sou · H9B337 · 2022-01-01 00:00:00 — Denna utökade möjlighet att bli berättigad till insatsen personlig assistans gäller endast under förutsättning att den ansvariga sjukvårdshuvudmannen har ingått en överenskommelse med en arbetsgivare till personliga assistenter om utförande av de sjukvårdande insatserna. Med sjukvårdande insatser enligt hälso- och sjukvårdslagen avses sådana hälso- och sjukvårdsåtgärder som sjukvårdshuvudmännen enligt hälso- och sjukvårdslagen är ansvariga för. Bedömningen av om de sjukvårdande insatserna utgör grundläggande behov ska göras på samma sätt som görs i fråga om sådana insatser som har karaktä- ren av egenvård (jfr HFD 2018 ref. 21). Av bestämmelsen framgår att överenskommelsen ska avse ”de sjukvårdande insatserna”. Detta innebär att för att bestämmelsens krav på en överenskommelse ska vara uppfyllt krävs att överenskom- melsen är individuell, det vill säga att den gäller just den enskilde och omfattar de aktuella sjukvårdande insatserna. Överenskommelsen ska ha ingåtts. Det är dock inte ett krav att assistenternas utförande av de sjukvårdande insatserna ska ha inletts. Även en överenskom- melse vars ikraftträdande är villkorat av att den enskilde beviljas per- sonlig assistans bör kunna godtas. Det är kommunen som i sitt beslut om personlig assistans fast- ställer hur mycket av de sjukvårdande insatserna enligt hälso- och sjukvårdslagen som kan anses avse grundläggande behov och som därmed kan ligga till grund för rätt till personlig assistans. Till stöd för bedömningen behövs underlag som visar att förutsättningarna är uppfyllda. Ifall överenskommelsen mellan sjukvårdshuvudmannen och arbetsgivare till personliga assistenter skulle innehålla uppgifter om beräknat antal timmar för utförande av de sjukvårdande insat- serna bör detta också kunna ligga till grund för bedömningen. Den som ansöker om en insats ska medverka i utredningen genom att så långt som möjligt ge in den utredning som hen vill åberopa (se till exempel HFD 2021 ref. 11). Om rätt till personlig assistans bedöms föreligga ska inte person- lig assistans enligt 9 § 2 LSS utges för tid som avser de sjukvårdande insatserna. Personlig assistans utges då endast för det övriga stöd och service som den enskilde behöver som omfattas av 9 a § LSS. Av första punkten framgår att lagändringarna träder i kraft . Enligt andra punkten gäller äldre bestämmelser fortfarande för personlig assistans som avser tid före ikraftträdandet. 13.2Förslag till lag om ändring i socialförsäkringsbalken I paragrafen, som behandlas i avsnitt 9.9, regleras hur behov av hjälp som utgör sjukvårdande insatser enligt hälso- och sjukvårdsla- gen (2017:30) ska hanteras vid bedömningen av rätten till assistans- ersättning. Bestämmelsen motsvarar 9 h § lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade, LSS. Första stycket är oförändrat. I andra stycket regleras en möjlighet att i vissa fall beakta behov av hjälp med grundläggande behov som utgör sjukvårdande insatser enligt hälso- och sjukvårdslagen vid bedömningen om en person har rätt till assistansersättning. Det innebär inte att någon assistanser- sättning faktiskt ska utges för den tid som utgör sjukvårdande insat- ser enligt hälso- och sjukvårdslagen, utan behovet av sådana insatser ska enbart ha betydelse för själva inträdet i insatsen. Denna utökade möjlighet att bli berättigad till insatsen gäller endast under förutsätt- ning att den ansvariga sjukvårdshuvudmannen har ingått en överens- kommelse med en arbetsgivare till personliga assistenter om utfö- rande av de sjukvårdande insatserna. Med sjukvårdande insatser enligt hälso- och sjukvårdslagen avses sådana hälso- och sjukvårdsåtgärder som sjukvårdshuvudmännen enligt hälso- och sjukvårdslagen är ansvariga för. Bedömningen av om de sjukvårdande insatserna utgör grundläggande behov ska göras på samma sätt som görs i fråga om sådana insatser som har karaktä- ren av egenvård (jfr HFD 2018 ref. 21). Av bestämmelsen framgår att överenskommelsen ska