sou · H9B327 · 2022-01-01 00:00:00 — En rasistisk organisation kan nämligen oförtjänt komma att uppfattas som godkänd av samhället i fall då inget rättsligt förfarande inleds eller, om så sker, detta inte leder till fällande dom. Ytterligare en aspekt är att det är svårt att utforma straffbestämmelser av den typ utredningen föreslår utan att eftersätta grundläggande rätts- säkerhetskrav vad gäller förutsebarhet och avgränsning av det straffbara området. Som påpekats från ett flertal remissinstanser finns det i en rad hänseenden betydande osäkerhet om den närmare innebörden av de före- slagna straffbestämmelserna. Osäkerheten gäller både vilka samman- slutningar som bestämmelsen är tillämplig på och vilken befattning med sammanslutningen som är avsedd att medföra ansvar. Eftersom de före- slagna straffbestämmelserna för med sig en inskränkning av den grund- lagsfästa föreningsfriheten talar vad som har sagts med särskild styrka mot att genomföra förslaget. I enlighet med regeringens bedömning i propositionen infördes alltså inte några straffbestämmelser om organiserad rasism.19 Kommittén om straffansvar för organiserad brottslighet, m.m. Frågan om ett förbud mot rasistiska organisationer har också berörts av Kommittén om straffansvar för organiserad brottslighet, m.m. inom ramen för ett uppdrag att utreda frågor om straffansvar för delta- gande i organisationer som sysslar med brottslig verksamhet. Kom- mittén, som var parlamentariskt sammansatt och tillsattes , hade som en av sina huvuduppgifter att överväga om det borde in- föras ett straffansvar för aktivt deltagande i en sammanslutning som har brottslighet som ett väsentligt inslag i sin verksamhet.20 I kommittédirektiven angavs att sådant aktivt deltagande kunde bestå i exempelvis finansiering av verksamheten, upplåtelse av lokal till sammanslutningen eller aktivt stöd på annat sätt. Däremot av- visades i direktiven tanken på att, som i en del andra länder, införa straffansvar för själva medlemskapet i vissa organisationer. Enligt direktiven skulle en sådan kriminalisering utgöra ett alltför stort in- grepp i föreningsfriheten och dessutom skulle den kunna komma att träffa förfaranden som helt saknar straffvärde. 19Åtgärder mot rasistisk brottslighet och etnisk diskriminering i arbetslivet (prop. 1993/94:101) s. 24 f. 20Kommittén bestod av hovrättslagmannen och åtta ledamöter med huvud- sakligen parlamentarisk bakgrund. Kommittén tog i ett särskilt avsnitt upp frågan om ett regelrätt förbud borde införas mot vissa typer av organisationer, framför allt rasistiska organisationer, trots att den frågan inte berördes i direk- tiven. I den delen gjordes bedömningen att de argument som tidigare förts fram mot ett organisationsförbud fortfarande hade stark bär- kraft. Ett förbud skulle, enligt kommittén, med hänsyn till den lös- liga struktur som många av de rasistiska grupperingarna har och till den lätthet med vilken en organisation kan ombildas vara mycket svårt att upprätthålla. Det fanns därmed en klar risk för havererade rättsprocesser som i värsta fall kunde dra löjets skimmer över lag- stiftningen och rättsväsendet. Att förbjuda själva existensen av en rasistisk organisation var, enligt kommittén, varken lämpligt eller effektivt.21 När det gäller frågan om det borde införas ett straffansvar för aktivt deltagande i en sammanslutning som har brottslighet som väsentligt inslag i sin verksamhet konstaterade kommittén (i sin helhet) att ett grundläggande krav som måste ställas på en kriminali- sering är att den endast avser straffvärda förfaranden. Av detta krav följde, enligt kommittén, att det inte kan komma i fråga att straff- belägga allt deltagande i eller stöd till sammanslutningar där det före- kommer brottslighet. Enligt kommittén kunde diskussionen om ett utvidgat straffansvar därför begränsas till att avse den som intar en ledande ställning inom en sammanslutning där det förekommer all- varlig brottslig verksamhet och som underlåter att utnyttja sitt in- flytande över