sou · H9B327 · 2022-01-01 00:00:00 — Avsikten var däremot inte att ändra bestämmelsernas tillämpningsområde. Vid sin granskning av förslaget angav Lagrådet att det, i enlighet med vad i olika sammanhang har uttalat, är önskvärt om ordet ras kan undvikas i författningar, men att frågan är komplicerad. När det gäller den lagtekniska utformningen föreslogs i remissen att bestämmelsen om hets mot folkgrupp skulle ändras så att det straff- rättsliga ansvaret skulle gälla den som i ett meddelande hotar eller uttrycker missaktning för en folkgrupp eller annan sådan grupp av personer ”på ett sätt som ger uttryck för en föreställning om ras” (jfr den gällande lydelsen där ansvaret gäller den som hotar eller uttrycker missaktning med anspelning på ras). Lagrådet avstyrkte förslaget framför allt med hänvisning till att lagändringarna lagtekniskt var utformade så att de skulle medföra ett sämre skydd för utsatta grupper. Lagrådet ansåg bl.a. att den föreslagna utformningen skulle innebära att det behöver utredas vilken uppfattning gärningsmannen har i frågan om människor kan delas in i raser. I propositionen gjorde regeringen bedömningen att det inte kunde uteslutas att förslaget skulle riskera att försvaga det straffrättsliga skyddet för någon skyddad grupp och att det därför saknades för- utsättningar att ersätta ordet ras i de straffrättsliga bestämmelser där det förekommer. framhölls att användningen av ordet i de aktuella bestämmelserna inte innebär att lagstiftningen utgår från att människor kan delas in i raser och att lagens budskap, som även Lag- rådet framhållit, är att en sådan indelning inte är försvarbar och därför ska motverkas straffrättsligt.40 2017/18:59 s. 32 ff. och 111 ff. Hets mot folkgrupp som tryck- eller yttrandefrihetsbrott Hets mot folkgrupp upptas i tryckfrihetsförordningens brottskata- log och kan därför utgöra tryck- eller yttrandefrihetsbrott om gär- ningen begås i en av mediegrundlagarna skyddad framställning. I avsnitt 6.4 redogörs allmänt för tryck- och yttrandefrihetsbrott och då bl.a. för det s.k. ensamansvaret. Justitiekanslerns praxis som gäller tryck- och yttrandefrihetsbrottet hets mot folkgrupp är omfattande.41 I 7 kap. 6 § tryckfrihetsförordningen finns en särskild brotts- beskrivning för tryckfrihetsbrottet, och därmed även yttrandefri- hetsbrottet, hets mot folkgrupp. Den måste vara uppfylld för ansvar enligt mediegrundlagarna, men motsvarar vad som gäller enligt 16 kap. De grundläggande, objektiva, förutsättningarna för ansvar enligt mediegrundlagarna är alltså desamma som för ansvar enligt . Vad gäller förutsättningarna för personligt ansvar finns det där- emot en skillnad. Som nämns i avsnitt 6.4 ska den som är ansvarig för en framställning enligt mediegrundlagarna anses ha haft känne- dom om innehållet i den (8 kap. 14 § tryckfrihetsförordningen och 9 § yttrandefrihetsgrundlagen). Den ansvarige personen anses därmed – förutom under alldeles speciella omständigheter – ha haft uppsåt i förhållande till innehållet (se rättsfallet NJA 1991 s. 155). Det finns även andra skillnader vid bedömningen av ansvar för hets mot folkgrupp när denna görs utifrån mediegrundlagarna jäm- fört med . Mediegrundlagarna innehåller som framgått den s.k. instruktionen, som är avsedd att inskärpa tryck- och ytt- randefrihetens betydelse och som är direkt riktad till rättstillämparen (1 kap. 10 § tryckfrihetsförordningen och 1 kap. 15 § yttrandefri- hetsgrundlagen) och yttrandefriheten har ansetts ha ett särskilt starkt skydd på det grundlagsskyddade området. har i rättsfallet NJA 1976 s. 150 gjort vissa principiella uttalanden om vad som kan beaktas vid bedömningen av om ett yttrande är brottsligt som hets mot folkgrupp enligt tryck- frihetsförordningen. Av rättsfallet framgår att ett tryckfrihetsbrott fullbordas i och med att den tryckta skrift som innehåller det otillåtna yttrandet ges ut. Härutöver tydliggörs att bedömningen av 41Beslut som Justitiekanslern bedömer vara av allmänt intresse () finns tillgäng- liga