för utredningen av egen respektive annans brottslighet. Detta gäller särskilt i stora och kom- plicerade mål med flera inblandade – vilket inte sällan är fallet vid brott som begås inom ramen för kriminella nätverk. Det torde vara en minst sagt delikat balansgång att lämna uppgifter om den egna del- aktigheten i brottet utan att det kommer att få betydelse för utredningen också av de övrigas delaktighet. Och den som läm- nar sådana uppgifter kan inte förvänta sig någon straffreduktion annat än för de uppgifter som bidrar till utredningen av hans eller hennes egen brottslighet. Svårigheterna att skilja mellan uppgifter som har betydelse för utredningen av egen respektive annans brotts- lighet talar därför mot att göra någon skillnad i förhållande till när respektive uppgifter bör medföra strafflindring. I tidigare utredningar har det angetts att ett kronvittnessystem skulle kunna strida mot . Det har bl.a. framhållits att det kan anses undergräva rätten, enligt artikel 6 (rätten till en rättvis rättegång), att inte belasta sig själv. Detta eftersom ett sådant system uppmuntrar gärningspersonen att ange såväl sig själv som andra. I avsnitt 5.3 har vi redovisat praxis från när det gäller frågor som rör kronvittnessystem. Som utgångspunkt inne- bär ställningstagande att det inte står i strid med artikel 6 att ha ett system som innebär att gärningspersonens medverkan till utredning av annans brott kan be- aktas vid straffmätningen eller att ha mer utpräglade kronvittnes- system. Oavsett om ett system utformas enligt den förra eller senare modellen måste det dock ske på ett sådant sätt att det säkerställer att en misstänkt eller tilltalad som lämnar uppgifter gör det av fri vilja och med full insikt om konsekvenserna. Systemet bör också utfor- mas på ett sätt som säkerställer att den som de lämnade uppgifterna avser har kännedom om en eventuell uppgörelse mellan åklagaren och uppgiftslämnaren och vilken strafflindring åklagaren anser att upp- giftslämnaren bör komma i åtnjutande av. Detta för att den som Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott uppgifterna avser ska kunna ta ställning till hur en sådan uppgörelse eller informationsförmedling har påverkat bevisningen mot henne eller honom. Generella slutsatser av den internationella utblicken Som framgår i avsnitt 5.5 har flertalet av de länder som vi har inhäm- tat information från system som innebär att en tilltalad kan få ett mildare straff om han eller hon lämnar uppgifter om någon annans brott.41 Systemen är utformade på olika sätt. Vissa länder har mer utpräglade kronvittnessystem, där åklagaren har långtgående möjlig- heter att styra åtalets omfattning och frågan om vilken påföljd som ska dömas ut. I andra länder, såsom i och , kan så- dana omständigheter i stället beaktas i mildrande riktning av dom- stolen inom ramen för bedömningen av påföljdsfrågan. Flertalet länder i har någon form av regelverk för strafflindring vid utrednings- medverkan av annans brott. Det är dock svårt att dra några närmare slutsatser om i vilken utsträckning regelverken används och hur effektiva de är. Men enligt av vad som framkommit av uppgifterna från och tillämpas reglerna där i praktiken och har betydelse. Dessa omständigheter talar sammantaget för att även bör införa en motsvarande ordning. Brottsligheten i de europeiska länderna ser, enligt uppgift från Brå, i stor utsträckning likartad ut. Problematiken med kriminella nätverk, men även andra företeelser såsom stöldligor, finns i flera av dessa länder. Brottsligheten i är också gränsöverskridande. (Se även of democracy, Financing of organised crime, 2015, s. 419 f.) Enligt vår uppfattning talar även detta för att det svenska regelverket inte i alltför stor utsträckning bör avvika från hur motsvarande regler ser ut i andra länder i . Konsekvenserna i de kriminella miljöerna I vissa sammanhang har det framförts att ett system som medger strafflindring för tilltalade i utbyte mot uppgifter om andra personers brott kan leda till oönskade konsekvenser i de kriminella miljöerna. 