verksamheten för att motverka lagöverträdelserna samt den som genom ekonomiskt bidrag eller på annat sätt lämnar ett inte obetydligt stöd till en sådan sammanslutning. Som underlag för övervägandena utarbetade kommittén en kon- kret modell för en utvidgning av det kriminaliserade området. Enligt denna modell skulle straffbestämmelser kunna tas in i (ny 23 kap. 6 a §) och ges följande lydelse. Den som i ledande ställning inom en sammanslutning, där allvarlig brotts- lig verksamhet förekommer, underlåter att göra vad som skäligen kan begäras för att verksamheten skall upphöra, döms för underlåtenhet att hindra brottslig verksamhet till fängelse i högst eller, om brottet är ringa, till böter. 21Organiserad brottslighet, hets mot folkgrupp, hets mot homosexuella, m.m. – straffansva- rets räckvidd – (SOU 2000:88) s. Den som lämnar ekonomiskt bidrag, upplåter hus, del av hus eller mark eller lämnar annat liknande stöd till en sammanslutning av sådant slag som anges i första stycket döms, om stödet inte är att anse som obe- tydligt, för främjande av brottslig verksamhet till böter eller fängelse i högst . Vad nu sagts skall dock inte gälla, om ansvar kan dömas ut enligt en annan bestämmelse i denna balk eller i annan lag eller författning. Kommitténs majoritet fann att det med hänsyn till bevis- och gräns- dragningsproblem kunde befaras att en kriminalisering i enlighet med den angivna modellen skulle visa sig vara mindre effektiv. Man kunde inte heller bortse från risken för att de diskuterade bestäm- melserna skulle kunna visa sig innebära en otillbörlig inskränkning av möjligheterna till politisk opinionsbildning. Övervägande skäl talade alltså, enligt kommitténs majoritet, för att de diskuterade straff- bestämmelserna inte borde införas. Kommitténs ordförande avgav tillsammans med tre andra leda- möter en gemensam reservation i denna del och ansåg att över- vägande skäl talade för att det kriminaliserade området borde utvid- gas i enlighet med den utarbetade modellen. Straffansvaret skulle alltså avse den som intar en ledande ställning inom en sammanslut- ning där det förekommer allvarlig brottslig verksamhet och som under- låter att utnyttja sitt inflytande över verksamheten för att motverka lagöverträdelserna samt den som genom ekonomiskt bidrag eller på annat sätt lämnar ett inte obetydligt stöd till en sådan sammanslutning. Reservanterna ansåg att straffbestämmelserna om underlåtenhet att hindra brottslig verksamhet och främjande av brottslig verk- samhet, utformade på det i modellen angivna sättet, skulle utgöra en angelägen komplettering av reglerna om medverkan, förberedelse och stämpling till brott och om underlåtenhet att avslöja eller hindra brott. Straffbestämmelserna hade förutsättningar att bli effektiva i den meningen att de skulle komma att tillämpas och leda till fällande domar och regleringen kunde anses fullt godtagbar från rättssäker- hetssynpunkt. Det fanns också skäl att anta att bestämmelserna skulle ha preventiv effekt. Det i bestämmelserna uppställda kravet på att det skulle vara fråga om en allvarlig brottslig verksamhet torde innebära att de inte skulle kunna bli tillämpliga på organisationer som visserligen begår brott, men där man knappast kan tala om all- varlig brottslig verksamhet. Enligt reservanterna fanns det inte an- ledning att slå vakt om möjlighet att bedriva politisk opinionsbild- ning genom brottslighet av mera kvalificerat slag och de ansåg därför inte att bestämmelserna skulle kunna leda till att möjligheterna att vara politiskt aktiv inskränktes på ett otillbörligt sätt.22 I den efterföljande propositionen omhändertogs bl.a. kommit- téns förslag om en särskild straffskala för grova fall av hets mot folk- grupp. Däremot behandlades inte frågan om det borde införas ett utvidgat straffansvar för aktivt deltagande i en sammanslutning som har brottslighet som ett väsentligt inslag i sin verksamhet. I proposi- tionen konstaterades att regeringen, liksom , vid flera till- fällen intagit