på webbplatsen . I SOU 2019:27 redovisas i bilaga 4 en sammanställning över ett stort antal beslut som gäller hets mot folkgrupp avseende symboler. Flera av dem gäller publiceringar på internet. om ett tryckfrihetsbrott begåtts ska begränsas till en enskild skrift. Yttranden, som förekommer i skilda skrifter, kan alltså inte anses utgöra ett (enda) brott i tryckfrihetsförordningens mening. Vid be- dömningen av om ett yttrande i en skrift är brottsligt i tryckfrihets- förordningens mening kan man därmed inte ta hänsyn till vad som yttrats i en annan, senare utgiven skrift. Däremot kan flera särskilda avsnitt i en och samma skrift konstituera ett tryckfrihetsbrott när de sammanställs med varandra, även om varje avsnitt sett för sig inte är brottsligt. Härutöver kan uppgifter som getts spridning i en eller flera tidigare utgivna skrifter beaktas vid bedömningen. När gjorde dessa uttalanden fanns inte yttrandefrihetsgrund- lagen. Uttalandena får dock anses ha bäring även på den grundlagens tillämpningsområde, innebärande att t.ex. varje tv- eller radiopro- gram ska bedömas för sig. Det framgår även av Justitiekanslerns praxis att det vid bedömningen av om ett yttrande är straffbart som tryck- eller yttrandefrihetsbrottet hets mot folkgrupp inte är möjligt att beakta omständigheter som ligger utanför den framställning, t.ex. viss skrift, som är föremål för prövning. Även vid en prövning av hets mot folkgrupp enligt mediegrund- lagarna måste hänsyn tas till och de principer och bedömningar som har utvecklat i sin praxis. Vid denna bedömning kan, utöver meddelandets innehåll, behöva beaktas vem det riktar sig till, dess syfte och i vilket sammanhang det sprids, se mer i nästa avsnitt. Här kan avslutningsvis nämnas att det på olika håll framhållits att mediegrundlagarna indirekt kan ge ett visst skydd även för yttranden som faller utanför deras tillämpningsområde, bl.a. genom vad som brukar kallas mediegrundlagarnas paraplyeffekt. Ett skäl för att ytt- randen på så sätt skulle ges ett starkare skydd än vad som annars skulle vara fallet är i huvudsak att det kan framstå som meningslöst att ingripa mot ett yttrande som faller utanför mediegrundlagarnas tillämpningsområde, om samma yttrande kan spridas straffritt genom ett grundlagsskyddat medium.42 42Se SOU 2019:27 s. 56 ff. och där gjorda hänvisningar. skydd av yttrandefriheten och hets mot folkgrupp Även i skyddas yttrandefriheten (artikel 10). Var och en har således rätt till yttrandefrihet. Denna rätt sägs inne- fatta åsiktsfrihet samt frihet att ta emot och sprida uppgifter och tankar utan offentlig myndighets inblandning. Det görs inte någon skillnad mellan olika former och uttryckssätt. Utövandet av rättig- heten får inte underkastas andra inskränkningar än sådana som är föreskrivna i lag och som i ett demokratiskt samhälle är nödvändiga med hänsyn till bl.a. den allmänna säkerheten och förebyggande av oordning eller brott. har i ett antal rättsfall framhållit betydelsen av yttrandefriheten i politiska sammanhang. Yttrandefriheten omfattar rätten att framföra också sådan information och sådana åsikter och tankar som kränker, chockerar eller stör. Det saknar betydelse om åsikterna kan förknippas med värderingar som tar avstånd från dem som är gängse i samhället. Yttrandefriheten omfattar även rätten att ge uttryck för åsikter genom att bära eller visa kläder och symboler.43 Undantag från yttrandefriheten måste enligt konventionen ges en restriktiv tolkning och behovet av inskränkningar ska redovisas på ett övertygande sätt. Konventionsstaterna har dock i allmänhet en viss frihet vid reglering av yttrandefriheten, särskilt när det gäller sådant som kan kränka djupt personliga uppfattningar i moralfrågor eller religionsfrågor. Bestämmelserna om hets mot folkgrupp innebär en inskränkning i skyddet för yttrandefriheten enligt både regeringsformen och . Det får anses klarlagt att be- stämmelse om hets mot folkgrupp principiellt sett har ett sådant legitimt syfte som anges i artikel 10 i Europakonventionen.44 I varje enskilt fall måste det dock prövas om en tillämpning av bestäm- melserna strider mot grundlag eller mot . Detta följer av rättsfallen NJA 2005 s. 805, NJA 2006 s. 467 och NJA 2007 s. 805. Av rättsfallen framgår sammanfattningsvis att prövningen av en inskränkning i yttrandefriheten bör göras med tillämpning av de principer och bedömningar som har utvecklat i 43Se hänvisningar till avgöranden i rättsfallen NJA 2005 s. 805, NJA 2006 s. 467 och NJA 2007 s. 805. 