sou · H9B3100 · 2022-01-01 00:00:00 — Penningbeslag får enligt lagen om penningtvättsbrott ske av pengar, en fordran eller annan rättighet som representeras av ett penningvärde vid penningtvättsbrott och näringspenningtvätt. Med pengar avses kontanter i form av sedlar och mynt samt även elektro- niska pengar enligt lagen (2011:755) om elektroniska pengar. För bestämmelsens tillämpning krävs inte att det är just de individuella sedlar och mynt som har varit föremål för penningtvätt som tas i penningbeslag (jfr 27 kap. 1 § första stycket rättegångsbalken16). Med fordran eller annan rättighet avses detsamma som i 26 kap. 3 a § rättegångsbalken17. Det kan röra sig om kontobehållningar, aktie- depåer eller liknande som representerar en fordran eller annan rättig- het mot en gäldenär eller annan förpliktigad. För att penningbeslag ska få beslutas enligt lagen om penning- tvättsbrott måste det skäligen kunna antas att den egendom som tas i beslag är föremål för brott enligt lagen. Egendomen måste också finnas tillgänglig för penningbeslag, t.ex. hos en gäldenär eller annan förpliktad. Det finns dock inte, som vid förvar/kvarstad enligt rätte- gångsbalken, något krav på att det ska finnas en misstänkt person identifierad. Inte heller uppställer lagen något krav på att egendomen 2013/14:121, s. 87. 1627 kap. 1 § första stycket har följande lydelse: 1 § Föremål som skäligen kan antas ha betydelse för utredning om brott eller vara avhänt någon genom brott eller förverkat på grund av brott får tas i beslag. Detsamma gäller föremål som skäligen kan antas ha betydelse för utredning om förverkande av utbyte av brottslig verksamhet enligt 36 kap. 1 b § 1726 kap. 3 a § har följande lydelse: 3 a § Om det som tagits i förvar är ett föremål och om det kan ske utan fara för att föremålet går förlorat och annars är lämpligt, får det lämnas kvar i innehavarens besittning. Avser beslutet om förvar en fordran eller annan rättighet, skall gäldenären eller annan förpliktad meddelas förbud att fullgöra sin förpliktelse till annan än . Har egendom tagits i förvar, får ägaren eller innehavaren inte överlåta egendomen eller förfoga över den på annat sätt till skada för den vars intressen förvarsbeslutet skall skydda. I fråga om utmätning av egendom som tagits i förvar gäller vad som är föreskrivet i 16 kap. 15 § utsökningsbalken om utmätning av egendom som belagts med kvarstad för fordran. Det som tagits i förvar skall vårdas väl och hållas under noggrann tillsyn ska ägas eller innehas av en misstänkt person. Med att egendomen ska finnas tillgänglig avses att den ska vara identifierad och tillgänglig för direkt verkställighet hos t.ex. en bank. Bestämmelsen ger alltså ingen möjlighet att söka efter egendom som skulle kunna tas i pen- ningbeslag eller att besluta om penningbeslag av egendom som inte är, men skulle kunna komma att bli, tillgänglig för penningbeslag. Enligt 13 § penningtvättsbrottslagen är det undersökningsledaren eller åklagaren som beslutar om penningbeslag. Om penningbeslaget avser en fordran eller annan rättighet, ska gäldenären eller annan för- pliktad meddelas förbud att fullgöra sin förpliktelse till någon annan än . För penningbeslag gäller i övrigt bestäm- melserna om beslag i . I fråga om sedlar och mynt gäller samma sak som för beslag i all- mänhet, vilket innebär att exempelvis egendom i ett bankfack blir tillgängligt för beslag först efter att egendomen påträffats efter beslut om husrannsakan i bankfacket. Egendom som omfattas av ett dispo- sitionsförbud anses vara tillgänglig för penningbeslag. Detsamma gäller kontobehållning hos exempelvis en bank om bankpersonal i samma stund kan bekräfta att medel finns på kontot så att beslutet kan gå i verkställighet. Så som vid de straffprocessuella tvångsmedlen i ska en proportionalitetsbedömning göras även vid tillämpningen av bestämmelsen om penningbeslag. Egendom får alltså tas i penning- beslag endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som den innebär för den misstänkte eller något annat mot- stående intresse. Vid bedömningen bör hänsyn tas till omständig- heter som egendomens värde, hur stark misstanken om penningtvätt är, hur stor risken är för att egendomen undanskaffas om beslut inte fattas och vilken skada penningbeslaget skulle kunna förorsaka egen- domens ägare eller den som förfogar över egendomen. 