avse ”de sjukvårdande insatserna”. Detta innebär att för att bestämmelsens krav på en överenskommelse ska vara uppfyllt krävs att överenskom- melsen är individuell, det vill säga att den gäller just den enskilde och omfattar de aktuella sjukvårdande insatserna. Överenskommelsen ska ha ingåtts. Det är dock inte ett krav att assistenternas utförande av de sjukvårdande insatserna ska ha inletts. Även en överenskom- melse vars ikraftträdande är villkorat av att den enskilde beviljas per- sonlig assistans bör kunna godtas. Det är som i sitt beslut om assistansersättning fastställer hur mycket av de sjukvårdande insatserna enligt hälso- och sjukvårdslagen som kan anses avse grundläggande behov och som därmed kan ligga till grund för rätt till assistansersättning. Till stöd för bedömningen behövs underlag som visar att förutsättning- arna är uppfyllda. Ifall överenskommelsen mellan sjukvårdshuvud- mannen och utföraren skulle innehålla uppgifter om beräknat antal timmar för utförande av de sjukvårdande insatserna bör detta också kunna ligga till grund för bedömningen. Den som ansöker om en insats ska medverka i utredningen genom att så långt som möjligt ge in den utredning som hen vill åberopa (se till exempel HFD 2021 ref.11). Om rätt till assistansersättning bedöms föreligga ska inte sådan ersättning utges för tid som avser de sjukvårdande insatserna. Assi- stansersättning utges då endast för det övriga stöd och service som den enskilde behöver som omfattas av 9 a § LSS. Paragrafen, som behandlas i kapitel 11, reglerar hur bedömningen ska göras ifråga om assistansersättning till barn. Paragrafen motsva- ras av 9 f § lag (1993:387) om stöd och service till vissa funktions- hindrade. I första stycket regleras att när behovet av personlig assistans be- döms för ett barn ska det bortses från det hjälpbehov som en vård- nadshavare normalt ska tillgodose enligt med hänsyn till barnets ålder, utveckling och övriga omständigheter. Detta utgör inte någon förändring från tidigare lydelse. I andra meningen regleras att detta ska ske genom att ett scha- blonavdrag görs från barnets totala hjälpbehov. Föräldraavdrag ska göras från barnets totala hjälpbehov. Schablonen för föräldraavdrag regleras i 4 a § förord- ningen (1993:1091) om assistansersättning. Själva schablonen fram- går av bilaga till den förordningen. Se mer om tillämpningen av för- äldraavdraget i avsnitt 11.5.2. I tredje meningen regleras att inget avdrag ska göras för vissa i be- stämmelsen uppräknade stödbehov. har vissa behov av stöd med andning och sondmatning varit undantagna på så sätt att det vid bedömningen av behovet av personlig assistans inte ska bortses från någon del av dessa behov med hänvisning till det hjälp- behov som en vårdnadshavare normalt ska tillgodose enligt föräldra- balken med hänsyn till barnets ålder, utveckling och övriga omstän- digheter. Ändringen består i att detta nu gäller även behov av stöd som omfattas av det nya grundläggande behovet kontinuerligt stöd som föranleds av varaktig eller långvarig medicinsk problematik där uteblivet stöd utgör en allvarlig risk för liv och hälsa och åtgärder som är direkt nödvändiga för att ett sådant stöd ska kunna ges. Detta be- handlas närmare i avsnitt 11.4. I andra stycket regleras att regeringen eller den myndighet reger- ingen bestämmer får meddela föreskrifter om beräkningen av föräld- raavdrag enligt första stycket. I tredje stycket regleras vad som tidigare stod i bestämmelsens andra stycke. I paragrafen, som behandlats i avsnitt 9.10.2, regleras att rätten till assistansersättning ska omprövas i den utsträckning som denna rätt har minskat i omfattning på grund av väsentligt ändrade förhållan- den som är hänförliga till den försäkrade. Bestämmelsens andra stycke är nytt. Där regleras att en ompröv- ning med anledning av upphörande av en sådan överenskommelse som avses i 51 kap. 5 § andra stycket inte får göras tidigare än 90 da- gar efter att överenskommelsen ska anses ha upphört. Det är endast