44Se dom i målet Vejdeland och andra mot , 1813/07. Det framgår också att bestämmelserna om hets mot folk- grupp i vissa fall ska tolkas mer restriktivt än vad de svenska för- arbetena ger vid handen för att tillämpningen ska vara förenlig med . Det ska göras en prövning av om en inskränk- ning i någons rättighet att sprida det åtalade meddelandet är nödvändig i ett demokratiskt samhälle. Inskränkningen måste vara proportio- nerlig till det legitima ändamål som ska tillgodoses av inskränk- ningen, nämligen intresset av att skydda en viss grupp. Bedömningen måste göras utifrån de konkreta omständigheterna i det enskilda fallet och särskild vikt ska läggas vid innehållet i yttrandet och syftet med det, till vem eller vilka yttrandet riktar sig samt i vilket samman- hang och i vilken egenskap någon sprider yttrandet. har i det senare rättsfallet NJA 2012 s. 400 klargjort att frågan om en fällande dom skulle komma i konflikt med skyddet för yttrandefriheten i första hand bör prövas enligt bestäm- melserna i 2 kap. regeringsformen.45 Först om en fällande dom efter en sådan prövning inte bedöms komma i konflikt med skyddet för yttrandefriheten enligt regeringsformen finns det anledning att gå vidare till en prövning enligt . Något om Utredningen om rasistiska symboler Regeringen beslutade att låta en särskild utredare se över den straffrättsliga regleringen i fråga om rasistiska och liknande sym- boler och vid behov föreslå förändringar. I uppdraget ingick att göra en genomgång av praxis avseende hur straffansvaret för hets mot folk- grupp har tillämpats i fråga om symboler. I kommittédirektiven angavs som en bakgrund att extremistiska organisationer, framför allt inom vit makt-miljön, tagit allt större plats i det offentliga rummet och att detta aktualiserat en debatt om tillämpningsområdet för kriminaliseringen av hets mot folkgrupp, liksom om hur bärandet av rasistiska och liknande sym- 45En sådan prövning bör göras i flera steg med utgångspunkt i bestämmelserna i 2 kap. 20, 21 och 23 §§ regeringsformen. Den första frågan är då om en fällande dom över huvud taget skulle innebära en begränsning i yttrande- och informationsfriheten. Om så är fallet är nästa fråga om begränsningen har skett genom lag och huruvida begränsningen tillgodoser ändamål som är godtagbara i ett demokratiskt samhälle, varvid det ska undersökas om det finns stöd för begränsningen i 2 kap. 23 §. Om svaret på den frågan är ja, är frågan om begränsningen går utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som har föranlett den eller om den sträcker sig så långt att den utgör ett hot mot den fria åsiktsbildningen såsom en av folk- styrelsens grundvalar. boler bör bedömas straffrättsligt. Vidare framhölls att en förutsätt- ning för ett väl fungerande, tryggt och demokratiskt samhälle är att det finns möjligheter att motverka hatbrott, något som förutsätter att lagstiftningen, t.ex. om hets mot folkgrupp, är ändamålsenligt ut- formad samt att det är viktigt att lagstiftningen effektivt kan mot- verka sådana rasistiska och liknande uttryck som lagstiftningen om hets mot folkgrupp tar sikte på, även i de fall där uttrycken består i användning av symboler. I betänkandet Rasistiska symboler. Praxisgenomgång och analys (SOU 2019:27) presenterar utredningen resultaten av den genomgång av praxis från de senaste drygt 20 åren som gjorts (cirka 130 domar, varav ett femtontal avser tryck- eller yttrandefrihetsbrottet, och cirka 120 beslut från Justitiekanslern). Utifrån genomgången