sou · H9B335 · 2022-01-01 00:00:00 — I det arbetet har DV också en viktig uppgift. Det kan förväntas att den föreslagna ordningen kommer att ta vissa resurser i anspråk hos domstolarna, åklagar- myndigheterna och DV, vilket leder till ökade kostnader för dessa myndigheter. Det är inte möjligt att närmare uppskatta hur stora dessa kostnader kommer att bli, men de förväntas inte bli större än att de ryms inom myndigheternas beslutade ekonomiska ramar. Det kan inte uteslutas att de angivna förslagen också kan få konsekvenser för andra myndigheter, bl.a. för Kronofogdemyndig- heten när det gäller hantering av domar om skadestånd till målsägan- den, och att det även kan medföra vissa ökade kostnader. I vilken utsträckning så kommer att ske går inte att uttala sig närmare om, men dessa – eventuella – kostnader bedöms inte bli större än att de ryms inom berörda myndigheters beslutade ekonomiska ramar. Förslaget om att vittnen under förundersökningen ska få informa- tion om rättsprocessen och om organisationer som kan lämna stöd och hjälp, kommer att medföra att en ytterligare arbetsuppgift läggs på framför allt och åklagarmyndigheterna, men även på , och . I någon mån kom- mer det därmed också att leda till ökade kostnader för dessa myn- digheter. Kostnaderna bedöms dock rymmas inom myndigheternas beslutade ekonomiska ramar. Att vittnen får information om organisationer som kan erbjuda stöd och hjälp kan förväntas medföra att fler vittnen kommer att ta kontakt med framför allt . I vilken utsträckning som det kommer att ske är svårt att närmare uppskatta. Som redovisats i avsnitt 7.2.3 har dock angett att man, inom ramen för den nuvarande orga- nisationen, inte kommer att ha några svårigheter att hantera en avse- värd ökning av antalet vittnen som söker stöd och hjälp. Att stöd ges till vittnen i ett tidigt skede av rättsprocessen kan, enligt , också förväntas medföra att behovet av stöd från vittnesstöden vid dom- stolarna minskar och att utrymme frigörs för att möta en ökad efter- frågan. Resurser kan därmed också flyttas från stödverksamheten vid domstolarna till stödverksamheten under förundersökningen. Med hänsyn till detta kommer, enligt , förslaget inte att medföra något –eller högst ett marginellt – behov av extra resurser. Det har inte framkommit något som ger anledning att ifrågasätta dessa uppgifter. 9.3Konsekvenserna för brottsligheten och det brottsförebyggande arbetet Bedömning: Förslaget om en reglering om strafflindring vid ut- redningsmedverkan av annans brott och förslagen som syftar till att ge ökat stöd och skydd till vittnen kommer att bidra till att fler brott utreds och att fler personer kommer att lagföras för brott. Detta förväntas därmed också, i någon mån, bidra till att färre brott begås. När det gäller våra förslag på förändringar i straffbestämmelserna för mened, falsk angivelse, falsk beskyllning, övergrepp i rättssak och skyddande av brottsling syftar dessa framför allt till att åstadkomma en höjd straffnivå, särskilt för de grova brotten. Som framhållits i flera tidigare utredningar – vilka har behandlat frågan om höjda straff- nivåer – är det mycket svårt att härleda ett samband mellan å ena sidan höjda straffnivåer och, å andra sidan, minskad brottslighet eller positiva konsekvenser för det brottsförebyggande arbetet (se bl.a. SOU 2008:85 s. 369 och 370, SOU 2014:18 s. 227 samt Ds 2019:1 s. 236). Vi gör också den bedömningen att våra förslag, i dessa delar, inte kommer att medföra annat än marginella konsekvenser för brotts- ligheten och det brottsförebyggande arbetet. Som konstaterats förväntas förslaget om en reglering om straff- lindring vid utredningsmedverkan av annans brott ge polis- och åklagar- myndigheterna ökade möjligheter att utreda brott. Den förväntas också, i viss utsträckning, medföra en ökad lagföring för allvarliga brott. Som framhållits är det dock svårt att närmare bedöma i vilken utsträckning som regleringen kommer att tillämpas. Att de rätts- vårdande