sou · H9B388 · 2022-01-01 00:00:00 — Till skillnad från vad som är fallet vid medverkan till brott förutsätter straffansvar för försök, förberedelse och stämpling att det för det aktuella brottet är särskilt föreskrivet att brottet är straffbelagt på dessa stadier. Kriminalisering av försök, förberedelse och stämpling till brott bör normalt förbehållas brott av visst allvar, där sådana förstadier till brott kan anses utgöra ett reellt hot mot det skyddade intresset. Av betydelse i det sammanhanget är bl.a. hur allvarlig en gärningstyp anses vara, vilket uttrycks genom den straffskala som föreskrivs för brott av den gärningstypen. De straffskalor som föreslås för exploatering av utländsk arbets- kraft och för olovlig handel med arbetserbjudanden m.m. är ett ut- tryck för att det är fråga om brott av allvarligt slag vilket talar för en kriminalisering av förstadier till brottet. Å andra sidan rör det sig om brott där kriminaliseringen typiskt sett är knuten till fullbordan av brottet. Det nya brottet exploatering av utländsk arbetskraft är tänkt att träffa exploatering i arbete av utländsk arbetskraft utan krav på användande av ett otillbörligt medel, såsom tvång, vilseledande eller utnyttjande av arbetstagarens situation. Det blir därmed svårt att av- göra när försök eller förberedelse av brottet skulle kunna föreligga utan att brottet har fullbordats. En kriminalisering av försök, förbered- else och stämpling till brottet skulle därför bli svår att tillämpa och skulle även kunna leda till rättsosäkerhet beträffande vad som är straff- bart. Samma resonemang låter sig göras vad gäller olovlig handel med arbetserbjudanden m.m. Har någon väl erbjudits en anställning under villkor att ersättning ska utgå är brottet redan fullbordat, oavsett om ersättning faktiskt har erlagts eller arbetstillstånd har utfärdats. Mot den bakgrunden saknas skäl att kriminalisera försök, förberedelse och stämpling till exploatering av utländsk arbetskraft eller olovlig han- del med arbetserbjudanden m.m. Inte heller finns skäl att krimina- lisera underlåtenhet att avslöja eller förhindra exploatering av ut- ländsk arbetskraft eller olovlig handel med arbetserbjudanden m.m. Skärpta straff för arbetsgivare och skadestånd till arbetstagare m.m. Bedömning: Utöver de befintliga reglerna om näringsförbud vid brott behöver det inte införas någon ytterligare ny grund för att kunna ge näringsförbud som enbart riktar sig till den som på olika sätt missbrukar reglerna för arbetskraftsinvandring. Skälen för utredningens bedömning Enligt direktiven ska utredningen belysa i vilken utsträckning lagen om näringsförbud kan användas vid systematiskt missbruk av regel- verket. Som utredningen redogjort för i avsnitt 3.3.5 kan ett näringsförbud enligt 4 § lagen om näringsförbud meddelas när en näringsidkare har grovt åsidosatt sina skyldigheter i näringsverksam- heten och då har gjort sig skyldig till brottslighet som inte är ringa. Ett brott ska anses begånget i näringsverksamheten om gärningen typiskt sett har en klar anknytning till den verksamhet som bedrivs av gärningsmannen i hans eller hennes egenskap av näringsidkare. Såväl brott mot näringsreglerande författningar i vidsträckt bemärkelse som ett brott mot centrala straffbestämmelser kan vara att anse som brott i en näringsverksamhet. Som exempel ges i förarbetena bl.a. att en näringsidkare gör sig skyldig till olaga hot mot en anställd. Om brottet har sin orsak i sådant som rör anställningsförhållanden finns det skäl att anse att det är fråga om brott i näringsverksamhet. Verk- samheten kan då sägas ha bedrivits på ett brottsligt sätt.6 Förutom att brottet ska ha en klar anknytning till näringsverk- samheten krävs också att brottsligheten inte är ringa och att närings- förbud är påkallat från allmän synpunkt (se vidare avsnitt 3.3.5). Den näringsidkare som i sin rörelse t.ex. gör sig skyldig till människohan- del för tvångarbete, människoexploatering i arbete eller till de nya föreslagna brotten exploatering