ändringar som består i att en överenskommelse har upphört som omfattas av den fördröjda omprövningen. I paragrafens första stycke regleras att en ändring av assistansersätt- ning vid väsentligt ändrade förhållanden ska gälla från och med den månad när anledningen till ändring uppkom. I andra stycket, som är nytt och har behandlats i avsnitt 9.10.2, framgår att detta dock inte gäller i den utsträckning som anledningen till ändringen är att en sådan överenskommelse som avses i 51 kap. 5 § andra stycket har upphört att gälla. Detta innebär att den för- dröjda omprövningen inte kan leda till att enskilda blir föremål för återkrav för assistansersättning som utgetts innan de har passerat. Av första punkten framgår att lagändringarna träder i kraft . Enligt andra punkten gäller äldre bestämmelser fortfarande för as- sistansersättning som avser tid före ikraftträdandet. 13.3Förslag till lag om ändring i hälso- och sjukvårdslagen (2017:30) Paragrafen, som behandlas i avsnitt 9.8, är ny. Paragrafen avser att bidra till uppfyllelsen av FN:s konvention om rättigheter för perso- ner med funktionsnedsättning. I bestämmelsen regleras att när hälso- och sjukvård ges till perso- ner med stora och varaktiga funktionsnedsättningar ska särskilt övervägas om vård- och behandlingsinsatserna kan ges på ett sätt som i högre utsträckning möjliggör för den enskilde att leva och delta i samhällslivet på samma villkor som andra. Ansvaret handlar om hur vården ska ges och aktualiseras när hälso- och sjukvården har bedömt att patienten behöver och ska få en viss vård. ingå att vid planeringen av vården samarbeta med andra aktörer för att åstadkomma ett sammanhållet och flexibelt stöd till den enskilde. Här framgår att lagändringarna träder i kraft . 13.4Förslag till lag om ändring av patientlagen (2014:821) Paragrafen, som behandlas i avsnitt 9.5, handlar om patienters med- verkan i hälso- och sjukvården. I första stycket regleras förutsättningarna för patientens medver- kan i hälso- och sjukvården genom att själv utföra vissa vård- eller behandlingsåtgärder. Ändringen består i att det nu uttryckligen framgår att medverkan kan ske genom att patienten själv, eller med hjälp av någon annan, utför vissa vård- eller behandlingsåtgärder. Detta är en kodifiering av en redan väletablerad ordning (se prop. 2018/19:145 s. 15) och är inte avsett att innebära någon änd- ring i sak. Det andra stycket är nytt. Där hänvisas till att det i den nya lagen (0000:00) om egenvård finns särskilda bestämmelser om så- dana vård- och behandlingsåtgärder som avses i första stycket. Här framgår att lagändringarna träder i kraft . 13.5Förslag till lag om egenvård Lagen är ny. Allmänna överväganden angående behovet av en ny lag finns i avsnitt 9.4.1. Lagens syfte, innehåll och tillämpningsområde Paragrafen, som behandlas i avsnitt 9.4.2, beskriver lagens syfte, tillämpningsområde samt övergripande innehåll. I första stycket framgår att lagen syftar till att främja hög patient- säkerhet när hälso- och sjukvårdsåtgärder utförs som egenvård. Att en hälso- och sjukvårdsåtgärd bedöms kunna utföras som egenvård innebär att hälso- och sjukvården överlämnar utförandet till den enskilde själv, eller till någon annan som ska hjälpa den en- skilde. Detta är normalt personer som saknar medicinska kunskaper. Det är viktigt att fokus i alla moment alltid är att åtgärden ska kunna utföras på ett sätt som är tryggt och säkert för den enskilde. Bestäm- melserna i lagen ska tolkas med utgångspunkt i detta. Iandra stycket beskrivs lagens innehåll. I lagen finns dels generella bestämmelser om bedömningen av om en patient själv, eller med hjälp av någon annan, kan utföra vissa vård- eller behandlingsåtgär- der, dels bestämmelser som särskilt berör situationer då patienten behöver hjälp att utföra åtgärden av någon som gör det i sin yrkes- utövning. I tredje stycket regleras att lagen gäller inom sådan verksamhet som omfattas av hälso- och sjukvårdslagen (2017:30). Lagen reglerar således inte