ståndpunkten att bl.a. straffbestämmelsen om hets mot folkgrupp i praktiken innebär att organisationer i inte kan ägna sig åt någon rasistisk aktivitet utan att brott begås och att , bl.a. mot den bakgrunden, uppfyller kraven i rasdiskrimineringskon- ventionen även utan att ha något uttryckligt förbud mot rasistiska organisationer. Det noterades också att kommittén i den delen hade gjort motsvarande bedömning.23 I senare lagstiftningssammanhang har hänvisats till de nya straff- bestämmelser som övervägdes av kommittén (och som sedan blev minoritetens förslag) och de har också i någon mån tjänat som före- bild för ändringar i de allmänna bestämmelserna om s.k. osjälvstän- diga brottsformer i 23 kap. , se avsnitt 6.3. 22SOU 2000:88 s. 176–182 och s. 23Hets mot folkgrupp, m.m. (prop. 2001/02:59) s. 12 och 25 finns det inget direkt förbud mot att bilda eller delta i rasistiska organisationer eller, såsom de definieras i kommittédirektiven, sam- manslutningar vilkas verksamhet innebär förföljelse av en folkgrupp på grund av etniskt ursprung, hudfärg eller annat liknande förhål- lande. Det finns inte heller någon möjlighet att tvångsupplösa sådana organisationer. Däremot finns det en omfattande straffrättslig lagstiftning som förbjuder olika uttryck för rasism. Utmärkande för den brottslighet som begås inom ramen för en rasistisk organisation är att det är flera personer som är delaktiga i den brottsliga verksamheten, även om alla inte deltar på samma sätt och i samma utsträckning. Detta innebär att de s.k. osjälvständiga brottsformerna har särskilt stor betydelse för förut- sättningarna att motverka sådan brottslighet. Med dessa brottsfor- mer avses försök, förberedelse, stämpling och medverkan till brott samt underlåtenhet att avslöja respektive förhindra brott. Medan medverkan är straffbart i förhållande till alla brottsbalksbrott och alla övriga brott med fängelse i straffskalan är förstadier till brott, alltså försök, förberedelse och stämpling, straffbara endast i de fall det är särskilt föreskrivet i relation till ett visst brott. Detta senare krav gäller även för underlåtenhet att avslöja brott och för underlåtenhet att förhindra brott i vissa fall, se mer när det gäller de s.k. under- låtenhetsbrotten i avsnitt 6.3.1 Vid ställningstagandet till ett förbud mot rasistiska organisa- tioner – vare sig det rör sig om ett nytt straffansvar eller en ny möj- lighet till tvångsupplösning – måste relevant straffrättslig lagstift- 1Försök, förberedelse och stämpling till eller underlåtenhet att avslöja eller förhindra hets mot folkgrupp enligt 16 kap. 8 § är t.ex. inte straffbart, se mer i avsnitt 6.5. I detta kapitel lämnas därför, som en bakgrund, en rela- tivt omfattande redogörelse för denna lagstiftning, liksom för själva brottsbegreppet. inleds med en definition av begreppet brott. Där anges att brott är en gärning som är beskriven i eller i annan lag eller författning och för vilken straff som beskrivs i är föreskrivet (1 kap. 1 §). Definitionen i 1 kap. 1 § fyller också en viktig funktion i det att den är ett uttryck för legalitetsprincipen. Denna princip uppfattas i alla moderna rättsstater som ett grundläggande krav som straffsystemet måste tillgodose. Legalitetsprincipen på straff- rättens område innebär i korthet att straff får utdömas endast för gärningar som i förväg blivit kriminaliserade genom lagstiftning. Principen ska säkerställa att rättssäkerheten garanteras genom att den ställer sådana krav på lagstiftningen att det blir förutsebart för medborgarna vad som är en straffbar gärning och vad som inte är det. Principen är lagfäst även i 2 kap. 10 § första stycket regerings- formen och 5 § första stycket lagen (1964:163) om införande av brotts- balken. I grunden kan legalitetsprincipen sägas syfta till att upprätt- hålla respekten för lagen och lagtexten. Legalitetsprincipen är en vedertagen del av den svenska rättsord- ningen , långt innan den lagfästes. Den åter- finns också i (artikel 7). Av legalitetsprincipen följer