av utländsk arbetskraft och olovlig handel med arbetserbjudande m.m. bör alltså även kunna få ett när- ingsförbud. Samtliga dessa brott har fängelse i straffskalan och upp- fyller därigenom förutsättningarna för att inte vara ringa och gör det även påkallat från allmän synpunkt. Den arbetsgivare som vid upprepade tillfällen anställer arbets- kraftsinvandrare som får avslag på sin förlängningsansökan för att 1985/86:126 s. 150. Skärpta straff för arbetsgivare och skadestånd till arbetstagare m.m. arbetsvillkoren vid efterkontrollen visar sig inte ha varit uppfyllda omfattas emellertid inte. För att ett sådant agerande av arbetsgiva- rens ska kunna ge ett näringsförbud krävs att förfarandet bedöms så systematiskt att näringsidkaren gör sig skyldigt till brottet exploater- ing av utländsk arbetskraft. Utredningen anser att det utöver de befintliga reglerna om närings- förbud vid brott, inte bör införas någon ytterligare, ny grund för att kunna ge näringsförbud som enbart riktar sig till den som på olika sätt missbrukar reglerna för arbetskraftsinvandring. Dels skulle det inte vara möjligt att göra en sådan regel tillräckligt precis och förutsebar, dels skulle det vara alltför lätt att kringgå ett eventuellt förbud t.ex. genom att ändra legal ställföreträdare för aktuell näringsverksamhet där missbruket bedrivs. 6.3.6Skadestånd till arbetstagare som utnyttjas Bedömning: Utredningen har i sitt första delbetänkande föreslagit en rad åtgärder för att minska risken för att arbetskraftsinvand- rare inte ska kunna få förlängning av sitt arbetstillstånd p.g.a. att villkoren inte nått upp till de krav som ställs för tillstånd. Det saknas därför skäl att införa en särskild ersättning för denna grupp. Därutöver föreslår utredningen att det införs ett nytt brott, exploatering av utländsk arbetskraft, som bl.a. kan ge rätt till skade- stånd till de arbetstagare som drabbats. De arbetskraftsinvandrare som utnyttjats på detta sätt kommer därmed kunna tillerkännas ersättning i samband med domstolsprövningen av brottet. Alternativt förslag: Om en rätt till ett särskilt skadestånd för arbetskraftsinvandrare ska införas bör det regleras i en särskild lag och ge rätt till ersättning motsvarande tre månadslöner om arbetsgivaren insett eller borde ha insett att anställningen inte upp- fyllde villkoren enligt 6 kap. 2 § första stycket 2 UtlL och uppe- hållstillståndet därför återkallas eller inte förlängs. Skärpta straff för arbetsgivare och skadestånd till arbetstagare m.m. Skälen för utredningens bedömning Enligt direktiven ska utredningen lämna författningsförslag om rätt till skadestånd för de arbetstagare som utnyttjas och redovisa för- och nackdelar med ett sådant förslag. Utgångspunkten ska vara att det är arbetsgivaren som ska betala ersättningen. Behövs en särskild ersättning? En ersättningsskyldighet för arbetsgivare vid återkallelse av arbets- tillstånd som grundar sig på att en anställning inte uppfyller villkoren i 6 kap. 2 § första stycket UtlL har tidigare föreslagits i bl.a. i Ds 2018:7 utan att det lett till lagförslag (jfr avsnitt 6.2.2). Även föreslog att en sådan ersättning skulle in- föras. Kritiken som framförts mot förslagen är att bestämmelsen i 6 kap. 2 § första stycket UtlL är alldeles för oprecis och otydlig för att kunna ligga till grund för en ersättningsskyldighet. Utredningen instämmer i den kritiken. Andra frågor som uppstår är hur utlän- ningen ska kunna processa om att få ett skadestånd och om denne behöver ha uppehållstillstånd för att tillvarata sina intressen och vad som i så fall ska gälla för det. Utredningen har i sitt första delbetänkande, SOU 2021:5, konsta- terat att när arbetskraftsinvandrare söker förlängning av sitt arbets- tillstånd är det av ansökningarna som avslås p.g.a. att villkoren enligt 6 kap. 2 § UtlL inte varit uppfyllda.7 I det betänkandet har utredningen föreslagit ändringar i utlänningslagen som gör det möjligt att göra en mer nyanserad bedömning vid prövningen av förlängningsansökningar.8 