sou · H9B3100 · 2022-01-01 00:00:00 — Flera av utredningens förslag innebär ett ökat integritetsintrång även mot underåriga. I ärenden som rör barn ska barnets rättigheter i enlighet med FN:s konvention om barnets rättigheter () beaktas, bland annat principen om barnets bästa. Förslagen är därför underställda flera rättssäkerhets- principer och framför allt proportionalitetsprincipen gör sig starkt gällande när den som utsätts för åtgärden är underårig. Vi föreslår där- för att processen och möjligheterna att exempelvis tillgripa tvångs- medel anpassas utifrån de särskilda rättssäkerhetsgarantier och andra hänsynstaganden som gör sig gällande på grund av att processen rör ett barn. De särskilda överväganden som fordras i förhållande till berörs i de allmänna övervägandena där förslagen lämnas men bedöms sammantaget vara förenliga med principen om barnets bästa och bidrar till att tillförsäkra barnet det skydd som krävs enligt . 1Lagen (2018:1197) om konvention om barnets rättigheter och prop. 2017/18:186, Inkorporering av FN:s konvention om barnets rättigheter, s. 92 f. Vår bedömning: Företagens ställning vid utredning och talan om företagsbot stärks. Genom våra förslag om effektivare möjlig- heter att förverka egendom påverkas företag i princip i motsva- rande mån som gäller för enskilda. Förslagen förväntas bidra till bättre konkurrensförhållanden för företag och kan antas ha viss brottsavhållande verkan även i företag. Genom våra förslag får företagen en starkare ställning under utred- ning och talan om företagsbot genom att de bl.a. får rätt att ta del av utredningen och kan begära komplettering av denna innan talan väcks. Vidare klargörs det att även att företag kan ha rätt till offentlig försvarare under vissa förutsättningar. Dessa förändringar innebär att rättssäkerheten i processen ökar. Förverkandesanktionen utgör, precis som företagsboten, ett in- citament för företag att förebygga brott i den egna verksamheten. I och med att möjligheterna att förverkande brottsvinster utökas kan fler juridiska personer bli föremål för en talan om förverkande. Genom sanktionshotet och medvetenheten om att brottsvinster kan förverkas kan förslagen bidra till bättre regelefterlevnad och kontroll inom företag och i förlängningen innebära att färre brott kommer att begås i verksamhetsutövningen. Förslagen kan därför kan antas ha viss brottsavhållande verkan även i företag. Utredningens förslag är ägnade att främja all seriös verksamhet på bekostnad av mindre seriös sådan. kommer följ- aktligen få bättre förutsättningar att konkurrera med andra företag på lika villkor. 12.8Konsekvenser för brottsligheten eller det brottsförebyggande arbetet Bedömning: Våra förslag medför i viss utsträckning konsekven- ser för brottsligheten och det brottsförebyggande arbetet. Ett av skälen bakom att kriminalisera ett visst beteende är att krimi- naliseringen ska påverka människor på sådant sätt att de inte begår brott, dvs. att den ska ha en allmänt brottsavhållande verkan. Denna kan antas uppstå genom avskräckning och genom moralbildning el- ler moralförstärkning. Generellt är det dock svårt att härleda effekter av detta slag till specifika lagändringar.2 I detta betänkande lämnas inte förslag till någon ny kriminali- sering. Däremot läggs förslag om bestämmelser som syftar till att staten genom de brottsbekämpande myndigheterna ges effektivare möjligheter att ta brottsvinster från kriminella. En av målsättning- arna med förverkandelagstiftningen är att ingen ska få någon ekono- misk fördel av sin brottslighet. Brott ska inte löna sig. Incitamenten att begå brott minskar om rättsväsendet har möjlighet att ta ifrån gärningsmannen dennes när ett brott beivras. Att kunna för- verka brottsvinsterna utgör därför en central del av den brottsbe- kämpande verksamheten. Det kan också uppfattas som stötande om någon berikar sig på brottslig verksamhet. Våra förslag syftar alltså till att minska möjligheterna behålla vinster som uppstår från brott eller en inte närmare preciserad brottslighet. Att minska möjligheten att göra brottslig verksamhet lönsam kan minska viljan att just ägna sig åt brottslig verksamhet och i förlängningen leda till att intresset av att låta sig rekryteras till den organiserade brottsligheten minskar. Vi bedömer således att de förändringar vi har föreslagit, inte minst förslaget om självständigt förverkande av brottsvinster av brottsvinster, kan förväntas få en brottsförebyggande verkan. 