vilka krav som gäller för de som erbjuder att hjälpa per- soner med utförande av egenvård. I fråga om verksamheter enligt 9 § 2–10 lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktions- hindrade finns bestämmelser om detta i förordningen (1993:1090) om stöd och service till vissa funktionshindrade. I paragrafen, som behandlats i avsnitt 9.4.3, definieras vissa av de ut- tryck som används i lagen. Med uttrycket hälso- och sjukvårdsåtgärd avses åtgärd för att me- dicinskt förebygga, utreda och behandla sjukdomar och skador. skillnad från definitionen av hälso- och sjukvård i hälso- och sjuk- vårdslagen omfattar definitionen i denna lag inte sjuktransporter eller omhändertagande av avlidna (jfr 2 kap. 1 § hälso- och sjuk- vårdslagen). Med uttrycket egenvård avses en hälso- och sjukvårdsåtgärd som behandlande legitimerad yrkesutövare inom hälso- och sjukvården har bedömt att patienten kan utföra själv eller med hjälp av någon annan. Detta är en kodifiering av en gällande ordning (jfr prop. 2018/19:145 s. 15) och innebär inte någon ändring i sak. Med uttrycket egenvårdsbedömning avses bedömning att en hälso- och sjukvårdsåtgärd kan utföras som egenvård. I andra stycket regleras att utförandet av egenvård inte faller inom tillämpningsområdet för hälso- och sjukvårdslagen (2017:30). Även detta utgör en kodifiering av vad som generellt anses gälla och inne- bär inte någon ändring i sak. De delar som hälso- och sjukvården ansvarar för och som utförs av hälso- och sjukvårdspersonal, exem- pelvis bedömning, planering och uppföljning, omfattas dock av det regelverk som gäller för hälso- och sjukvården. Vem som får göra en egenvårdsbedömning I paragrafen, som behandlats i avsnitt 9.4.4, regleras vem som får göra en egenvårdsbedömning. En bedömning av om en hälso- och sjukvårdsåtgärd kan utföras som egenvård får enligt bestämmelsen endast göras av behandlande legitimerad yrkesutövare inom hälso- och sjukvården. Det är viktigt att den som bedömer om en hälso- och sjukvårdsåtgärd kan utföras som egenvård har kompetens inom det område som det gäller. Att exempelvis inte göra några egenvårdsbedömningar eller att fatta be- slut inom områden som inte ligger inom det egna kompetensområ- det får dock anses följa av det yrkesansvar som åligger hälso- och sjukvårdspersonal enligt 6 kap. patientsäkerhetslagen (2010:659). En egenvårdsbedömning får inte göras av någon som inte har be- handlingskontakt med patienten. Patienten ska vara delaktig och få information I paragrafen, som behandlats i avsnitt 9.4.5, regleras att egenvårds- bedömningen ska göras i samråd med patienten och med respekt för dennes självbestämmande och integritet samt behov av trygghet och säkerhet. Bestämmelsen syftar till att synliggöra patientens roll i samband med egenvårdsbedömningen. Bestämmelser om samtycke, delaktig- het och trygghet finns även i 4 kap. och 5 kap. 1–2 §§ patientlagen (2014:821), 5 kap. 1 § 2 och 3 hälso- och sjukvårdslagen (2017:30) och 6 kap. 1 § patientsäkerhetslagen (2010:659). Att egenvårdsbedömningen ska göras med respekt för patientens självbestämmande innebär inte att patienten kan kräva att en hälso- och sjukvårdsåtgärd ska bedömas kunna utföras som egenvård om den som ansvarar för att göra egenvårdsbedömningen anser att detta skulle vara oförenligt med kravet på god vård. Paragrafen, som behandlats i avsnitt 9.4.5, kompletterar de regler om information som finns i 3 kap. patientlagen. I bestämmelsen regleras att patienten ska få den information som behövs för att han eller hon ska kunna utöva sitt självbestämmande. Detta innebär exempelvis information om vad det innebär att en åtgärd utförs som egenvård, vilka eventuella risker som kan vara förknippade med utförandet av åtgärden och vilka alternativ som finns till att åtgärden utförs som egenvård. I bestämmelsen regleras också när informationen ska ges, det vill säga i samband med bedömningen och inte efteråt. I första stycket regleras att information till patienten ska ges på det