41Se även den jämförande studie angående vilka medlemsstater i som har brottmåls- förfaranden för förhandlingar om strafflindring, i avsnitt 5.3. Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott Det har bl.a. angetts att det finns en risk för att det uppstår parallella rättsordningar och ökat våld på kriminalvårdsanstalter. Det har ock- så framhållits att det finns en risk för att ledande eller resursstarka brottslingar utnyttjar systemet på ett sätt som innebär att det är de som står längre ner i hierarkin som får ta konsekvenserna av brotts- ligheten. Vilka konsekvenser som ett system enligt vad som övervägs kan föra med sig är mycket svårt att på förhand uttala sig om. Något stöd för att länder, som har liknande system, har en mer omfattande problematik av aktuellt slag, eller att sådan problematik kan relateras till sådana system har inte framkommit. Erfarenheterna från och talar, vilket framgår i avsnitt 5.5.2, snarare för att så inte varit fallet. Även om en ordning införs som medger strafflindring i utbyte mot uppgifter om andras brottslighet kan innebära en risk för ökat våld på kriminalvårdsanstalter eller en ändrad dynamik inom ramen för kriminella nätverk bör, enligt vår uppfattning, försiktighet iakt- tas när det gäller att låta sådana förhållanden inverka på frågan om ett sådant system ska införas. När det gäller just risken för våld på kriminalvårdsanstalter torde det snarare vara framför allt en praktisk och resursmässig fråga, som handlar om att säkerställa trygga förhål- landen för de intagna. Svårigheterna att utreda brott med kopplingar till kriminella nätverk grundar sig ofta i den tystnadskultur som präglar nätverken. Ett system som ger en misstänkt möjlighet till strafflindring i utbyte mot uppgifter inte bara om det eller de brott han eller hon själv har begått utan också om brott som begåtts av någon annan kan för- väntas öka incitamenten för att han eller hon ska samarbeta med de brottsutredande myndigheterna. Ett sådant system kan därmed ock- så bidra till att fler allvarliga och svårutredda brott upp och att fler personer lagförs. Även om det är svårt att närmare uttala sig om i vilken utsträckning så kommer att bli fallet talar erfarenheterna från framför allt de norska och danska regleringarna om strafflindring vid utredningsmedverkan för att en motsvarande svensk reglering kom- mer att tillämpas och bidra till att flera allvarliga brott upp och Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott leder till fällande domar. Effektivitetshänsyn talar därmed för att in- föra en bestämmelse om strafflindring vid utredningsmedverkan av- seende annans brottslighet. För att en sådan bestämmelse ska vara effektiv krävs att den är förutsägbar för den enskilde. Han eller hon måste med hög grad av säkerhet kunna lita på de uppgifter om straffreduktion som lämnas under brottsutredningen. Därutöver måste personen som lämnar uppgifter om egna och andras brott kunna känna tillit till att staten tar ett ansvar för hans eller hennes, och i vissa fall även närståendes, säkerhet. Även principiella skäl talar för att införa en reglering om straff- lindring för uppgifter om någon annans brott. Vid införandet av möjligheten till strafflindring, enligt 29 kap. 5 § första stycket 5 BrB, för uppgifter som en tilltalad lämnat om egen brottslighet, framhöll lagstiftaren att den bestämmelsen kunde förväntas bidra till att upp- nå en effektivare utrednings- och lagföringsprocess vilket i sin tur skulle medföra att resurser för utredning av annan brottslighet kan frigöras. Utifrån ett målsägandeperspektiv torde det också sakna be- tydelse om uppgifterna som leder till att ett brott utreds och upp kommer från den som begått brottet eller från någon annan. Det finns dessutom skäl att anta att det i många fall är mycket svårt att skilja på vad som är uppgifter av väsentlig betydelse för utredningen av egen respektive annans brottslighet. Detta talar också mot att göra någon skillnad mellan sådana uppgifter. Som utgångspunkt innebär ställningstagande att det inte står i strid med