myndigheterna har bättre förutsättningar att utreda brott förväntas dock, i någon mån, bidra dels till att färre väljer att begå brott (allmänprevention), dels till att avhålla personer som tidigare begått brott från att begå brott igen (individualprevention). Vår bedömning är att regleringen framför allt kommer att påverka före- komsten av allvarliga brott med flera gärningspersoner, t.ex. brott som begås inom ramen för kriminella nätverk. Även förslagen (i kapitel 7) som syftar till att ge vittnen, och vissa andra förhörspersoner, stöd och skydd förväntas ge polis- och åklagar- myndigheterna ökade möjligheter att utreda brott, vilket i sin tur bedöms bidra till att fler lagförs för brott. Särskilt förslagen som innebär att det som utgångspunkt ska råda sekretess för kontaktupp- gifter till målsäganden och vittnen bedöms kunna bidra till att dessa känner en ökad trygghet inför att delta i rättsprocessen, vilket också kan leda till en ökad vilja hos sådana personer att delta i brottsutred- ningar och lämna uppgifter inför domstol. En ökad vilja hos allmän- heten att delta rättsprocesser kan också, i någon mån, bidra till att färre brott begås. 9.4Övriga konsekvenser enligt kommittéförordningen Bedömning: Våra förslag medför inte några av de övriga konse- kvenser som ska redovisas enligt kommittéförordningen, bl.a. för sysselsättningen eller för jämställdheten mellan kvinnor och män. Som inledningsvis konstaterats ska, enligt 15 § kommittéförordningen, förslagens eventuella betydelse för bl.a. den kommunala självstyrelsen, sysselsättningen och jämställdheten mellan kvinnor och män, redo- visas i betänkandet. Vi bedömer att våra förslag inte kommer att ha någon betydelse för de övriga förhållanden som räknas upp i 15 § kommittéförordningen. Bedömning: Regleringen om strafflindring vid utredningsmed- verkan bör utvärderas, dock tidigast efter att regleringen har trätt i kraft. Förslaget om en reglering om strafflindring vid utredningsmedverkan av annans brott innebär att en ny form av strafflindringsgrund in- förs. Det är dock, som konstaterats, svårt att bedöma i vilken ut- sträckning som regleringen kommer att tillämpas. Oavsett hur ofta det kommer att ske är det också svårt att närmare förutse vilka effek- ter den för med sig. Det handlar inte endast om huruvida regleringen kommer att bidra till en ökad lagföring, utan också om frågor såsom vilka konsekvenser den får för brottsligheten och olika kriminella grupperingar samt om de skyddsåtgärder som vidtas – såväl inom som utom kriminalvårdsanstalterna – är ändamålsenliga. Mot denna bakgrund finns det anledning att utvärdera regleringen. Som vi konstaterat kan det dock förväntas att den successivt kom- mer att tillämpas i ökad utsträckning. En utvärdering bör därför inte ske alltför . Enligt vår uppfattning bör regleringen utvärderas tidigast efter att den trätt i kraft. När det gäller våra förslag i övrigt anser vi att det inte finns något särskilt behov av att utvärdera dessa. 10.1Förslaget till lag om ändring i Undersökningsledaren bestämmer, med de begränsningar som följer av andra–sjunde styckena, vem som får närvara vid ett förhör. Vid ett förhör ska om möjligt ett trovärdigt vittne utsett av undersök- ningsledaren närvara. Ett biträde till en person som förhörs har rätt att närvara vid förhöret om det kan ske utan men för utredningen och om biträdet uppfyller de krav som ställs på en försvarare i 21 kap. 3 § tredje stycket. Den misstänkte har rätt att själv närvara och ha sin försvarare när - varande vid ett förhör som hålls på den misstänktes begäran enligt 18 b § första stycket. Vid andra förhör med den misstänkte har han eller hon rätt att ha sin försvarare närvarande. En försvarare som inte uppfyller de krav som ställs i 21 kap. 5 § första stycket får dock förhindras att närvara om det är nödvändigt för att sakens utredning inte väsentligen ska försvåras eller för att avvärja fara för någons liv, fysiska hälsa eller frihet. Vid förhör med