12.9Konsekvenser för medlemskap i unionen Förslagen bedöms vara väl förenliga med åtaganden till följd av medlemskapet i Europeiska unionen. De särskilda överväganden som fordras i förhållande till , och särskilt beträffande för- verkandedirektivet, berörs i de allmänna övervägandena där förslag med bäring på direktivet lämnas. 2Se t.ex. SOU 2010:71 Sexualbrottslagstiftningen – utvärdering och reformförslag s. 480. Vi bedömer att våra förslag i övrigt inte får några sådana konsekven- ser som anges i 15 § kommittéförordningen som ska redovisas i be- tänkandet, dvs. konsekvenser för den kommunala självstyrelsen, för sysselsättning och offentlig service i olika delar av landet, för små företags arbetsförutsättningar, konkurrensförmåga eller villkor i övrigt i förhållande till större företags, för jämställdheten mellan kvinnor och män eller för möjligheterna att nå de integrationspolitiska målen. 13.1Förslaget till lag (2023:000) om rättegången i vissa fall vid förverkande och företagsbot I lagen finns bestämmelser om utredningen och rättegången när en talan om förverkande och företagsbot förs mot annan än den som åtalas för brott. Detta inkluderar de fall då förverkande begärs utan att någon över huvud taget ställs till ansvar för brott (här avses bl.a. fall där talan förs om självständigt förverkande av brottsvinster). Lagen innehåller även vissa bestämmelser om när åklagaren eller andra tjänstemän kan besluta om förverkande. I första kapitlet finns bestämmelser om lagens tillämpningsom- råde och i andra kapitlet regler om utredningen samt om vissa rättig- heter som tillkommer den som berörs av utredningen. Tredje kapitlet behandlar i vilka fall åklagare och tjänstemän vid bl.a. Polisen kan fatta beslut om förverkande och företagsbot. I fjärde kapitlet finns bestämmelser om rättegången och i femte kapitlet några av- slutande gemensamma bestämmelser, bl.a. om hur förverkandetalan mot unga ska utredas och handläggas samt regler om delgivning. Lagen ersätter lagen (1986:1009) om förfarandet i vissa fall vid för- verkande m.m. och lagen (2008:369) om förfarandet vid förverkande av utbyte av brottslig verksamhet i vissa fall och innebär att samtliga bestämmelser samlas, som reglerar förhållandena när en särskild talan om förverkande och företagsbot handläggs vid domstol eller hos myndigheter som har till uppgift att hantera förverkande och företagsbot, inklusive regler om utredningen i sådana situationer. Många frågor som varit oreglerade eller enbart framgått indirekt av de nämnda lagarna har angetts explicit i den nya lagen. När det nedan hänvisas till tidigare förfarandelagar avses de nu nämnda lagarna. Även om lagen är ny kan – i de delar bestämmelserna inte har ändrats – ledning för tillämpningen sökas i tidigare rättspraxis beträf- fande ovan nämnda förfarandelagar. Övervägandena finns i avsnitt 8.3. Denna lag innehåller bestämmelser om förfarandet vid prövning av en fråga om förverkande eller företagsbot som rör någon som inte är tilltalad för Lagen innehåller också bestämmelser om utredningen i dessa situa- tioner samt om tredje mans rätt i vissa avseenden. Paragrafen innehåller bestämmelser som ger besked om lagens till- lämpningsområde och innehåll. Paragrafens första led motsvarar 1 § lagen (1986:1009) om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m. och lagen (2008:369) om förfarandet vid förverkande av utbyte av brottslig verksamhet i vissa fall. Av paragrafen följer att lagen är tillämplig bara när frågan om förverkande eller företagsbot gäller någon som inte