3.6.6Dispositionsförbud vid misstanke om penningtvätt eller finansiering av terrorism Av lagen (2017:630) om åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism följer att och Säkerhetspolisen under vissa förutsättningar kan fatta beslut om dispositionsförbud för bl.a. pengar och fordringar. Av 4 kap. 11 § lagen om åtgärder mot penningtvätt och finansier- ing av terrorism följer att beslut om dispositionsförbud kan fattas om det finns skäl att misstänka att egendom i form av pengar, fordran eller någon annan rättighet är föremål för penningtvätt eller avsedd för finansiering av terrorism och egendomen finns hos en verksamhetsutövare. Beslutet innebär att egendomen eller ett mot- svarande värde tills vidare inte får flyttas eller disponeras på annat sätt (dispositionsförbud) av innehavaren. Ett dispositionsförbud får meddelas enbart om det är fara i dröjsmål och det skäligen kan befa- ras att egendomen annars kommer att undanskaffas och skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som den innebär. Beslutet kan fattas även på begäran av en utländsk finansunder- rättelseenhet. Ett beslut om dispositionsförbud ska enligt 4 kap. 12 § lagen om åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism anmälas till åklagare, som skyndsamt ska pröva om åtgärden ska bestå. Åklagarens beslut får inte överklagas. Om det inte längre finns skäl för åtgärden ska den hävas. Åtgärden upphör att gälla när har gått från eller Säkerhets- polisens beslut, om den inte hävts före det. En verksamhetsutövare ska underrättas om att en åt- gärd har beslutats eller hävts. Den som har drabbats av ett beslut om dispositionsförbud ska underrättas om beslutet när det kan antas att syftet med en beslutad eller förutsedd åtgärd inte motverkas och den framtida utredningen inte skadas om uppgiften röjs. Beslut om under- rättelse meddelas av åklagare. En underrättelse behöver inte lämnas, om den med hänsyn till omständigheterna uppenbart är utan betydelse. Enligt 4 kap. 13 § lagen om åtgärder mot penningtvätt och finan- siering av terrorism får ett beslut om dispositionsförbud med anled- ning av misstänkt penningtvätt endast avse sådan egendom som kommer från brott eller brottslig verksamhet som avses i 1 kap. 6 § första stycket lagen om åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism18. 181 kap. 6 § första stycket lagen om åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism lyder: Med penningtvätt avses i denna lag åtgärder med avseende på pengar eller annan egen- dom som härrör från brott eller brottslig verksamhet som 1.kan dölja egendomens samband med brott eller brottslig verksamhet, 2.kan främja möjligheterna för någon att tillgodogöra sig egendomen eller dess värde, 3.kan främja möjligheterna för någon att undandra sig rättsliga påföljder, eller 4.innebär att någon förvärvar, innehar, hävdar rätt till eller brukar egendomen. Dispositionsförbudet fungerar som ett slags tillfälligt tvångs- medel som, likt förvar, kan användas i avvaktan på ett beslut om pen- ningbeslag. 3.6.7Förvar enligt lagen (1974:1065) om visst stöldgods m.m.