tre förbud. Det rör sig om ett retro- aktivitetsförbud som innebär att lagen inte får tillämpas retroaktivt till nackdel för den tilltalade, ett analogiförbud som innebär att lagen inte får ges en vidare tillämpning än dess ordalydelse och ett obestämd- hetsförbud som innebär att lagen måste var så preciserad och bestämd till sin utformning att den kan begripas av medborgarna.2 Det är av avgörande betydelse för rättssäkerheten och för tilltron till lagen och det straffrättsliga systemet att de ingripanden som görs är förutsebara och sker inom de gränser som statsmakterna i förväg 2Se t.ex. m.fl., su 17 (, Version 17, ), kommentaren till 1 kap. 1 §. har satt upp. En del i detta – som är av särskild vikt vid hantering av frågor om kriminalisering, se mer i avsnitt 10.1 – är att den lagtext som finns på det straffrättsliga området inte får vara alltför allmänt hållen utan ska innehålla ett visst mått av precision vid beskrivningen av vad som är straffbart. Därmed inte sagt att någon absolut preci- sion skulle kunna uppnås; även den straffrättsliga lagstiftningen måste med nödvändighet kunna bli föremål för tolkning. En annan grundläggande princip inom straffrätten är att bara den som har haft förmåga eller tillfälle att rätta sig efter det som lagen föreskriver bör kunna straffas för att inte ha följt lagen. Bakom denna s.k. konformitetsprincip ligger idén om vikten av det person- liga ansvaret, om individens samhällsansvar. Den som inte själv kan anses ha skuld till det inträffade bär inte ansvar för det. För att ett brott ska föreligga måste alltid en otillåten gärning ha företagits. Vad som är en otillåten gärning beskrivs primärt i de enskilda straffbuden. Dessa innehåller ett antal (objektiva) rekvisit, som måste vara uppfyllda för att brottet i fråga ska föreligga. För att en otillåten gärning ska vara begången krävs också att det inte föreligger några omständigheter som gör gärningen tillåten (t.ex. att den har begåtts i nöd eller nödvärn). Att en otillåten gärning har företagits är dock inte tillräckligt för att ett brott ska föreligga, utan det krävs – i enlighet med konformi- tetsprincipen – dessutom att gärningsmannen har ett personligt an- svar (en skuld) för gärningen. Det måste kunna läggas honom eller henne till last att den otillåtna gärningen företogs. Kravet på personligt ansvar kan i svensk rätt uppfyllas genom uppsåt eller oaktsamhet. Normalt ställs krav på uppsåt (1 kap. 2 § första stycket ). En oaktsam gärning är straffbar bara om det är särskilt föreskrivet. Enligt den s.k. täckningsprincipen krävs att det råder viss överensstämmelse mellan den otillåtna gärningen och gärningsmannens uppsåt eller oaktsamhet. Något förenklat kan sägas att det krävs att gärningsmannens uppsåt eller oaktsamhet omfattar åtminstone huvuddragen av det händelseförlopp som utgör gärningen. Även idén om det personliga ansvaret får betydelse vid bedöm- ningen av vilket handlande som bör kriminaliseras, se mer i av- snitt 10.1. Straffbestämmelserna i och i de olika specialstraffrätts- liga lagarna anger vilka gärningar som är straffbelagda, men beskriv- ningarna ger inte någon komplett bild av det straffbara området. De kompletteras som sagt av de gärningar som är straffbelagda på vägen mot ett fullbordat brott, alltså på försöks-, förberedelse- och stämp- lingsstadiet, samt även av ansvar för medverkan till och underlåten- het att avslöja eller förhindra vissa straffbelagda gärningar. Dessa gärningar benämns ofta osjälvständiga brottsformer efter- som de relaterar till de självständiga brotten (försök till skadegörelse, stämpling till grovt olaga hot osv.). De allmänna bestämmelserna om osjälvständiga brott finns i 23 kap. . Förstadier till brott – försök, förberedelse och stämpling Det är framför allt fullbordade brott som föranleder straffansvar, men det har ansetts nödvändigt att straffbelägga även vissa gärningar på vägen mot ett fullbordat brott. Detta har alltså skett genom kriminaliseringen av försök, förberedelse och stämpling