görs bedömningen att den nuvarande straffrättsliga regleringen i fråga om rasistiska och liknande symboler är ändamålsenligt utformad. Vidare anges i betänkandet att bestämmelserna om hets mot folkgrupp redan har ett vidsträckt tillämpningsområde och att det står klart att symboler kan omfattas av bestämmelserna. Med undantag för rena bevisfrågor, t.ex. om den tilltalade spridit en viss symbol, konstateras att de allra flesta åtal för spridande av rasistiska och liknande sym- boler lett till fällande dom. Det befintliga straffbara området bedöms således tillräckligt och utredningen lämnar därför inte något för- fattningsförslag. Det finns, utöver hets mot folkgrupp, åtskilliga andra straffbestäm- melser som direkt eller indirekt tar sikte på eller annars skulle kunna tillämpas på handlingar som har rasistiska inslag och som kan före- komma i organiserad form. I det följande redogörs kortfattat för några sådana bestämmelser och för ett par s.k. straffskärpnings- grunder som kan ha betydelse i sammanhanget. Det rör sig om ett urval av bestämmelser. Även andra brott – såsom mord, misshandel, bedrägeri osv. – kan naturligtvis ha rasistiska inslag. I princip vilket brott som helst kan också, vid sidan av hets mot folkgrupp och olaga diskriminering, vara ett hatbrott. Avslutningsvis sägs därför något om begreppet hatbrott. Flera av de andra brott som beskrivs är även tryck- och yttrandefrihetsbrott. Den som hotar någon annan med brottslig gärning på ett sätt som är ägnat att hos den hotade framkalla allvarlig rädsla för egen eller annans säkerhet till person, egendom, frihet eller frid, döms för olaga hot (4 kap. 5 § ). Det är alltså tillräckligt att hotet är ägnat att hos den hotade framkalla allvarlig rädsla för att hotet ska verkställas. I detta ligger att man särskilt fäster avseende vid hur situationen har tett sig från den hotades synpunkt. I samband med den i avsnitt 6.3 nämnda reformen in- fördes grovt olaga hot som en särskild brottsbeteckning. infördes s.k. kvalifikationsgrunder i bestämmelsen. ska vid bedömningen av om ett olaga hot är grovt särskilt beaktas om hotet påtagligt har förstärkts med hjälp av vapen, sprängämne eller vapen- attrapp eller genom anspelning på ett våldskapital eller annars har varit av allvarligt slag eller om gärningen annars har varit av särskilt hänsynslös eller farlig art.46 Med våldskapital menas en förmåga och beredskap inom en kriminell gruppering att begå allvarligare vålds- brott eller andra brott som kan medföra fara för liv och hälsa. En anspelning på våldskapital kan bestå i en uttrycklig verbal hänvisning till en kriminell gruppering eller dess våldsamhet. Det kan också röra sig om ett budskap som inte är verbalt, t.ex. att gärningsmannen i hotsituationen bär en viss organisations symbol. Det behöver inte handla om ett faktiskt existerande våldskapital. Avgörande är att det framstår som att gärningsmannen tillhör eller upp av en grup- pering som kan och är beredd att använda våld för att uppnå sina syften.47 I samband med reform kriminaliserades som nämnts även försök, förberedelse och stämpling till grovt olaga hot. hot är straffbart som tryck- och yttrandefrihetsbrott (7 kap. 2 § tryckfrihetsförordningen och 5 kap. 1 § yttrandefrihets- grundlagen). 46Motsvarande kvalifikationsgrunder infördes bl.a. i bestämmelserna om olaga tvång, utpress- ning och våld eller hot mot tjänsteman i 4 kap. 4 §, 9 kap. 4 § och 17 kap. 1 § . 