Utredningen har vidare i det betänkandet föreslagit att ska göra särskilda kon- troller av vissa arbetsgivare och om det då visar sig att villkoren inte uppfyller kraven i 6 kap. UtlL så ska detta påtalas för arbetsgivaren som får möjlighet att ändra villkoren.9 När detta är infört borde det därför bli ännu färre arbetskraftsinvandrare som inte kan få förläng- ning av sitt arbetstillstånd p.g.a. att villkoren inte nått upp till de krav som ställs för tillstånd. Att det är få arbetskraftsinvandrare som 7SOU 2021:5 s. 138 f. 8SOU 2021:5 s. 147 ff. 9SOU 2021:5 s. 179 ff. Skärpta straff för arbetsgivare och skadestånd till arbetstagare m.m. drabbas talar mot att införa en särskild ersättning för denna grupp av arbetstagare om de inte fått de villkor som utlovats. Befintliga regler om ersättning från arbetsgivare Arbetskraftsinvandrare omfattas av samma arbetsrättsliga regler som gäller för alla arbetstagare som är etablerade på svensk arbetsmark- nad. Av praxis följer dock att en arbetsgivare får säga upp en arbets- kraftsinvandrare som inte fått förlängt arbetstillstånd utan att bryta mot LAS eftersom arbetsgivaren annars riskerar dömas för brott mot 20 kap. 5 § UtlL (den som har en utlänning anställd som inte har rätt att vistas i eller som saknar arbetstillstånd). En arbetskrafts- invandrare har därför inte rätt till skadestånd av arbetsgivaren för brott mot dessa regler.10 I svensk rätt finns även regler om ersättning när arbetsgivare bry- ter mot kollektivavtal eller vid brott mot lagen (1976:580) om med- bestämmande i arbetslivet, MBL, som medför skadeståndsskyldighet (54–55 §§ MBL). Att skadestånd enligt dessa regler endast kan ut- dömas för brott mot MBL eller kollektivavtal betyder att det i huvud- sak är arbetsgivare, arbetsgivarorganisationer eller fackliga organisa- tioner som i egenskap av avtalsparter kan få ersättning.11 Även enskilda arbetstagare kan dock i vissa fall få allmänt skade- stånd för en kränkning de blivit utsatta för med stöd av 54 § MBL. Ett exempel är om en arbetsgivare utsatt en arbetstagare för en för- eningsrättskränkning som strider mot MBL eller vid vissa kollektiv- avtalsbrott. Allmänt skadestånd kan vidare utgå till både den fackliga organisationen och dess medlemmar om en arbetsgivare exempelvis gjort sig skyldig till ett medvetet kollektivavtalsbrott (se t.ex. Arbets- domstolens dom i AD 2000 nr 29, som bl.a. gällde en felaktig till- lämpning av kollektivavtalets lönebestämmelser). Arbetsdomstolens tillämpning av 55 § har dock varit restriktiv när det varit fråga om ett brott som begåtts av andra än parter som är bärare av MBL:s rättigheter eller parter i kollektivavtal.12 10AD 1979 nr 90. 11Jfr AD 1979 nr 80, AD 1980 nr 25, AD 1988 nr 34 och AD 1990 nr 48. 12AD 1977 nr 62. Skärpta straff för arbetsgivare och skadestånd till arbetstagare m.m. Skadestånd vid brott m.m. Om en arbetstagare utsatts för brott inom sin anställning kan denne tillerkännas skadestånd i enlighet med andra kapitlet skadestånds- lagen (1972:207).13 Utredningen har föreslagit att ett nytt brott ska införas, exploatering av utländsk arbetskraft, som är ett så pass all- varligt brott att det kommer kunna generera kränkningsersättning enligt skadeståndslagen. Utlänningar som utnyttjas i arbetet och där arbetsgivaren gör sig skyldig till det nya brottet, kommer alltså att kunna få ersättning för skada genom dessa bestämmelser. Skadeståndslagen är dispositiv och gäller inte om annat är särskilt föreskrivet eller föranledes av avtal eller i övrigt följer av regler om skadestånd i avtalsförhållanden.14 I den mån arbetsgivaren inte följer vad som avtalats med arbetskraftsinvandraren t.ex. vad gäller lön får därför ett krav på lön i stället hanteras i enlighet med vad som gäller för tvistemål.15 För det fall den avtalade lönen är så låg att arbets- givaren gör sig skyldig till exploatering av utländsk arbetskraft bör skadestånd dock kunna utdömas.16 Skälen för utredningens alternativa förslag Om det utöver vad som