* Av lagen (1974:1065) om visst stöldgods m.m. (stöldgodslagen) föl- jer att bl.a. egendom som har skiljts från sin ägare genom brott och som har anträffats hos någon annan som uppenbart saknar rätt till egendomen, egendom som har anträffats utan att vara i någons besittning och varken ägaren eller någon annan som har rätt till egen- domen är känd och egendom som har förvärvats eller tagits emot under häleriliknande förhållanden ska tas i förvar om det inte är uppenbart oskäligt. Egendom kan även tas i förvar enligt stöldgods- lagen om varken ägaren eller någon annan som har rätt till egen- domen gör anspråk på den. Bestämmelser om hur egendom som tagits i förvar ska hanteras och om rätt för ägare som senare blir känd, eller för någon annan som har rätt till egendomen, att få egendomen utlämnad till sig eller att få ersättning finns i lagen (1974:1066) om förfarande med förver- kad egendom och hittegods m.m. Det är allmän domstol som i de flesta fallen fattar beslut om att egendom ska tas i förvar enligt lagen. Talan förs av åklagare mot den som frågan angår, om den personen har känt hemvist i och kan delges på det sätt som är föreskrivet om stämning i brottmål. Om den som äger föremålet inte gör anspråk på egendomen behöver inte talan föras. I det fallet får åklagaren besluta att egendomen ska tas i förvar. Om åklagaren väcker åtal för det brott som föranlett att egendom tagits i förvar, innan egendomen har sålts eller förstörts, ska domstol i samband med åtalet pröva om egendomen fortfarande ska hållas i förvar. Om talan förs mot någon som inte är tilltalad tillämpas bestäm- melserna i som är föreskrivna för processen vid åtal för brott där inte svårare straff än böter är föreskrivet. Stöldgodslagen ska inte användas om lagen (1938:121) om hitte- gods är tillämplig. Utöver det som beskrivits i förevarande kapitel finns det i kapitel 5 en beskrivning av vad som gäller i fråga om förverkande utan kop- pling till ett konkret brott. I kapitel 6 finns en historisk tillbakablick som beskriver olika överväganden som har gjorts i lagstift- ningsfrågor om målsägandens rätt i samband med förverkande. I kapitel 10 finns viss redogörelse för internationella för- pliktelser i förverkandehänseende. Inte heller nu nämnda avsnitt gör anspråk på att ge en fullständig redovisning av allt som kan hänföras till förverkandeinstitutet och den lagstiftning som omgärdar detta. en ny förverkandereglering i 4.1.1En utgångspunkt i direktiven En utgångspunkt för utredningens arbete har – såsom för de allra flesta utredningar – varit kommittédirektiven. Enligt våra ursprung- liga direktiv ska vi: •överväga och om lämpligt föreslå ändringar som innebär att brotts- balkens bestämmelser om utbytesförverkande och hjälpmedels- förverkande blir generellt tillämpliga inom specialstraffrätten oav- sett brottets allvar, •ta ställning till om möjligheterna till förverkande utan samband med fällande brottmålsdom bör utvidgas eller om det finns behov av andra ytterligare möjligheter till förverkande och, oavsett ställ- ningstagande, lämna förslag som innebär utökade möjligheter till förverkande, •ta ställning till om de processuella bestämmelser som reglerar för- verkandeförfarandet liksom de bestämmelser som reglerar möjlig- heterna att säkra ett förverkande är ändamålsenligt utformade och lämna förslag till nödvändiga författningsändringar, och •utvärdera tillämpningen av bestämmelserna om penningbeslag och vid behov lämna förslag som utvidgar tillämpningsområdet eller gör bestämmelserna tydligare och effektivare. Överväganden om en ny förverkandereglering i Vad gäller den andra punkten ovan – som alltså gäller frågan om ut- vidgade möjligheter till förverkande i allmänhet och förverkande utan samband med en fällande brottmålsdom i synnerhet – bör framhållas att punkten måste läsas mot bakgrund bl.a. av direktivens rubrik och vad som i övrigt framhålls i direktiven. Direktivens rubrik är ”Effek- tivare möjligheter att ta brottsvinster från kriminella – en översyn av lagstiftningen om förverkande” och även av direktivtexten i övrigt framgår att frågan om utvidgade möjligheter till förverkande främst avser förverkande av brottsvinster. Det är alltså tydligt att utredningen i denna del ska fokusera på reglerna om förverkande av brottsvinster (utbyte). Av direktiven framgår också att det i utredningens uppdrag ingår att göra en systematisk översyn av förverkandelagstiftningen som hel- het (se direktiven, bilaga 1 s. 625). Det framgår