2015/16:113 s. 65 och 83 f. Även den som fysiskt antastar någon annan eller utsätter någon annan för störande kontakter eller annat hänsynslöst agerande kan, om gärningen är ägnad att kränka den utsattes frid på ett kännbart sätt, hållas straffrättsligt ansvarig, men då för ofredande (4 kap. 7 § ). Straffbestämmelser som avser ärekränkningsbrotten förtal och föro- lämpning finns i 5 kap. 1–3 §§ . Den som utpekar någon som brottslig eller klandervärd i sitt levnadssätt eller som på något annat sätt lämnar en uppgift som är ägnad att utsätta denne för andras missaktning döms för förtal. Om den som lämnat uppgiften var skyldig att uttala sig eller om det annars med hänsyn till omständigheterna var försvarligt att lämna uppgift i saken, ska det dock inte dömas till ansvar ifall han eller hon kan visa att uppgiften var sann eller att det fanns skälig grund för den (5 kap. 1 § ). Om brottet är att anse som grovt döms för grovt förtal (5 kap. 2 § ). Vid bedömningen av om ett förtals- brott är grovt ska det särskilt beaktas om gärningen med hänsyn till uppgiftens innehåll eller sättet för eller omfattningen av spridningen eller annars var ägnad att medföra allvarlig skada. För förtalsbrottet förutsätts att den nedsättande uppgiften lämnas till någon annan per- son än den ärekränkte. Den som i stället, på annat sätt, riktar beskyllning, nedsättande uttalande eller förödmjukande beteende mot någon annan döms, om gärningen är ägnad att kränka den andres självkänsla eller värdighet, för förolämpning (5 kap. 3 § ). Det som är utmärkande för förolämpningsbrottet – till skillnad från förtalsbrottet – är att uttalandet ska ha riktats till den berörda personen själv. I rättsfallet NJA 1989 s. 374 bedömde att uttalandet ”jävla svartskalle” hade syftat till och var ägnat att kränka målsägandens självkänsla. Uttalandet bedömdes därför som förolämpning.48 Bestämmelsen om förolämpning förtydligades och modernisera- des i samband med en reform , som syftade till att stärka det straffrättsliga skyddet för den personliga integriteten (och anpassa 48Jfr däremot ”Kommentaren på Facebook” Högsta domstolens avgörande i mål B 5987-19. det till teknik- och samhällsutvecklingen, bl.a. på internet).49 I pro- positionen konstaterades med hänvisning till det nämnda rätts- fallet att det, såsom förolämpningsbrottet hade utvecklats i praxis och doktrin, kunde sägas ha skett en viss förskjutning så att det som skyddas kan sägas vara angrepp på någons självkänsla (och inte ära som var fallet tidigare). En sådan förskjutning borde återspeglas i lagtexten och förolämpningsbrottet utformas så att det skyddar en- skildas självkänsla och värdighet. Med en sådan utformning tydliggörs att inte alla uttalanden som syftar till att förarga eller reta upp någon omfattas av straffansvar utan det bör i stället krävas att uttalandet på ett mer personligt plan kan träffa den angripne. Så kan t.ex. vara fallet om uttalandet anspelar på en persons etniska ursprung, sexuella läggning, könstillhörighet eller på något sär- präglat drag i utseendet Förtal, grovt förtal och förolämpning är i princip s.k. målsägande- brott. Huvudregeln beträffande dessa brott är att målsäganden är hänvisad till att väcka enskilt åtal. Under förutsättning att målsägan- den är eller anger brottet till åtal får, enligt 5 kap. 5 § , allmänt åtal dock väckas om det är påkallat från allmän synpunkt och åtalet avser förtal och grovt förtal eller förolämpning mot någon med anspelning på hans eller hennes ras, hudfärg, natio- nella eller etniska ursprung, trosbekännelse, sexuella läggning eller könsöverskridande identitet eller uttryck. Såväl förtal som förolämpning kan utgöra tryck- och yttrande- frihetsbrott (7 kap. 3 och 4 §§ tryckfrihetsförordningen och 5 kap. 1 § yttrandefrihetsgrundlagen). Den som förstör eller skadar egendom till men för någon annans rätt till den döms för skadegörelse (12 kap. 1 § ). Om brottet är att anse som grovt, döms för grov skadegörelse (12 kap. 3 § brotts- balken). 