anförts ovan bedöms att en rätt till ett sär- skilt skadestånd för arbetskraftsinvandrare som utnyttjats bör införas så anser utredningen, precis som utredaren i Ds 2018:7, att det bör regleras i en särskild lag. Om en arbetsgivare har brustit när det gäller villkoren för anställningen och detta medför att utlänningen får sitt tillstånd återkallat eller nekas fortsatt tillstånd ska utlänningen kunna kräva ersättning av arbetsgivaren för detta i vissa fall. Förslagen i SOU 2021:5 om vad som ska gälla vid mindre avvikelser och möj- ligheten till en proportionalitetsbedömning borde medföra att detta bara aktualiseras när villkoren avviker väsentligt från vad som krävs enligt 6 kap. 2 § UtlL. Det bör bara vara brister beträffande villkorskravet i 6 kap. 2 § första stycket 2 UtlL som ska vara skadeståndsgrundande. Att en utlänning har haft inkomster som understiger försörjningskravet kan bero på att utlänningen av någon anledning och oberoende av arbets- 132 kap. 2 och 3 §§ skadeståndslagen. 141 kap. 1 § skadeståndslagen. 15Jfr dom i mål B 4056-19. 16Jfr tingsrätts dom i mål nr B 198-19. Skärpta straff för arbetsgivare och skadestånd till arbetstagare m.m. givaren inte har arbetat heltid. Så länge som den utbetalade lönen ändå har varit i enlighet med kollektivavtal eller branschpraxis ska inte något skadestånd kunna utgå i det fallet. För att inte skadeståndsskyldigheten ska bli allt för godtycklig och mot bakgrund av de invändningar som riktades mot det tidigare förslaget i Ds 2018:7 att bestämmelsen i 6 kap. 2 § UtlL är alldeles för oprecis och otydlig, bör skadeståndsskyldigheten bara gälla för de fall när arbetsgivaren insåg eller borde ha insett att villkoren i 6 kap. 2 § första stycket 2 UtlL inte varit uppfyllda. Därmed borde inte en arbetsgivare som t.ex. av misstag tillämpat fel kollektivavtal bli skadeståndsskyldig. Detsamma gäller om det skulle vara oklart vilket kollektivavtal som egentligen ska gälla för en viss tjänst eller vilken branschpraxis som gäller för denna. Det kan för övrigt ifråga- sättas om ett tillstånd ens ska vägras i dessa situationer med den före- slagna bestämmelsen i SOU 2021:5 men om det ändå skulle ske så bör alltså inte arbetsgivaren bli skadeståndsskyldig. Som anförts ovan bör det i första hand vara vid väsentliga avvikelser som en skade- ståndsskyldighet aktualiseras. Precis som enligt förslaget i Ds 2018:7 ska reglerna i lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister gälla för processer om skade- stånd. Det är knappast troligt att en utlänning kan föra en sådan pro- cess utan hjälp. Det får förutsättas att en utlänning som hamnar i en sådan situation där arbetstillståndet inte förlängs och som vill kräva skadestånd av sin arbetsgivare p.g.a. det antingen vänder sig till sitt få hjälp eller anlitar ett juridiskt ombud. En pro- cess om skadeståndet borde då i stor utsträckning kunna föras utan att utlänningen behöver befinna sig i landet. Det är först om det ska hållas en muntlig förhandling som denne kan behöva vara här. Om utlänningen behöver ett tillstånd för en sådan vistelse borde det kunna räcka med en visering. Antingen en Schengenvisering eller, om det behövs för än , en nationell visering. Beroende på när en skadeståndsprocess inleds kan utlänningen be- höva söka visering trots att denne är kvar här i landet. Den föreslagna bestämmelsen om nationell visering i SOU 2021:5 bör därför komplet- teras med en rätt att söka en sådan visering även i denna situation. Iövrigt ska kraven för att beviljas en Schengenvisering eller nationell visering vara desamma som gäller i andra situationer. Det innebär bl.a. att för att beviljas en Schengenvisering måste utlänningen ha egna medel för sitt uppehälle och en medicinsk reseförsäkring. Skärpta straff för arbetsgivare och skadestånd till arbetstagare m.m. nationella viseringar finns inga bestämmelser om detta men inget hindrar att sådana krav ställs. När det gäller skadeståndets storlek måste det också vara någor- lunda förutsebart. Att