också att utred- ningen inom ramen för uppdraget ska säkerställa att lagstiftningen på ett robust sätt lever upp till internationella åtaganden (se direktiven, bilaga 1 s. 630 och kapitel 10 nedan). I tilläggsdirektiv beslutade gavs utredningen vidare i uppdrag att: •ta ställning till om de rättssäkerhetsregler som enligt 23 kap. 18 a § finns till skydd för en fysisk person som miss- tänks för brott också ska uttryckligen omfatta företag i samband med en utredning om företagsbot, •ta ställning till om det behöver förtydligas att bestämmelserna om försvarare och rättegångskostnad i under vissa förutsättningar omfattar företag i mål om företagsbot samt om det bör införas en uttrycklig skyldighet för undersökningsledaren att informera företaget om rätten att under vissa förutsättningar få en offentlig försvarare. För att underlätta läsningen kan finnas skäl att redan här säga något om hur olika delar av våra överväganden förhåller sig till det uppdrag som utredningen givits. Frågan om generell tillämplighet av regler gäller så- väl reglerna om förverkande av brottsvinster som reglerna om för- verkande av hjälpmedel och den har också mer allmän och systematisk karaktär. Frågan om generell tillämplighet av regler är i sig inte särskilt komplicerad, men den leder vidare till ganska be- Överväganden om en ny förverkandereglering i svärliga följdfrågor som gäller dels i vilken utsträckning det finns anledning att upphäva särskilda förverkandebestämmelser i special- straffrättsliga författningar, dels frågan om hur regleringen i brotts- balken förhåller sig till kvarvarande specialstraffrättsliga regler. Frågan behandlas därför särskilt i kapitel 9. Det kan emellertid redan här nämnas att utredningens förslag är att förverkande- regler görs generellt tillämpliga oberoende av brottets svårhet i det enskilda fallet. Övervägandena gällande utvidgade möjligheter till förverkande av brottsvinster finns dels i detta kapitel, där behovet av en reformer- ing av de nuvarande reglerna om utbytesförverkande och utvidgat förverkande behandlas, dels i kapitel 5, där frågan om förverkande utan koppling till en specificerad brottslig gärning behandlas närmare. Det kan redan här förutskickas att utredningen föreslår att det ska införas en ny förverkandeform – självständigt förverkande av brotts- vinster – som ska innebära att egendom kan förverkas oberoende av om det kan påvisas en koppling till ett visst konkret brott så länge det kan visas att egendomen härrör från brottslig verksamhet. Frågor kring övriga förverkandeformer, som alltså inte särskilt ut- pekas i direktiven men som ingår i den allmänna översynen av 36 kap. , behandlas inom ramen för detta kapitel. De processuella frågor som nämns i den tredje och fjärde punkten behandlas tillsammans med övriga processuella frågor i kapitel 7 (om tvångsmedelsfrågor) och i kapitel 8 (om övriga förfarandefrågor). I kapitel 6 redovisas ett förslag som syftar till att underlätta för målsäganden att få ersättning för sin skada ur förverkad egendom. Med det sagt är det att övergå till de egentliga övervägandena. Innan vi går över till de överväganden som mer konkret berör ut- formningen av 36 kap. ska emellertid vissa mer generella frågor behandlas i avsnitten 4.1.2–4.1.4. Det synsätt som kommer till uttryck i dessa avsnitt ligger till grund för de överväganden som görs i senare avsnitt och kapitel. Överväganden om en ny förverkandereglering i 4.1.2En allmän översyn med en strävan efter enkelhet och tydlighet Vår bedömning: Reglerna om förverkande bör förenklas och för- tydligas. Det bör ske genom att systematiken i kapitlet ändras och bestämmelserna görs så enkla och tydliga som möjligt. Särskilt reglerna om från vem förverkande får ske bör förenklas genom att dessa delas upp och kopplas till varje förverkandeform för sig. Dessutom bör vissa regler som framgår endast indirekt regle- ras i lag. Som redan framgått följer av våra direktiv att vi har i uppdrag att göra en mer generell