49Ett starkt straffrättsligt skydd för den personliga integriteten (prop. 2016/17:222) s. 72 ff. Även straffbestämmelserna om olaga hot och ofredande förtydligades och moderniserades. justerades de omständigheter som särskilt ska beaktas vid bedömningen av om ett förtalsbrott är grovt, så att det tydliggjordes att även sättet för spridningen särskilt ska beaktas vid den bedömningen. I samband med en reform kompletterades bestämmelsen om grovt brott med en kvalifikationsgrund som anger att det vid bedömningen av om brottet är grovt särskilt ska beaktas om gär- ningen har varit av särskilt hänsynslös art. Syftet var att integritets- kränkande inslag skulle få större genomslag vid bedömningen än vad som var fallet. Vid bedömningen av om brottet är grovt ska det numera särskilt beaktas om gärningen har medfört betydande fara för någons liv eller hälsa, om skadan drabbat sak av stor kulturell eller ekonomisk betydelse eller annars är synnerligen kännbar eller om gärningen varit av särskilt hänsynslös art. Även ett handlande som orsakat skada av mindre omfattning eller jämförelsevis lägre värde kan alltså i och för sig vara att bedöma som grov skadegörelse, om övriga omständigheter vid brottet talar för det. Exempel på detta kan vara att någon i uppenbart trakasserande syfte avsiktligt skadar egendom eller att någon förstör någon annans hem.50 Försök och förberedelse till samt underlåtenhet att avslöja eller förhindra grov skadegörelse är straffbart, liksom försök till skade- görelse av den s.k. normalgraden. Även straffbestämmelsen om uppvigling i 16 kap. 5 § har nämnts när frågan om ett förbud mot rasistiska organisationer har övervägts i lagstiftningssammanhang. I den proposition som föregick ratificeringen av rasdiskrimineringskonventionen uttalades att uppvigling till straffbar rasdiskriminering kan beivras med stöd av uppviglingsbestämmelsen i brottsbalken.51 Den som muntligen inför menighet eller folksamling, i skrift som sprids eller utlämnas för spridning eller i annat meddelande till all- mänheten uppmanar eller annars söker förleda till brottslig gärning, svikande av medborgerlig skyldighet eller ohörsamhet mot myndig- het, döms för uppvigling. Är brottet grovt kan dömas till längre fäng- elsestraff. Som en försvårande omständighet anges att gärningsmannen sökt förleda till ett allvarligt brott, men även andra omständigheter kan beaktas och en helhetsbedömning ska göras (16 kap. 5 § brotts- balken). 50Grovt fordringsbedrägeri och andra förmögenhetsbrott (prop. 2016/17:131) s. 106 För straffansvar förutsätts att brottet sker i någon typ av med- delande som riktas till allmänheten, vilket innebär ett krav på att meddelandet riktar sig till en krets som inte är både liten och sluten. Uttalanden på internet kan, beroende på de närmare om- ständigheterna, uppfylla detta offentlighetsrekvisit. Den brottsliga gärningen består i att uppmana eller på annat sätt söka förleda till brottslig gärning, svikande av medborgerlig skyldighet eller ohörsam- het mot myndighet. Ett prisande av brottsliga gärningar kan vara en sådan uppmaning till brott som avses i bestämmelsen.52 Uppvigling kan utgöra tryck- och yttrandefrihetsbrott (7 kap. 5 § tryckfrihetsförordningen och 5 kap. 1 § yttrandefrihetsgrundlagen). En näringsidkare som i sin verksamhet diskriminerar någon på grund av ras, hudfärg, nationellt eller etniskt ursprung, trosbekännelse, sexuell läggning eller könsöverskridande identitet eller uttryck genom att inte gå personen till handa på de villkor som näringsidkaren i sin verksamhet tillämpar i förhållande till andra döms för olaga diskrimi- nering (16 kap. 9 § ). Vad som sägs i bestämmelsen om en näringsidkare tillämpas också på den som är anställd i närings- verksamhet eller annars handlar på en näringsidkares vägnar samt på den som är anställd i allmän tjänst eller har allmänt uppdrag. För olaga diskriminering döms även en anordnare av allmän sammankomst eller offentlig tillställning och medhjälpare till sådan anordnare, om han eller hon diskriminerar någon på någon av dessa grunder genom att vägra personen tillträde till sammankomsten eller tillställningen på de villkor som gäller för andra. Straffbestämmelsen om olaga diskriminering har sin bakgrund i rasdiskrimineringskonventionen. Även om brottet har ärekränkande inslag har det nära anknytning till brottet hets mot folkgrupp.53 De grupper som skyddas är också desamma, men till skillnad från bestämmelsen om hets mot folk- grupp skyddar bestämmelsen om olaga diskriminering direkt de en- skilda individer som tillhör någon av de angivna grupperna.