utlänningen t.ex. tvingas sälja sin lägenhet med förlust p.g.a. att denne utvisas kan knappast vara skadeståndsgrun- dande för arbetsgivaren. Däremot måste en utlänning som haft arbets- tillstånd också ha haft en anställning. Om utlänningen inte beviljas fortsatt tillstånd är det därför rimligt att knyta ersättningen för detta till den lön som utlänningen ska ha enligt det kollektivavtal eller den praxis som gäller för den branschen i det yrke som utlänningen arbe- tade i enligt arbetstillståndet. Om en anställning upphör för en utlän- ning med arbetstillstånd gäller att uppehållstillståndet får återkallas om inte utlänningen har fått en ny anställning. Ivissa fall när ett uppehållstillstånd återkallas kan denna s.k. omställ- ningstid vara i stället. Det kan därför vara rimligt att skadeståndet knyts till . För att inte reglerna ska bli för komplicerade att tillämpa bör gälla för samtliga arbetstagare oavsett om de fått sitt tillstånd återkallat eller nekats fort- satt tillstånd. Om skadeståndet bestäms till tre månadslöner kommer det dessutom i flertalet fall att motsvara den ersättning som brukar utgå vid felaktiga uppsägningar enligt LAS, vilket borde vara en rim- lig ersättning även för dessa fall. En skadeståndsfordran preskriberas som huvudregel efter tillkomsten om inte preskriptionstiden avbryts . Det skadestånd som det blir fråga om här uppkommer när det finns ett beslut som fått laga kraft om återkallelse av ett uppehållstillstånd eller avslag på en ansökan om fortsatt tillstånd. I regel ska utlänningen då också utvisas ur landet. Det borde därmed ligga i utlänningens intresse att initiera en eventuell process om skadestånd i nära anslutning till det lagakraftvunna beslutet. Inte minst för att kunna visa att arbets- givaren insåg eller borde ha insett att förutsättningarna i 6 kap. 2 § första stycket 2 UtlL inte varit uppfyllda. Både den bedömningen och ersättningens storlek är dessutom beroende av vad som gäller enligt kollektivavtal eller branschpraxis, vilket inte alltid kan gå att fast- ställa om det gått sedan det inträffade. Det bör därför införas en bestämmelse som anger en kortare tidsfrist för att väcka talan. En frist bör vara tillräckligt lång för att den som vill begära ersättning ska hinna göra detta. Skärpta straff för arbetsgivare och skadestånd till arbetstagare m.m. Förslag till lag om rätt till ersättning när ett tidsbegränsat uppehållstillstånd för arbete återkallas m.m. 1 § I denna lag finns bestämmelser om rätt till ersättning i vissa fall när ett tidsbegränsat uppehållstillstånd för arbete enligt 5 kap. 10 § utlänningslagen (2005:716) återkallas m.m. 2 § Ett avtalsvillkor som i jämförelse med denna lag är till nackdel för utlänningen är utan verkan mot honom eller henne. 3 § En utlänning, som har haft ett tidsbegränsat uppehållstillstånd för arbete enligt 5 kap. 10 § utlänningslagen (2005:716) och som ge- nom ett beslut som fått laga kraft har fått 2.avslag på en ansökan om förlängt uppehållstillstånd, eller 3.avslag på en ansökan om permanent uppehållstillstånd enligt 5 kap. 5 § första stycket 1 utlänningslagen (2005:716), på grund av att anställningen inte har uppfyllt förutsättningarna för arbetstill- stånd enligt 6 kap. 2 § första stycket 2 utlänningslagen (2005:716) har rätt till ersättning av den arbetsgivaren som har tillhandahållit anställ- ningen, om denne insåg eller borde ha insett att förutsättningarna i bestämmelsen inte var uppfyllda. 4 § Ersättningen enligt 3 § ska motsvara tre månadslöner enligt det kollektivavtal eller den praxis som gäller i yrket eller branschen för det arbete som utlänningen utfört. Om det finns särskilda skäl kan ersättningen sättas ned helt eller delvis. 5 § Den som vill kräva ersättning enligt denna lag ska väcka talan från det att ett sådant beslut som avses i 3 § har vunnit laga kraft. Väcks inte talan har utlänningen förlorat sin rätt att väcka sådan talan. 