åtalas för brott. I stora delar är dock lagens bestämmelser tillämpliga även när en särskild talan om förverkande mot annan än den som åtalas för brott handläggs i samma rättegång som prövningen av åtalet för det brott som förverkandet grundas på. Paragrafens andra led saknar motsvarighet i tidigare förfarande- lagar och innebär en upplysning om att lagen också innehåller bestämmelser dels om hur utredningen ska gå till i dessa situationer liksom om användningen av tvångsmedel vid sådan utredning, dels om tredje mans rätt i vissa avseenden. Övervägandena finns i avsnitt 8.4. Om frågan om förverkande eller företagsbot rör någon som är tilltalad för brott som ska prövas i samma rättegång tillämpas de regler i rättegångs- balken som gäller för prövningen av åtalet. Bestämmelserna om tredje mans rätt i 2 kap. 8 § i denna lag ska dock också tillämpas. Paragrafen, som saknar motsvarighet i tidigare förfarandelagar, inne- håller en upplysning om vilket regelverk som är tillämpligt när en talan om förverkande eller företagsbot tas upp tillsammans med ett åtal mot samma person. I sådant fall följer av bestämmelsen att de regler i som gäller för prövningen av åtalet även ska gälla talan om förverkande eller företagsbot. Paragrafen kan alltså sägas ge upplysning om hur det typfall regleras i vilket förverkande sker från den som åtalas för det brott som utgör grunden för för- verkandet. I paragrafens andra mening anges att bestämmelserna om tredje mans rätt i 2 kap. 8 § också ska tillämpas. Bestämmelsen tyd- liggör alltså att 2 kap. 8 § kan tillämpas också i fall där förver- kandetalan riktar sig mot någon som är tilltalad för brott. Övervägandena finns i avsnitt 8.4. 2 kap. Om utredningen Utredningen vid andra former av förverkande än självständigt förverkande av brottsvinster och vid företagsbot Vid utredning som avser andra former av förverkande än självständigt förverkande av brottsvinster gäller regler om brottmål. Paragrafen, som inte har någon motsvarighet i tidigare förfarande- lagar, ger anvisning om vilka bestämmelser som ska tillämpas vid utredning om förverkande, förutom självständigt förverkande av brottsvinster, samt vid utredning om företagsbot. Regleringen inne- bär bl.a. att bestämmelser om förundersökning är tillämpliga vid dessa utredningar. Överväganden finns i 8.5.1. Utredningen vid självständigt förverkande av brottsvinster En utredning om självständigt förverkande av brottsvinster får inledas om det finns anledning att anta att viss egendom helt eller delvis härrör från brottslig verksamhet. Paragrafen, som saknar motsvarighet i tidigare förfarandelagar, reglerar när en utredning om självständigt förverkande av brotts- vinster får inledas. Rekvisiten är – bortsett från det lägre ställda bevis- krav som här gäller för att inleda en utredning – desamma som i förslaget till 36 kap. 5 § , dvs. förslaget till materiell reglering av självständigt förverkande av brottsvinster. Det beviskrav som ska vara uppnått för att en utredning ska få inledas är detsamma som vid beslut om inledning av en förunder- sökning enligt 23 kap. 1 § (anledning att anta). Till skillnad från vad som följer av regleringen i är beviskravet här i stället knutet till att viss egendom helt eller delvis härrör från brottslig verksamhet. Med det beviskrav som uppställs i paragrafen (anledning att anta) får en utredning om självständigt förverkande t.ex. inledas om någon har en dyrbar egendom som inte går att förklara utifrån personens inkomstförhållanden om detta ger anledning att anta att egendomen helt eller delvis kan knytas till en inte närmare brottslighet (härrör från brottslig verksamhet). Tröskeln för att en utredning ska få inledas är alltså låg. Att det ska vara fråga om viss egendom innebär att den som enligt 2 § har att fatta beslut om att en utredning ska inledas på något sätt måste ha kännedom om egendomens existens. Som framgår av för- fattningskommentaren till 36 kap. 5 § är utgångspunk- ten att förverkandeformen ska tillämpas i fråga