och systematisk översyn av förverkandelagstiftningen. En sådan översyn har efterlysts av bl.a. Lagrådet som påtalat att regler- ingen innehåller inkonsekvenser och brist på systematik (se senast prop. 2015/16:155 s. 72 f. med vidare hänvisningar bakåt i tiden). En självklar utgångspunkt för utredningen har alltså varit att för- verkandereglerna ska ses över för att göra dem systematiskt samman- hängande. En annan utgångspunkt för utredningen har varit att reglerna ska göras så enkla och tydliga som den rättsliga materian tillåter. Som antyds av den sist nämnda reservationen är emellertid förverkande- sanktionen till sin karaktär sådan att det är svårt att reglera den på ett alltigenom enkelt sätt. Enligt utredningens mening är emellertid den nuvarande regleringen onödigt komplicerad på flera sätt. Här ska blott ges tre exempel. För det första är reglerna om från vem förverkande får ske svår- lästa och svårtillämpade. Detta beror bl.a. på att reglerna avseende olika typer av förverkande i huvudsak har gjorts generella och sam- lats i en och samma paragraf (36 kap. 5 § ) trots att de sakskäl som gör sig gällande ser ganska olika ut för de olika formerna av förverkande. Ett enkelt exempel är att regeln om att förverkande förutsätter att egendomen vid brottet tillhörde den från vilken för- verkande ska ske passar mycket illa vid t.ex. utbytesförverkande vid ett bedrägeribrott – regeln måste av uppenbara skäl här tillämpas i strid med sin ordalydelse om förverkande alls ska kunna ske. Reglerna om från vem förverkande får ske bör alltså kunna göras tydligare och enklare om de delas upp och det tillskapas en sådan regel för varje förverkandeform. Härtill kommer att reglerna kan vara svåra att skilja Överväganden om en ny förverkandereglering i från andra begränsningar som ligger i systemet, nämligen en proces- suell begränsning som innebär att förverkande bara kan ske från den mot vilken en förverkandetalan förts och en materiell begränsning som innebär att förverkande kan ske bara från den som äger (eller har annan relevant rätt) till den egendom som förverkas (jfr nedan avsnitt 4.4). För det andra bygger regelverket i ganska stor utsträckning på outtalade förutsättningar. Dessa förutsättningar är ofta svårtillgäng- liga i den meningen att det inte är alldeles lätt att finna konkret stöd för dem i auktoritativa rättskällor. Det är vidare så att det, om man inte har dessa förutsättningar klara för sig, är svårare att förstå de regler som faktiskt finns. En sådan outtalad utgångspunkt är att sak- förverkande, om det inte särskilt föreskrivs om annat, kan ske bara från den som äger, eller har annan relevant rätt till, en viss sak samt att detta inte är den fråga som regleras i 36 kap. 5 § trots att det kan låta så när man läser bestämmelsen (se närmare nedan i avsnitt 4.4.1). För det tredje kompliceras den praktiska tillämpningen på ett på- tagligt sätt av att utbytesförverkande kan ske medelst sakförverkande endast under förutsättning att den ifrågavarande saken i sin helhet kan kopplas till den brottslighet som ligger till grund för förverkan- det. Detta kan på vad man kan kalla ett materiellt plan leda till svåra –och enligt vår mening onödiga – frågetecken kring om förverkande i ett visst fall kan ske genom sakförverkande eller endast genom värdeförverkande. Allvarligare är emellertid att detta på ett tidigare stadium i processen – när underlaget för bedömningen ofta är sämre –påverkar valet mellan de tillgängliga processuella tvångsmedlen (förvar och kvarstad å ena sidan och beslag och penningbeslag å den andra). Det betyder också att möjligheten att använda ett visst pro- cessuellt tvångsmedel kan komma att påverkas av hur utredningen fortskrider, även om det i och för sig står klart att förverkande kommer att ske. De problem som här har antytts utvecklas närmare i kapitel 7. Avslutningsvis kan i detta sammanhang en terminologisk fråga be- röras. I bl.a. lagstiftning och litteratur kan man