sätt som framgår av 3 kap. 6–7 §§ patientlagen (2014:821). Enligt dessa bestämmelser ska informationen bland annat anpassas till mot- tagarens individuella förutsättningar och den som ger informationen ska så långt som möjligt försäkra sig om att mottagaren har förstått innehållet i och betydelsen av den lämnade informationen. I andra stycket upplyses om att reglering om vilken information som en patient ska få även finns i 3 kap. patientlagen. I paragrafen, som behandlas i avsnitt 9.4.7, regleras vad som ska be- aktas vid egenvårdsbedömningen. I första stycket regleras vad som generellt ska beaktas vid bedöm- ningen av om en hälso- och sjukvårdsåtgärd kan utföras som egen- vård, det vill säga oavsett om åtgärden ska utföras av den enskilde själv eller med hjälp av någon annan, så som en anhörig eller någon som gör det inom ramen för sin yrkesutövning. En hälso- och sjukvårdsåtgärd får endast bedömas som egenvård om det är förenligt med kravet på god vård. Utgångspunkten vid be- dömningen ska vara patientsäkerheten. Detta innebär bland annat att patientens behov av trygghet, kontinuitet och säkerhet ska beaktas (se 5 kap. 1 § 2 hälso- och sjukvårdslagen).1 Det innebär också att bedömningen ska överensstämma med hälso- och sjukvårdens skyl- dighet att ge en sakkunnig och omsorgsfull vård i enlighet med ve- tenskap och beprövad erfarenhet (se 6 kap. 1 § patientsäkerhetslagen och 1 kap. 7 § patientlagen). Att en hälso- och sjukvårdsåtgärd endast får bedömas kunna ut- föras som egenvård om det är förenligt med kravet på god vård in- nebär att samtliga omständigheter av betydelse ska beaktas. Vid be- dömningen ska hänsyn bland annat tas till patientens individuella förutsättningar och livssituation, exempelvis patientens önskemål, fysiska och psykiska hälsa och levnadsförhållanden. Hänsyn ska också tas till hälso- och sjukvårdsåtgärdens art, exempelvis om åt- gärden är svår att utföra på ett korrekt sätt. Hänsyn ska även tas till vilka följder som ett felaktigt utförande skulle kunna få för patien- ten. Detta är självklara delar i en bedömning som ska göras med ut- gångspunkt i patientsäkerhetsöverväganden. I andra stycket regleras vad som särskilt ska beaktas när patienten behöver få hjälp att utföra egenvården. I första punkten framgår att det särskilt ska beaktas förutsätt- ningarna för patienten att vara delaktig i utförandet, praktiskt eller genom instruktioner. En särskilt omsorgsfull bedömning ska således göras i dessa fall. En sammantagen bedömning behöver göras utifrån patientsäkerhetsöverväganden i det enskilda fallet. 15 kap. 1 § 2 hälso- och sjukvårdalgen (2017:30). I andra punkten regleras att det i bedömningen särskilt ska beak- tas i vilken utsträckning det är möjligt att, med de som ska hjälpa patienten med egenvården, utbyta information om ordinationer och andra omständigheter som är nödvändigt för att hjälp med egenvår- den ska kunna ges på ett tryggt och säkert sätt. Att de som ska hjälpa patienten med egenvården har den information som behövs är av stor betydelse för möjligheten att kunna utföra åtgärderna på ett sätt som är tryggt och säkert för den patienten. Lagen om egenvård innehåller inte någon bestämmelse som möj- liggör för hälso- och sjukvården att utan patientens samtycke lämna information till personer som ska hjälpa patienten med egenvården. Om patienten inte samtycker till att de som ska hjälpa till med egen- vården får nödvändig information om åtgärden och hur den ska ut- föras kan detta dock utgöra ett hinder mot att bedöma att åtgärden kan utföras som egenvård, om den behandlande legitimerade yrkes- utövaren inom hälso- och sjukvården bedömer att detta påverkar möjligheten att kunna utföra egenvården på ett tryggt och säkert sätt. I tredje stycket regleras att när patienten behöver hjälp att utföra åtgärden av någon som gör det i sin yrkesutövning, kan en hälso- och sjukvårdsåtgärd endast bedömas kunna utföras som egenvård om samverkan först har skett med ansvarig befattningshavare hos