artikel 6 att ha ett system som innebär att gärningspersonens medverkan till utredning inte bara av egna utan även av annans brott kan beaktas vid straff- mätningen eller att ha mer utpräglade kronvittnessystem. Den om- ständigheten att flertalet av de europeiska länder som vi inhämtat information från har regelverk som innebär att en tilltalad kan få ett mildare straff om han eller hon lämnar uppgifter om någon annans brott, men också erfarenheterna från och om att deras regler används i praktiken, talar för att bör ha en mot- svarande ordning. Vi ser heller inte att ett sådant regelverk, fram- för allt inte om det handlar om att domstolen vid straffmätningen ska kunna beakta att en tilltalad bidragit till utredningen inte bara av eget utan också av annans brott, riskerar att urholka principen om likabehandling eller skada målsägandens intressen. Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott Även om det finns en viss risk för att misstänkta och tilltalade i högre grad kommer att lämna felaktiga uppgifter anser vi att riskerna i bevishänseende inte bör överdrivas. Att personer som hörs inom ramen för rättsprocesser lämnar osanna uppgifter är något som såväl åklagare som domstolar är vana att hantera. För att uppgifter från en tilltalad om andra personers brottslighet ska kunna läggas till grund för strafflindring bör dessutom, såsom är fallet med uppgifter om egen brottslighet, krävas att uppgifterna är av väsentlig betydelse för utredningen. Utifrån en samlad bedömning av det som angetts ovan anser vi att övervägande skäl talar för att det bör införas en möjlighet att kunna beakta att en tilltalad har bidragit till utredningen av annans brotts- lighet. I det följande kommer vi att överväga hur ett sådant system bör utformas och om det finns anledning att skärpa det straffrätts- liga ansvaret för den som lämnar oriktiga uppgifter om att annan har gjort sig skyldig till brott. 5.6.3Medverkan i utredningen av annans brott som en strafflindringsgrund Förslag: En ny strafflindringsgrund ska införas i 29 kap. BrB som avser medverkan i utredningen av annans brott. Utformningen av ett system som ger möjlighet till strafflindring för uppgifter om annans brott rymmer ett antal olika frågor. Som ovan konstaterats kan ett sådant system utformas på olika sätt. Det kan handla om alltifrån renodlade kronvittnessystem där åklagaren har långtgående möjligheter att förhandla fram bindande uppgörelser med en misstänkt i utbyte mot uppgifter om brott som begåtts av andra och med uppgörelsen som grund lägga ner eller avgränsa åtalet och styra nivån på det straff som ska dömas ut, till system där den tilltalades medverkan i utredningen endast kan beaktas av domstol som en strafflindringsgrund. Vilka möjligheter åklagaren har att för- foga över frågan om straff och påföljd är alltså väsentlig. Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott Vi vill framhålla att vi delar den uppfattning som Utredningen om processrätt och stora mål ger uttryck för – nämligen att en ordning som innebär att misstänkta som lämnar uppgifter om andras brott inte bör bli föremål för mer generösa bedömningar än misstänkta som lämnar uppgifter om egen brottslighet. Däremot anser vi inte att ett införande av ett system som innebär att en brottsmisstänkt person kan belönas för att han eller hon lämnar uppgifter om andras brott, förutsätter att det först tas ställning till de förslag som Utred- ningen om processrätt och stora mål har lämnat. Som kommer att framgå har vi en annan uppfattning än Utred- ningen om processrätt och stora mål när det gäller i vilken utsträck- ning åklagaren ska kunna bestämma över den påföljd som döms ut i de fall den misstänkte medverkar i utredningen och det gäller såväl i fråga om egen som annans brottslighet. Vår ambition är att föreslå en ordning som kan tillämpas vid alla typer av utredningsmedverkan. Eftersom åklagarens roll har ett avgörande inflytande på hur syste- met i övrigt ska utformas kommer vi redan i nästa avsnitt att på ett principiellt plan behandla den frågan. Förutom