emellanåt se hur det talas om att egendom förklaras förverkad (liksom om förverkande- förklaring).1 Detta sätt att tala om förverkande torde återspegla ett synsätt enligt vilket egendomen redan vid brottet är förverkad, och 1Se t.ex. , Förverkande av egendom, 2014 s. 26 med vidare hänvisningar. Överväganden om en ny förverkandereglering i där beslutet bara innebär en bekräftelse på att så är fallet. Utred- ningen menar att det är klart att tiden har sprungit ifrån detta syn- sätt. torde de flesta bottna i ett tänkande där egendomen först genom själva beslutet blir förverkad. Ett sådant synsätt gör också att förverkande passar bättre in bland andra typer av rättsverk- ningar av brott, liksom med det förhållandet att den egendom som förverkas kan ha trätt i stället för annan egendom (jfr nuvarande 1 c § ). Denna synpunkt förstärks av vårt förslag som innebär att sakförverkande ska kunna användas i betydligt större utsträckning . Våra förslag är därför utformade med utgångspunkt i att det är genom beslutet om förverkande som förverkande sker. 4.1.3Möjligheterna till förverkande av brottsvinster bör utvidgas Vår bedömning: Utgångspunkten för förverkandelagstiftningen ska vara att ingen ska göra på brottsliga handlingar, dvs. brott ska inte löna sig. Utgångspunkten ska därför vara att förverkande av brottsvinster ska ske på ett sådant sätt att vinsten neutraliseras. När det gäller förverkande av brottsvinster bör utgångspunkten vara att brott inte ska löna sig. Principen bör gälla inte bara den som har begått brottet. Ingen ska ges möjlighet att njuta frukterna av brottet. Principen bör – även med beaktande av svårigheterna att leda pre- ventiva effekter i bevis – tillmätas betydelse redan med utgångspunkt i intresset av allmänprevention. Med en tydlig utgångspunkt av inne- börd att brottsvinster ska förverkas kan man i viss mån motverka det incitament att begå brott som består just i möjligheten till vinst. Principen vinner också stöd av mer rättviseinriktade överväganden. Den som har fått en brottsvinst bör inte få behålla den. Till detta kan läggas att ett konsekvent genomfört förverkande av brottsvinster kan minska möjligheterna för kriminella nätverk att bygga upp ett resur- ser, vilket i sig är en viktig åtgärd i ett brottspreventivt perspektiv. Grundprincipen vid förverkande av brottsvinster bör alltså vara att förverkandet ska leda till en neutralisering av den vinst som gjorts. Neutraliseringstanken innebär att förverkandet i princip bör ta sikte på ett nettobelopp. Huvudregeln är alltså att det är ett nettoförverk- Överväganden om en ny förverkandereglering i ande som ska ske. Detta kan emellertid inte vara annat än en huvud- regel. Det finns nämligen, också med en sådan utgångspunkt, anled- ning att utforma reglerna på ett sätt som tar hänsyn till realiteterna och som gör att regelverket kan tillämpas på ett effektivt och rimligt sätt. Det ligger t.ex. närmast i sakens natur att det mer sällan finns några tillförlitliga uppgifter om vilka kostnader som varit förknippade med en viss brottslig verksamhet. Det kan därför inte anses stå i strid med neutraliseringstanken att – ungefär på det sätt som kommer till uttryck i nuvarande praxis – låta bedömningen av hur stor brotts- vinsten kan anses ha varit bygga på en uppskattning, dvs. att låta möj- ligheten till avdrag bero på närmast skälighetsmässiga överväganden. Ytterligare ett skäl att inte vara alltför långtgående när det gäller att realisera neutralitetsprincipens genomslag vad gäller olika typer av ”avdrag” är att förverkandefrågan måste ses i ett sammanhang där också andra förverkandeformer beaktas. Vad gäller narkotika måste t.ex. beaktas att det som ett inköpskostnadsavdrag avser, dvs. narko- tikan, i sig är underkastat förverkande, liksom att regleringen med- ger förverkande också av dess värde. I NJA 2016 s. 202 har visserligen givit uttryck för att nettoprincipen ska tilläm- pas också vad gäller förverkande av utbyte vid narkotikabrott.