någon annan än den misstänkte får den misstänktes försvarare närvara om det kan ske utan men för utredningen. En person som är misstänkt i en annan förundersökning och som förhörs med anledning av att han eller hon medverkar i utredningen på sådant sätt att 29 kap. 5 a § kan komma att tillämpas, har rätt att ha sin försva- rare närvarande. Försvararen har rätt att ställa frågor till den misstänkte enligt 11 § första meningen. Ett målsägandebiträde har rätt att närvara vid förhör med målsäganden. Detsamma gäller en stödperson, om hans eller hennes närvaro inte är till men för utredningen. När den som hörs är bör den som har vårdnaden om honom eller henne vara närvarande vid förhöret, om det kan ske utan men för utredningen. Undersökningsledaren får besluta att det som har förekommit vid ett förhör inte får uppenbaras. Paragrafen reglerar vem som får närvara vid ett förhör under för- undersökningen. Övervägandena finns i avsnitt 5.6.5. I femte stycket införs en ny bestämmelse som innebär att en per- son som är misstänkt i en annan förundersökning och som förhörs med anledning av att han eller hon medverkar i utredningen på så- dant sätt att 29 kap. 5 a § BrB kan komma att tillämpas, har en ovill- korlig rätt att ha sin försvarare närvarande. För att 29 kap. 5 a § BrB ska kunna vara tillämplig krävs att den misstänkte lämnar uppgifter om annans brott för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse eller försök, förberedelse eller stämpling till ett sådant brott om gärningen är belagd med straff. Dessutom måste det vara fråga om uppgifter som varit av väsentlig betydelse för ut- redningen. Innan ett förhör med den misstänkte har hållits kan det vara svårt att avgöra om uppgifterna kommer att ha en sådan bety- delse. Utredningsåtgärder som vidtas efter förhöret kan också påverka bedömningen av den misstänktes uppgifter. Vad som i bestämmelsen anges om att 29 kap. 5 a § BrB kan komma att tillämpas understryker att den bör tillämpas även när det finns betydande oklarheter angå- ende om och i så fall i vilken utsträckning som den misstänktes med- verkan kommer att bidra till utredningen. Av andra meningen framgår att försvararen har rätt att ställa frågor till sin huvudman enligt 11 § första meningen. Eftersom den misstänkte hörs såsom vittne i utredningen är hans eller hennes rätt till insyn begränsad enligt vad som normalt gäller för vittnen. Det- samma gäller för hans eller hennes försvarare. En dom ska avfattas skriftligen och i skilda avdelningar ange 1.domstolen samt tid och ställe för domens meddelande, 2.parterna samt deras ombud eller biträden och den tilltalades försvarare, 4.parternas yrkanden och de omständigheter som dessa grundats på samt åklagarens förslag till påföljd enligt 45 kap. 4 § andra stycket, och 5.domskälen med uppgift om vad som är bevisat i målet. En högre rätts dom ska i den utsträckning det behövs innehålla en redo- görelse för lägre rätts dom. Om en part har rätt att överklaga, ska det i domen anges vad han eller hon i så fall ska iaktta. Paragrafen behandlar vad en dom ska innehålla. Överväganden finns i avsnitt 5.6.7. I första stycket 4 införs en bestämmelse som innebär att en dom i brottmål ska innehålla uppgift om det förslag till påföljd enligt 45 kap. 4 § andra stycket som åklagaren har lämnat. I 45 kap. 4 § andra stycket framgår att åklagaren ska lämna ett påföljdsförslag om han eller hon anser att den tilltalade har medverkat till utredningen på sådant sätt att det finns förutsättningar för strafflindring enligt 29 kap. 5 a § BrB. Innan vittnesmålet avläggs, ska rätten höra vittnet om hans eller hennes full- ständiga namn och, om det behövs, ålder, yrke och hemvist. Rätten ska också försöka klargöra om vittnet till part eller till saken står i något för- hållande, som kan vara av vikt för bedömandet av tilltron till vittnets berät- telse, eller om det annars finns omständigheter som har betydelse i det hän- seendet. Om vittnet är närstående till part enligt 3 §, ska rätten informera vittnet om att han eller hon inte är skyldig att avlägga vittnesmål. Om det namn som vittnet uppger ingår i en kvalificerad skyddsidentitet enligt lagen (2006:939) om kvalificerade skyddsidentiteter, ska vittnet upp- lysa om detta. Detsamma gäller om vittnet är en tjänsteman med en i annan stat beslutad skyddsidentitet motsvarande den som avses i lagen om kvalificerade skydds- identiteter. Paragrafen innehåller bl.a. en bestämmelse om att rätten, inför ett vittnesförhör, ska fråga vittnet om hans eller hennes namn. Över- vägandena finns i avsnitt 7.4.4. I fjärde stycket införs en ny bestämmelse som tydliggör att också en tjänsteman med en utländsk skyddsidentitet kan vittna under en sådan identitet. Tjänstemannen ska inför förhöret uppge det namn som ingår i hans eller hennes skyddsidentitet. Detta motsvarar vad som, enligt tredje stycket, gäller för en person med en svensk kvali- ficerad skyddsidentitet. För att kunna vittna under en utländsk skyddsidentitet krävs att den utländska skyddsidentiteten motsvarar en sådan skyddsidentitet som avses i lagen om kvalificerade skyddsidentiteter. Det innebär att den utländska skyddsidentiteten måste ha tillkommit genom ett särskilt myndighetsbeslut, vilket som regel kommer till uttryck i befolknings- register eller körkort, pass eller andra officiella identitetshandlingar. Vid förhör enligt detta kapitel ska i övrigt 36 kap. 9 § andra stycket, 10 § första, tredje och fjärde styckena, 13 § första stycket, 16 § samt 18 och 19 §§ tillämpas. Vid förhör under sanningsförsäkran ska, förutom de lagrum som anges i första stycket, 36 kap. 5 och 6 §§, 8 § andra stycket samt 14 och 15 §§ tillämpas. I brottmål ska, förutom de lagrum som anges i första stycket, 36 kap. 24 och 25 §§ tillämpas i fråga om ersättning till målsägande, som kallats till förhör i anledning av åklagarens talan. Detta ska gälla även när någon annan part än en målsägande eller en tilltalad kallats till sådant förhör. Vid tillämpning av de lagrum som anges i första–tredje styckena ska vad som sägs om vittne gälla part eller målsägande som inte för talan och vad som sägs om ed gälla sanningsförsäkran. Paragrafen reglerar vilka bestämmelser i 36 kap. RB som är tillämp- liga vid förhör med part eller målsägande som inte för talan. Över- vägandena finns i avsnitt 7.4.4. I första stycket införs en hänvisning till 36 kap. 10 § fjärde stycket. Av hänvisningen följer att en part eller målsägande som inte för talan och som uppträder under en i annan stat beslutad skyddsidentitet, motsvarande den som avses i lagen om kvalificerade skyddsidenti- teter, ska upplysa om detta, innan han eller hon hörs i rättegången. I stämningsansökan ska åklagaren uppge: 2.målsägande, om någon sådan finns, 3.den brottsliga gärningen med uppgift om tid och på plats för brottet och de övriga omständigheter som behövs för dess kännetecknande samt de bestämmelser som är tillämpliga, 4.de bevis som åberopas och vad som ska styrkas med varje bevis, samt 5.de omständigheter som gör domstolen behörig, om inte behörigheten framgår på annat sätt. Om åklagaren anser att 29 kap. 5 a § ska tillämpas beträf- fande den tilltalade ska åklagaren i ansökan lämna ett förslag till påföljd. Vill åklagaren i samband med att åtalet väcks även väcka talan om enskilt anspråk enligt 22 kap. 2 §, ska åklagaren i ansökan lämna uppgift om an- språket och de omständigheter som det grundas på samt de bevis som åbe- ropas och vad som ska styrkas med varje bevis. Om den tilltalade är eller har varit anhållen eller häktad på grund av miss- tanke om brott som omfattas av åtalet, ska åklagaren ange detta i stämnings- ansökan. Uppgift ska dessutom lämnas om tiden för frihetsberövandet. Har åklagaren några önskemål om hur målet ska handläggas, bör dessa anges i stämningsansökan. Paragrafen reglerar vad åklagaren ska uppge i stämningsansökan. Över- vägandena finns i avsnitt 5.6.6. Enligt andra stycket ska åklagaren, om han eller hon anser att 29 