6 § Mål om tillämpningen av denna lag ska handläggas enligt lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister. Skärpta straff för arbetsgivare och skadestånd till arbetstagare m.m. 1 § Paragrafen innehåller en bestämmelse om lagens tillämpnings- område. Enligt bestämmelserna i lagen kan en utlänning ha rätt till ersättning av arbetsgivaren om ett tidsbegränsat uppehållstillstånd för arbete enligt 5 kap. 10 § UtlL återkallas m.m. Förutsättningarna för att rätt till ersättning ska föreligga framgår av 3 §. Hur ersättningen ska beräknas framgår av 4 §. 2 § I paragrafen finns en bestämmelse om att lagen är tvingande till utlänningens förmån. Lagens tvingande karaktär hindrar inte att ut- länningen själv förfogar över de rättigheter som lagen medför. Exem- pelvis kan en utlänning som väckt talan om ersättning i domstol träffa en förlikning med arbetsgivaren. Att lagen är tvingande till skydd för arbetskraftsinvandraren medför emellertid att avtalsvillkor varigenom en arbetskraftsinvandrare på förhand avstår rättigheter som följer av lagen är utan verkan. 3 § I paragrafen regleras förutsättningarna för att utlänningen ska ha rätt till ersättning. En första förutsättning för att en utlänning ska ha rätt till ersättning är att han eller hon har haft ett tidsbegränsat uppehållstillstånd för arbete och antingen fått tillståndet återkallat eller fått avslag på en ansökan om förlängt tillstånd eller en ansökan om permanent uppehållstillstånd enligt 5 kap. 5 § första stycket 1 UtlL. För att ersättning ska kunna dömas ut krävs att frågan om ut- länningens rätt att vistas i landet för att arbeta är slutligt avgjord. Det innebär, som framgår av lagtexten, att beslutet om återkallelse eller avslag måste ha fått laga kraft. I mål om ersättning enligt lagen ska, trots att frågan behandlas i förvaltningsbeslutet, göras en självständig prövning av om arbets- givaren har tillämpat anställningsvillkor som inte uppfyller kraven för arbetstillstånd i 6 kap. 2 § första stycket 2 UtlL. Förvaltnings- beslutet får emellertid bevisverkan vid prövningen i arbetstvisten. Ivilken grad beslutet kan tillmätas betydelse får avgöras med ledning av bestämmelsen om fri bevisprövning i 35 kap. 1 § . I arbetstvisten bör emellertid domstolarna i många fall kunna ta ledning av den bedömning som redovisas i förvaltningsbeslutet av sak- frågor och därmed sammanhängande bevisfrågor och av rättsfrågor, särskilt beträffande bedömningar av rent migrationsrättslig karaktär. Skärpta straff för arbetsgivare och skadestånd till arbetstagare m.m. För att ersättningsskyldighet ska föreligga måste det konstateras att arbetsgivaren har tillämpat anställningsvillkor som inte är för- enliga med 6 kap. 2 § första stycket 2 UtlL. Det är alltså bara brister i det s.k. villkorskravet som kan grunda ersättningsskyldighet. Om tillståndet återkallas p.g.a. att lönen inte har nått upp till det s.k. försörjningskravet ska ingen ersättning utgå. Beslutet om återkallelse eller avslag ska ha fattats till följd av de bristande anställningsvillko- ren. Vidare krävs att arbetsgivaren insåg eller borde ha insett att anställningsvillkoren inte var förenliga med 6 kap. 2 § första stycket 2 UtlL. Det blir också en fråga som får prövas i tvisten om ersättning men generellt kan väl sägas att en arbetsgivare knappast kan vara i god tro om att anställningsvillkoren är förenliga med kollektivavtal eller branschpraxis om lönen kraftigt avviker från vad som gäller enligt dessa. 4 § I paragrafen anges hur ersättningen ska beräknas. Paragrafen före- skriver även en möjlighet att, om det finns särskilda skäl, sätta ned ersättningen helt eller delvis. Av första meningen framgår att ersättningen ska motsvara tre månadslöner som ska beräknas enligt det kollektivavtal eller den praxis som gäller i yrket eller branschen för det yrke som utlänningen har arbetat i. Bortsett från arbetstagare med mycket höga löner så bör en ersättning motsvarande tre månadslöner då ungefär motsvara vad som döms ut i allmänt skadestånd med stöd av reglerna i LAS vid en ”normal” felaktig uppsägning ().