till brott. Ett sådant straffansvar förutsätter lagtekniskt att det för brottet är särskilt föreskrivet att brottet är straffbelagt på dessa förstadier. Försök är kriminaliserat i relativt stor utsträckning. När det gäller förberedelse och stämpling till brott har en uttalad utgångspunkt varit att sådan kriminalisering ska vara förbehållen allvarlig brottslig- het. I samband med en reform , som syftade till att mer effek- tivt motverka organiserad brottslighet, gjordes bedömningen att försök, förberedelse och stämpling till allvarliga brott skulle krimi- naliseras i större utsträckning än vad som hade gällt tidigare. Bedöm- ningen gjordes också att stämpling till brott som huvudregel inte bör betraktas som en mindre allvarlig osjälvständig brottsform än för- beredelse till samma brott. nykriminaliserades bl.a. försök, förberedelse och stämpling till grovt olaga hot och grovt vapenbrott.3 Har någon påbörjat utförandet av ett visst brott utan att det kom- mit till fullbordan, ska han eller hon dömas för försök till brottet. För ansvar krävs, förutom att den s.k. försökspunkten har uppnåtts, att gärningsmannen haft uppsåt såsom för fullbordat brott samt att det förelegat fara för att handlingen skulle leda till brottets fullbor- dan eller att sådan fara varit utesluten endast på grund av tillfälliga omständigheter (23 kap. 1 § ). Ett brott kan vara noggrant planerat och förberett utan att hand- landet för den skull kommit så långt att brottet kan anses som på- börjat. Gärningen kan dessutom vara påbörjad i mer allmän mening utan att försökspunkten anses uppfylld. Gärningsmannen kan i sådana fall dömas till ansvar för förberedelse eller stämpling till brott. Ansvar för förberedelse kan dömas ut då någon, med uppsåt att utföra eller främja brott, tar emot eller lämnar pengar eller annat som betalning för ett brott eller för att täcka kostnader för utförande av ett brott. För förberedelse döms också den som skaffar, tillverkar, lämnar, tar emot, förvarar, transporterar, sammanställer eller tar annan liknande befattning med något som är särskilt ägnat att användas som hjälpmedel vid ett brott. Om faran för brottets fullbordan är ringa eller om gärningen med hänsyn till andra omständigheter är mindre allvarlig, ska det inte dömas till ansvar (23 kap. 2 § första och fjärde stycket ). På samma sätt som förberedelsebrottet kan stämplingsbrottet sägas utgöra en del i planeringen av ett brott. Det är således straffbart att i samråd med någon annan besluta att en brottslig gärning ska begås, att söka anstifta någon annan att begå brott eller att åta sig eller erbjuda sig att utföra gärningen. Om faran för att brottet skulle full- bordas var ringa eller om gärningen med hänsyn till andra omstän- digheter är mindre allvarlig gäller, liksom i fråga om förberedelse, att 3Bättre straffrättsliga verktyg mot organiserad brottslighet (prop. 2015/16:113). var stämpling till brott kriminaliserat i avsevärt mindre utsträckning än förberedelse, vilket hade sin bakgrund i ett kronologiskt synsätt enligt vilket stämpling ligger längre från ett fullbordat brott än förberedelse och därmed anses mindre straffvärd. Regeringen ifrågasatte i proposi- tionen om inte detta synsätt har inneburit att klart straffvärda förfaranden kommit att falla utanför det kriminaliserade området. Det förhållandet att två eller flera personer kommer överens om att begå brott (en stämplingsgärning) torde innebära en påtaglig risk för att det tänkta brottet också kommer till stånd, medan en ensam persons befattning med exempelvis ett brottsverktyg (en förberedelsegärning) inte nödvändigtvis innebär en större eller ens lika stor risk. Se a. prop. ansvar inte ska dömas ut (23 kap. 2 § andra och fjärde stycket brotts- balken). Enligt bestämmelsen om medverkan i 23 kap. 4 § ska inte bara den som utfört en gärning utan även någon annan som har främjat den med råd eller dåd dömas till ansvar för brott. Ansvar för medverkan förutsätter, som nämnts, inte att det är sär- skilt föreskrivet