om egendom som påträffats. Det finns emellertid ett visst utrymme att för självständigt förverkande av brottsvinster också avseende värdet av egendom som inte har påträffats. Så kan vara fallet om det kan styrkas att det hos gärningsmannen kort före ingripandet fanns egendom, som inte längre finns tillgänglig men som ändå kan identifieras och knytas till denne (jfr ”Swishöverföringarna” NJA 2021 s. 263 p. Det finns följaktligen en viss möjlighet att inleda en utredning om utvidgat förverkande även om någon egendom inte har påträffats. Att möjligheten att inleda en utredning kopplas till viss egendom sätter en yttre gräns för hur en utredning som avser självständigt förverkande kan bedrivas. Det är t.ex. inte tillåtet för de brotts- bekämpande myndigheterna att ägna sig åt s.k. fishing expeditions, dvs. inleda en utredning där myndigheterna letar efter tillgångar och därefter undersöker om en viss tillgång kan knytas till en inte när- mare preciserad brottslighet. Bestämmelsen innehåller inte någon beloppsgräns, men det ligger i sakens natur att det kan föreligga skäl att anta att egendom helt eller delvis härrör från brottslig verksamhet främst när egendomen har visst värde, låt vara sådana skäl kan föreligga också i andra fall. Regeln är vidare fakultativ, vilket ger utrymme bl.a. för bedömningar av om det från resursallokeringssynpunkt är befogat att inleda utred- ning. Att den aktuella egendomen ska härröra från brottslig verk- samhet har samma innebörd som i 36 kap. 5 § (se närmare i författningskommentaren till den paragrafen). Övervägandena finns i avsnitt 8.5.2. Beslut att inleda utredning om självständigt förverkande av brottsvinster fattas av åklagaren eller, om det är fara i dröjsmål och det skäligen kan befaras att egendom annars kommer att undanskaffas, av Polismyndig- heten. Beslut av ska anmälas till åklagare, som skyndsamt ska pröva om utredningen ska fortgå och vidtagna åtgärder bestå. Paragrafen, som saknar motsvarighet i tidigare förfarandelagar, regle- rar frågan om vem som får inleda en utredning om självständigt förverkande av brottsvinster. Huvudregeln är att ett sådant beslut får fattas av åklagare. Om det är fara i dröjsmål och det skäligen kan befaras att egendomen annars kommer att undanskaffas får emellertid polisen fatta sådana beslut. Om polisen fattar ett sådant beslut ska det så snart som möj- ligt anmälas till åklagare som har att besluta om utredningen ska fortgå eller om den ska läggas ned. Ett sådant beslut kan inte över- klagas. Däremot finns på samma sätt som annars inom Åklagar- myndigheten en möjlighet att begära överprövning av beslutet. Avsikten med bestämmelsen är att Polisen i brådskande fall ska kunna inleda en utredning för att t.ex. kunna ta egendom i beslag. Polisens beslut ska sedan underställs åklagaren som prövar om utredningen ska fortgå och de straffprocessuella tvångsmedel som utredningsledaren har beslutat om ska bestå. Övervägandena finns i avsnitt 8.5.2. En utredning av självständigt förverkande av brottsvinster leds av åklagaren med biträde av och, i vissa fall, Säkerhetspolisen och . Åklagaren får uppdra åt en polisman eller tjänsteman vid nämnda myndigheter att vidta en viss åtgärd som hör till utredningen, om det är lämpligt med hänsyn till åtgärdens beskaffenhet. Paragrafen, som saknar motsvarighet i tidigare förfarandelagar reglerar frågan om vem som leder respektive bedriver utredningen. En utredning om självständigt förverkande leds av åklagare med biträde av i första hand . Bestämmelsen medger emellertid att åklagaren biträds även av Säkerhetspolisen eller Skatte- verket. Avsikten är att sådant biträde ska sökas i utredningar som har koppling till de nämnda myndigheternas kärnverksamhet så att den särskilda kompetens som finns där kan användas. Paragrafen motsvarar 23 kap. 3 § andra stycket och har mot- svarande innebörd. I linje med vad som gäller inom ramen för en förundersökning hindrar bestämmelsen inte att åklagaren uppdrar åt andra tjänstemän i att vidta