kap. 5 a § BrB ska tillämpas beträffande den tilltalade, lämna ett förslag till påföljd i stämningsansökan. Bestämmelsen ska alltså tilläm- pas i situationer då åklagaren anser att den tilltalade har lämnat upp- gifter som har varit av väsentlig betydelse för utredningen av brott som den tilltalade är åtalad för, eller brott som någon annan begått och för vilket det inte är föreskrivet ett lindrigare straff än fängelse eller försök, förberedelse eller stämpling till sådant brott om gärningen är belagd med straff. I fall då endast fängelse – även med beaktande av den straffreduk- tion som kan komma att ske – är aktuellt som påföljd, bör åklagaren ange längden på det fängelsestraff som den tilltalade bör dömas till. Åklagaren bör även uppge längden på det fängelsestraff som den till- talade borde ha dömts till om han eller hon inte hade medverkat i utredningen av eget eller andras brott. Bestämmelsen syftar inte till att åklagare, i större utsträckning än vad som annars är fallet, ska utreda den tilltalades personliga förhål- landen. I situationer där en icke frihetsberövande påföljd kan komma att bli aktuell bör åklagaren kunna anpassa sitt förslag med beak- tande av de eventuella oklarheter som finns. Åklagaren kan t.ex. ange som förslag att en tilltalad – som en konsekvens av att han eller hon har lämnat uppgifter som är av väsentlig betydelse för utredningen av brott – bör dömas till en icke frihetsberövande påföljd i stället för fängelse, men att åklagaren återkommer med ett mer preciserat för- slag till påföljd efter det att domstolen inhämtat ett yttrande från Kriminalvården eller . Påföljdsförslaget ska utgå från omständigheterna då åtal väcks. Utöver den omständigheten att den tilltalade har med- verkat till utredningen av brott ska åklagaren beakta andra om- ständigheter som, i mildrande eller skärpande riktning, kan påverka straffet eller valet av påföljd. Det kan handla dels om omständigheter som har ett samband med den tilltalades utredningsmedverkan, så- som att han eller hon har utsatts, eller riskerar att utsättas, för all- varliga repressalier, vilka påtagligt kan inskränka möjligheten att leva ett normalt liv och som därmed utgör ett sådant billighetsskäl som avses i 29 kap. 5 § första stycket 9 BrB. Men det kan också handla om omständigheter som saknar sådant samband. Att domstolen har dömt ut den påföljd som åklagaren har före- slagit utesluter inte att åklagaren kan överklaga till den tilltalades nackdel. Åklagaren torde dock som regel inte ha anledning att över- klaga när domstolen har dömt ut den påföljd som han eller hon har föreslagit. Ett överklagande torde därför förutsätta att det efter domen framkommit omständigheter som får åklagaren att ändra upp- fattning i påföljdsdelen, t.ex. att den tilltalades uppgifter om annans brott är oriktiga. 10.2Förslaget till lag om ändring i Den som, efter att han eller hon avlagt en lagstadgad ed, lämnar osann uppgift eller förtiger sanningen, döms för mened till fängelse i högst . Om brot- tet är ringa döms för ringa mened till böter eller fängelse . Om brottet är grovt döms för grov mened till fängelse i lägst och och högst . Vid bedömningen av om brottet är grovt ska det särskilt beaktas om det skett med uppsåt att 1.utredningen av eller lagföringen för ett allvarligt brott ska förhindras, 2.någon oskyldig ska dömas för ett sådant brott som avses i 1, eller 3.annan, i andra fall, ska tillfogas synnerlig skada. Paragrafen behandlar mened. Övervägandena finns i avsnitt 4.6.8. Första stycket ändras på så sätt att maximistraffet för mened av normalgraden sänks till fängelse . En särskild brottsbeteck- ning – ringa mened – införs också för brottets ringa grad. I andra stycket görs den ändringen att minimistraffet för mened som är att anse som grov sänks till och . En särskild brottsbeteckning – grov mened – införs också för grovt brott. Vidare införs en ny kvalifikationsgrund för när brott ska anses som grovt, vilken tar sikte på fall då