för det aktuella brottet. Medverkansansvaret gäller i relation till alla brott i och, för specialstraffrätten, brott med fängelse i straffskalan. Varje medverkande bedöms efter det uppsåt eller den oaktsamhet som ligger honom eller henne till last. För att medverkansansvar ska kunna aktualiseras fordras att det finns en otillåten gärning att medverka till. En sådan gärning brukar betecknas som huvudgärningen eller medverkansobjektet.4 Denna gärning kan utgöras av ett fullbordat brott, ett straffbart försök, en straffbar förberedelse eller stämpling eller en straffbar medverkans- gärning och det förutsätts dels att gärningen är straffbelagd, dels att den är otillåten (dvs. inte rättfärdigad med stöd av någon undantags- regel, t.ex. om nöd). Exempelvis är alltså medverkan till försök och medverkan till medverkan kriminaliserad. Man skiljer mellan två former av medverkan, nämligen anstiftan av brott och medhjälp till brott. Här ska också först nämnas den särskilda form av gärningsmannaskap som brukar kallas medgärnings- mannaskap. Flera personer kan vara gärningsmän trots att ingen av dem, eller inte alla, självständigt uppfyller hela brottsbeskriv- ningen i ett straffbud, förutsatt att vad de gör tillsammans (i sam- verkan eller samråd) innebär att brottsbeskrivningen är uppfylld. De har, med andra ord, utfört gärningen tillsammans. De är då alla gär- ningsmän. Att anstifta någon att göra något är att förmå honom eller henne att utföra gärningen, alltså att genom psykisk påverkan orsaka hans eller hennes gärning. Därmed inte sagt att anstiftan förutsätter vare sig övertalning eller vilseledande. Medhjälp till en brottslig gärning bestäms negativt på så sätt att medhjälp består i ett främjande som 4En grundläggande beskrivning av detta finns i rättsfallet ”Företagsboten och fängelsestraffet” NJA 2012 s. 826. inte uppfyller kraven för anstiftan. Främjandet kan ske fysiskt, men det kan också ske genom att den medverkande psykiskt utövar in- flytande på andra medverkande. Medverkan kan alltså ske genom råd eller handling. Det är till- räckligt att den medverkande genom sin medverkan har styrkt någon annan i hans eller hennes uppsåt att begå brottet. En gärning som inte innebär att någon har utövat inflytande på brottets tillkomst, vare sig fysiskt eller psykiskt, är däremot inte att anse som med- verkan. Underlåtenhet att avslöja eller förhindra brott Den som utan att ingripa iakttar att någon begår brott, och som varken fysiskt eller psykiskt har utövat inflytande på brottets till- komst, kan alltså inte dömas för medverkan. Det finns inte heller någon allmän skyldighet att avslöja brott eller att förhindra andra personer från att begå brott. Den som underlåter att anmäla eller annars avslöja ett före- stående eller pågående brott kan dock, i de fall det är särskilt före- skrivet, dömas för underlåtenhet att avslöja brottet (23 kap. 6 § första stycket ). Ansvar förutsätter alltså på samma sätt som när det gäller försök, förberedelse och stämpling att det är särskilt föreskrivet i relation till ett visst brott. Så är fallet beträffande ett antal allvarliga brott, se mer i det följande. I samma lagrum anges att i de fall då det är särskilt föreskrivet ska även den dömas för under- låtenhet att avslöja brott som inte haft uppsåt till det men som borde ha insett att brottet var förestående eller pågick. I samband med den nämnda reformen , som syftade till att mer effektivt motverka organiserad brottslighet, infördes där- utöver ett nytt underlåtenhetsbrott som har särskild betydelse för de överväganden som kommittén ska göra. är underlåtenhet att förhindra brott inom ramen för en sammanslutning kriminaliserat för den som har ett bestämmande inflytande i verksamheten (23 kap. 6 § andra stycket ). I propositionen avseende lagändring redogjordes för den bestämmelse om ansvar för underlåtenhet att hindra brottslig verk- samhet som tidigare hade övervägts av Kommittén om straffansvar för organiserad brottslighet och som återges i kap. 5.