åtgärder som hör till utredningen. Att det finns en möjlighet för åklagaren att delegera vissa åtgärder till anställda vid , Säkerhetspolisen eller Skatte- verket innebär emellertid inte att polisman ges rätt att fatta beslut om tvångsmedel. Den begränsningen följer av att 23 kap. 16 § rätte- gångsbalken är tillämplig också på utredningar om självständigt förverkande (se 2 kap. 6 § i denna lag). Övervägandena finns i avsnitt 8.5.2. Vid en utredning om självständigt förverkande av brottsvinster ska 1.utredas vem som äger eller med tillämpning av 36 kap. 15 § brotts- balken ska anses äga egendomen, 2.övervägas om det finns tillräckliga skäl att väcka talan om egen- domens förverkande, samt 3.utredningen förberedas så att bevisningen kan förebringas vid huvud- förhandling i ett sammanhang. Paragrafen, som saknar motsvarighet i tidigare förfarandelagar, reglerar vad en utredning om självständigt förverkande syftar till. Paragrafen motsvarar 23 kap. 2 § och ska ges en liknande innebörd bortsett från att det inte ska utredas vem som skäligen kan misstänkas för brott vid utredningar om självständigt förverkande av brottsvinster. Utredningen har i stället följande tre syften. –utredas vem som äger eller med tillämpning av 36 kap. 15 § brotts- balken ska anses äga egendomen, –övervägas om det finns tillräckliga skäl att väcka talan om egen- domens förverkande, och därtill ska –utredningen förberedas så att bevisningen vid en eventuell huvud- förhandling kan presenteras i ett sammanhang. I den andra strecksatsen ligger att det ska utredas om förutsätt- ningarna för ett självständigt förverkande är för handen, varvid en av de centrala frågorna är om det med tillräcklig grad av säkerhet kan visas att den aktuella egendomen härrör från brottslig verksamhet. Övervägandena finns i avsnitt 8.5.2. Bestämmelserna i 23 kap. 3 § fjärde stycket, 4, 6–15, 16, 21–21 d samt 23 §§ gäller i tillämpliga delar vid en utredning om självständigt förverkande av brottsvinster. Det som där sägs om den misstänkte gäller i stället den som en utredning om självständigt förverkande av brottsvinster rör och det som sägs om åtal gäller i stället en talan om självständigt för- verkande av brottsvinster. Paragrafen, som saknar motsvarighet i tidigare förfarandelagar, inne- håller en uppräkning av de bestämmelser i 23 kap. som ska tillämpas vid en utredning om självständigt förverkande. De uppräknade bestämmelserna innehåller regler om att polisman får hålla förhör och vidta andra utredningsåtgärder av betydelse för utredningen innan en förundersökning har hunnit inledas. Det följer av 23 kap. 3 § fjärde stycket . I 23 kap. 3 § tredje stycket finns regleringen av s.k. primärutredning. Behovet av att utföra en primärutredning torde normalt sett vara mindre påtagligt när det gäller en utredning om självständigt förver- Normalt bör det naturliga vara att en polisman i stället under åberopande av fara i dröjsmål inleder utredning enligt 3 §. Genom hänvisningen till 23 kap. 4 § följer att en utredning ska bedrivas objektivt och med iakttagande av dis- kretion. I 23 kap. 5–15 §§ regleras bl.a. frågor om förhör och i 23 kap. 16 § andra stycket frågor om tolk och översättning av handlingar. I23 kap. 21–21 d §§ regleras frågor om under- sökningsprotokollet och rättigheter knutna till detta. i23 kap. 23 § regler om ytterligare utredning efter talans väckande. Övervägandena finns i avsnitt 8.5.2. Bestämmelserna om förvar och kvarstad i 26 kap., om beslag och penning- beslag i 27 kap. samt om husrannsakan och kroppsvisitation i 28 kap. är tillämpliga i en utredning om självständigt förverkande av brottsvinster. En åtgärd som har vidtagits med stöd av första stycket ska hävas när det inte längre finns skäl för den. Endast om det finns särskilda skäl får åtgärden pågå än . Den begränsningen gäller inte om talan om förverkande har väckts. Paragrafen, som saknar motsvarighet i tidigare förfarandelagar, anger att vissa regler om straffprocessuella tvångsmedel i 26–28 kap. rätte- gångsbalken