frågan om åklagarens roll finns det flera frågor av mer allmän karaktär som behöver besvaras. Det gäller bl.a. om, och i så fall hur, en sådan reglering bör begränsas – t.ex. om den bör omfatta endast uppgifter om vissa typer av brott och om strafflindring bör kunna ske endast för uppgifter som avser andras delaktighet i den brottslighet som den misstänkte själv utreds för eller om den bör om- fatta även uppgifter om helt annan brottslighet. Ytterligare frågor som behöver besvaras är vilken information som bör förmedlas till en misstänkt vad gäller möjligheten till strafflindring och om upp- giftslämnandet mellan den misstänkte och åklagaren bör regleras och i så fall med vilken detaljeringsgrad. En utgångspunkt för våra överväganden om hur ett system för strafflindring för uppgifter om annans brott bör utformas är att det ska vara effektivt. Syftet är att skapa ett system som ska ha förut- sättningar att frekvent kunna tillämpas vid svårutredd brottslighet. Det innebär att vi kommer lägga vikt inte endast på att utforma be- stämmelser som ger en möjlighet att i mildrande riktning beakta att någon lämnat uppgifter om annans brottslighet, utan även på be- stämmelser som skapar förutsättningar för att regleringen också tillämpas på avsett sätt. Bestämmelserna måste därför utformas så att regelverket blir tydligt och konsekvenserna av det förutsägbart. Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott måste också ska ta ett uttalat ansvar för den misstänktes och vid be- hov hans eller hennes närståendes säkerhet. Det kan hävdas att en reglering som ger möjlighet till strafflind- ring för uppgifter om annans brott innebär ett närmande till rätts- system som innefattar möjligheter för åklagare att utanför domstol träffa överenskommelser med den misstänkte i åtals- och påföljds- frågan (s.k. plea bargaining). Oavsett hur systemet utformas kom- mer frågan om straff och påföljd, i större utsträckning än vad som är fallet, att bli föremål för diskussioner mellan åklagaren och den misstänkte. En grundläggande utgångspunkt för våra överväganden är dock att ett system som ger möjlighet till strafflindring för upp- gifter om annans brott ska utformas på ett sådant sätt att det passar in i den nuvarande straffprocessuella ordningen. Vi ser inte att det finns anledning att lägga fram förslag på mer genomgripande föränd- ringar av det straffprocessuella regelverket och våra förslag kommer inte att vara avhängiga sådana förändringar. Vi kommer heller inte att överväga att införa någon annan regler- ing än vad som framgår av vårt uppdrag i denna del. Vi kommer alltså inte att behandla den närliggande frågan om det finns anledning att utvidga eller på annat sätt förändra åklagarens möjlighet att fatta be- slut om förundersöknings- eller åtalsbegränsning. Åklagarens möjlighet att förfoga över påföljdsfrågan Utifrån ett effektivitetsperspektiv är frågan om vilken möjlighet åklagaren bör ha att förfoga över påföljdsfrågan väsentlig. Ett argu- ment som i flera sammanhang har förts fram är att om åklagaren får ett större inflytande över vilken påföljd som döms ut så ökar incita- menten för den misstänkte att samarbeta med de rättsvårdande myn- digheterna. I sammanhanget är Utredningen om processrätt och stora måls förslag om att åklagaren – när det gäller utredningsmedverkan avseende egen brottslighet – ska kunna fatta ett s.k. utfästelsebeslut om högsta straff som binder domstolen av särskilt intresse (se av- snitt 5.4.10). I linje med utredningens förslag skulle det kunna argu- menteras för att åklagaren också vid utredningsmedverkan avseende annans brottslighet bör kunna fatta ett utfästelsebeslut. Utredningen om processrätt och stora mål övervägde olika ordningar för strafflindring som incitament för att misstänkta ska medverka till Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott utredningen (se SOU 2019:38 s. 211 f.). Oavsett hur ett sådant system skulle se ut var det, enligt utredningen, av väsentlig betydelse att åklagaren ges långtgående möjligheter att styra över påföljdsfrågan.