gärningspersonen begått brott med uppsåt att utredningen av eller lagföringen för ett allvarligt brott ska för- hindras. Kvalifikationsgrunderna listas dessutom i punkter. Slutligen ändras kvalifikationsgrunden att någon oskyldig ska dömas för ett all- varligt brott så att det blir tydligt att med allvarligt brott ska förstås ett sådant brott som avses i den nya kvalifikationsgrunden. Kvalifikationsgrunderna anger inte uttömmande de omständig- heter som ska beaktas vid bedömningen. Frågan om ett brott ska bedömas som grovt ska avgöras med beaktande av samtliga omstän- digheter vid brottet. Det innebär att ett brott inte med nödvändighet ska bedömas som grovt för att någon av de angivna kvalifikations- grunderna föreligger, men också att en mened kan bedömas som grov även om inte någon av kvalifikationsgrunderna är tillämpliga. För att ett brott ska bedömas som grovt med hänsyn till andra om- ständigheter än de som anges i bestämmelsens kvalifikationsgrunder krävs dock att dessa, i det enskilda fallet, framstår som försvårande i motsvarande grad som de särskilt angivna kvalifikationsgrunderna. Den nya kvalifikationsgrunden, som finns i punkten 1, syftar till att bedömningen av om ett brott är grovt i större utsträckning ska relatera till hur allvarligt brottet som föregått meneden är. Att gär- ningspersonen haft uppsåt att förhindra utredningen av eller lagför- ingen för ett brott innebär att han eller hon ska ha lämnat uppgifter eller förtigit sanningen med uppsåt att utredningen inte ska resultera i att åtal väcks eller, om åtal har väckts, den åtalade personen inte ska kunna dömas för brottet. Omständigheter som talar för att gärnings- personen har ett sådant uppsåt är om han eller hon t.ex. lämnar falska uppgifter om att den misstänkte eller den tilltalade hade alibi vid det tillfälle brottet utfördes. Ett annat exempel är den situationen att det är utrett att den misstänkte eller den tilltalade befann sig på eller i närheten av platsen för brottet och att vittnet falskeligen uppger att den misstänkte eller tilltalade inte utförde den gärning som han eller hon är misstänkt eller står åtalad för, t.ex. att det var någon annan som utdelade de livshotande knivhuggen, avfyrade det dödande skottet eller placerade och detonerade sprängladdningen. Det krävs inte att uppgifterna har resulterat i att utredningen eller lagföringen har för- hindrats. Att förhindrandet ska avse såväl utredningen av som lagföringen för ett brott tydliggör att bestämmelsen är tillämplig såväl när vittnet hörs vid huvudförhandlingen i domstol som då vittnet hörs under ed under förundersökningen enligt 23 kap. 13 § RB. Att det särskilt ska beaktas om meneden skett med uppsåt att utredningen av eller lagföringen för ett allvarligt brott ska förhindras innebär att förbrottet bör ha eller förväntas ha ett förhållandevis högt straffvärde. Utgångspunkten är att brott med ett straffvärde om fängelse bör anses uppfylla detta krav. Det innebär dels att brott som har ett minimistraff på fängelse , dels andra brott där straffvärdet är eller kan förväntas vara åtminstone bör omfattas. Rekvisitet allvarligt brott bör därmed i princip omfatta brott som under en förundersökning kan föranleda användning av det hemliga tvångsmedlet hemlig avlyssning av elektronisk kommuni- kation. Exempel på brott med minimistraff om fängelse är bl.a. mord, dråp, människohandel, synnerligen grov misshandel, grovt rån, mordbrand, allmänfarlig ödeläggelse, grovt narkotikabrott och grovt vapenbrott. Att bestämmelsen bör omfatta brott som kan förväntas ha ett straffvärde om fängelse innebär att kvalifikationsgrunden även kan omfatta allvarligare former av exem- pelvis grov misshandel, rån och förmögenhetsbrott såsom grov stöld, grovt bedrägeri och grovt penningtvättsbrott. Utgångspunkten är att straffvärdet för grov mened ska stå i rela- tion till straffvärdet för det brott som meneden avser. Ju allvarligare brott menedsuppsåtet omfattar desto mer straffvärd är meneden.