är tillämpliga även i utredningar om självständigt förver- kande. Av paragrafens första stycke följer att de tvångsmedel som kan användas är förvar och kvarstad (26 kap.), beslag och penningbeslag (27 kap.) samt husrannsakan och kroppsbesiktning (28 kap.). An- vändningen av tvångsmedel med stöd av paragrafen förutsätter att de förutsättningar som anges i är uppfyllda. Några tvångsmedelsbeslut kan alltså inte meddelas med stöd endast av denna paragraf. Av andra stycket framgår att en åtgärd som kan komma i fråga enligt första stycket, dvs. en tvångsmedelsåtgärd som är tillämplig i förhållande till självständigt förverkande, ska hävas när det inte längre finns skäl för den samt att åtgärden endast om det finns sär- skilda skäl får pågå än . Särskilda skäl för att tvångs- medel kan användas kan t.ex. vara att ut- redningen är mycket omfattande eller komplex eller att det kan misstänkas att den som åtgärden berör medvetet håller sig undan för att förhindra att utredningen slutförs. Den begränsning som följer av stycket gäller inte sedan talan om förverkande väl har väckts. Övervägandena finns i avsnitt 8.5.2. Särskilda regler om den berördes rätt Offentlig försvarare ska förordnas för den som en talan om förverkande eller företagsbot riktas mot, eller avses bli riktad mot, om det behövs med hänsyn till utredningen eller det i övrigt finns särskilda skäl med hänsyn till den som berörs eller vad målet rör. Offentlig försvarare ska förordnas endast om den berörde begär det. En tredje man som hävdar sin rätt till egendom som kan bli föremål för förverkande har rätt till ett rättsligt biträde om det med hänsyn till den tredje mannens personliga förhållanden eller övriga omständigheter före- ligger särskilda skäl. Vad som i övrigt stadgas i 21 och 31 kap. om offentliga försvarare ska tillämpas även i fråga om offentlig försvarare och rättsligt biträde enligt denna lag. Den rätt som följer av 12 § förundersökningskungörelsen (1947:948) ska gälla även vid utredning enligt denna lag. Paragrafen, som saknar motsvarighet i tidigare förfarandelagar, regle- rar när den som utreds för en talan om förverkande eller företagsbot har rätt att få en offentlig försvarare förordnad för sig och när en tredje man som hävdar rätt till egendom som begärs förverkad har rätt till rättsligt biträde. I paragrafens första stycke anges att offentlig försvarare ska för- ordnas för den som en talan om förverkande eller företagsbot riktas mot, eller avses bli riktad mot, om det behövs med hänsyn till utred- ningen eller det i övrigt finns särskilda skäl med hänsyn till den som berörs eller vad målet rör. Offentlig försvarare ska endast förordnas om den berörde begär det. Av rättsfallet NJA 2016 s. 714 följer en sådan rätt. Härav följer att paragrafens första stycke främst innebär ett förtydligande av vad som gäller . Para- grafen ska tillämpas på samma sätt som bestämmelsen i 21 kap. 3 a § . Den praxis som i tillämpliga delar gäller för den nämnda bestämmelsen kan användas för att avgöra om offentlig försvarare ska förordnas vid utredningar om förverkande och före- tagsbot. Offentlig försvarare kan förordnas såväl under utrednings- tiden som när en talan har väckts i domstol. I paragrafens andra stycke regleras frågan om rätten för en tredje man att få ett rättsligt biträde. Enligt bestämmelsen ska ett rättsligt biträde förordnas om det föreligger särskilda skäl. I mål där förver- kandefrågan kan betraktas som förhållandevis okomplicerad bör tredje man normalt kunna föra sin talan själv, även om muntlig bevisning som tar sikte på förverkande åberopas. Inte heller torde åberopande av viss skriftlig bevisning motivera att ett rättsligt biträde förordnas. Om den skriftliga bevisningen som åberopas däremot är omfattande eller svår- överskådlig, t.ex. ett omfattande bokföringsmaterial, bör det däremot motivera att ett rättsligt biträde förordnas för tredje man. Likaså kan komplicerade rättsfrågor motivera att ett rättsligt biträde förordnas för tredje man.