dennes arbetsgivare. Formerna för samverkan, vem som ansvarar för denna och vad denna ska innehålla framgår av 3 kap. 1 §. När patienten behöver hjälp att utföra egenvården av någon som gör det i sin yrkesutövning Kapitlet innehåller bestämmelser om vad som gäller när patienten behöver hjälp att utföra egenvården av någon som gör det i sin yrkes- utövning. Paragrafen, som behandlas i avsnitt 9.4.8, avser samverkan med ak- törer utanför hälso- och sjukvården i situationer då patienten behö- ver få hjälp med utförandet av någon som gör det inom ramen för sin yrkesutövning. I första stycket regleras att den som är ansvarig för egenvårds- bedömningen ansvarar för att samverkan sker med ansvarig befatt- ningshavare hos arbetsgivaren för de som ska hjälpa den enskilde med egenvården. Detta kan vara exempelvis ansvarig nämnd inom , ansvarig befattningshavare inom en enskild verksam- het eller egna arbetsgivare för personliga assistenter. I andra stycket regleras vad samverkan ska omfatta. Där anges att samverkan ska ha den form och omfattning som krävs för att en be- dömning enligt 2 kap. 4 § ska kunna göras och för att en åtgärd som bedömts som egenvård ska kunna utföras på ett sätt som är tryggt och säkert för patienten. Samverkan ska dock alltid omfatta vad som framgår i punkterna 1–5. Skriftlig planering för egenvården Paragrafen, som behandlas i avsnitt 9.4.9, handlar om skriftlig plane- ring av egenvården. I paragrafen anges att en skriftlig planering för egenvården ska göras om patienten behöver få hjälp med utförandet av någon som gör detta inom ramen för sin yrkesutövning. En sådan planering behöver inte göras om det med hänsyn till åtgärdens art är uppenbart obehövligt. Med detta avses egenvårdsåtgärder som är mycket basala och där det inte finns någon egentlig risk förknippad med ett eventuellt felaktigt utförande. Den skriftliga planeringen utgör inte en egentlig del av den sam- verkan som ska ske enligt 3 kap. 1 § utan planeringen ska beskriva förutsättningarna för egenvården, det vill säga hur hälso- och sjuk- vården bedömer att egenvården ska utföras, samt beskriva vad hälso- och sjukvården ska tillhandahålla för att egenvården ska kunna utfö- ras på ett sätt som är tryggt och säkert för den enskilde. Avseende viss information som ska anges i den skriftliga planeringen kan det dock vara nödvändigt för hälso- och sjukvården att först samråda med an- svarig befattningshavare i den verksamhet som ska utföra egenvården. Det är den som ansvarar för egenvårdsbedömningen enligt 2 kap. 1 § som ansvarar för att upprätta en skriftlig planering. Vad planeringen ska innehålla regleras i 3 kap. 3 §. Den skriftliga planeringen avser detaljerna för egenvården och formerna för denna. Denna planering är inte att jämställa med sådana individuella planeringar som ska göras enligt 16 kap. 14 § hälso- och sjukvårdslagen (2017:30), 2 kap. 7 § socialtjänstlagen (2001:453) eller 10 § lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktions- hindrade. En skriftlig planering om egenvård kan dock vara en del av en sådan individuell planering. I paragrafen, som behandlas i avsnitt 9.4.9, regleras vad den skriftliga planeringen enligt 3 kap. 2 § ska innehålla. Den skriftliga planeringen ska ha den omfattning som krävs för att egenvården ska kunna utföras på ett sätt som är tryggt och säkert för patienten. Av planeringen ska det dock alltid framgå vad som anges i punkterna 1–7. Den skriftliga planeringen ska överlämnas till patienten och till ansvarig befattningshavare hos arbetsgivaren för den som ska hjälpa den enskilde med egenvården, om inte bestämmelser om sekretess och tystnadsplikt hindrar detta. Paragrafen, som behandlas i avsnitt 9.4.10 reglerar vad som ska do- kumenteras i patientens journal när patienten behöver hjälp med ut- förandet av egenvården av någon som gör det inom ramen för sin yrkesutövning. Bestämmelsen kompletterar vad som i övrigt gäller enligt patientdatalagen (2008:355). Ansvar för instruktion och rådgivning