sou · H9B335 · 2022-01-01 00:00:00 — När det gäller straffskalorna för respektive grad av mened har vi övervägt en höjning av minimistraffet för normalgradsbrottet till fängelse . är straffskalan fängelse i högst . Vi anser dock att övervägande skäl talar mot en sådan höjning. Om minimistraffet för normalgradsbrottet höjs kommer det att bli utgångspunkten för straffvärdebedömningen i samtliga de fall då det inte finns några förmildrande eller försvårande omständigheter hänförliga till brottet – dvs. i de allra flesta fallen. Det kan ifrågasättas om ett så pass högt straffvärde är proportionerligt. Som vi anger i övervägandena när det gäller kvalifikationsgrun- derna för grov mened bör hänsyn tas bl.a. till allvaret i det brott som utredningen eller lagföringen avser. Det är rimligt att straffet för mened till viss del sätts i proportion till förbrottet. Detta bör gälla såväl i försvårande som i mildrande riktning. Den som begått en mened med uppsåt att förhindra utredningen av eller lagföringen för ett allvarligt brott bör straffas hårdare än den som begått en mened med uppsåt att förhindra utredningen av eller lagföringen för ett mindre allvarligt brott. Ett minimistraff innebär att det i flera fall kom- mer att dömas till straff för mened som är väsentligt strängare än det straff som döms ut för förbrottet. Om någon exempelvis begår en mened inom ramen för en rättegång om rattfylleri, stöld eller miss- handel – vilka alla utgör brott som är mycket vanligt förekommande och där straffvärdet inte sällan ligger på fängelse i en månad – kommer straffet som döms ut för meneden att vara sex gånger straffet för för- brottet. Även om samhället ser allvarligt på brott som förhindrar eller riskerar att förhindra den judiciella verksamheten kan det ifrågasättas om en sådan ordning är proportionerlig. I sammanhanget bör också framhållas att andelen brott (ställt i relation till samtliga brott) som begås inom ramen för kriminella nätverk är mycket liten. Mened, övergrepp i rättssak och skyddande av brottsling Mot vad som angetts i föregående stycke kan det argumenteras för att den särskilda straffskalan för ringa brott skulle kunna an- vändas när den straffvärdemässiga skillnaden mellan meneden och förbrottet blir alltför stor. Med hänsyn till att brott av normalgraden ska vara utgångspunkten för bedömningen i de flesta fallen och att det ringa brottet ska utgöra ett undantag, framstår det dock inte som en ändamålsenlig ordning. Det kan antas att en förhållandevis stor andel av menedsbrotten begås inom ramen för utredningar av brott där straffvärdet är en eller några månader. Om det skulle skapas ut- rymme för att bedöma alla dessa menedsbrott som ringa, skulle tro- ligtvis det ringa brottet bli det ”nya” normala. Som angetts ovan anser vi däremot att det finns anledning att tydligt skärpa straffen för de allvarligaste formerna av mened, sär- skilt eftersom sådana gärningar kan antas begås inom ramen för de kriminella nätverkens brottslighet. För att åstadkomma detta bör en ändring av minimistraffet för grov mened övervägas. Vi har föreslagit att en ny kvalifikationsgrund införs i bestämmel- sen om grov mened, som tar sikte på den situationen att gärnings- personen begått mened med uppsåt att utredningen av eller lagför- ingen för ett allvarligt brott ska förhindras. Detta kan förväntas leda till att bestämmelsen om grov mened, till skillnad mot vad som är fallet, kommer att tillämpas i praktiken. innebär det att nivån på vilka omständigheter som anses straffvärderelevanta i viss mån sänks. Vidare bör det som regel anses mer klandervärt att begå ett allvarligt brott än att förhindra utredningen av eller lagföringen för ett sådant brott. Det ska också understrykas att det inte finns något krav i menedsbestämmelsen på att utredningen av eller lagför- ingen för det allvarliga brottet ska ha förhindrats eller att oskyldig ska ha dömts för ett allvarligt brott. Det sagda innebär att den straffvärde- mässiga utgångspunkten för mened i sådana fall bör ligga något lägre än straffvärdet för det allvarliga brott som meneden hänför sig till. För en sänkning av minimistraffet talar också domstolarnas behov av att kunna göra nyanserade bedömningar. Under föregående rubrik har framförts vissa skäl för varför bestämmelsen om grov mened inte tillämpas. Till dessa skäl kan läggas det höga minimistraffet. Det genomsnittliga fängelsestraffet för mened är drygt . Det straffvärdemässiga avståndet upp till minimistraffet för grov mened är därmed mycket stort. Mened, övergrepp i rättssak och skyddande av brottsling Vad som sagts talar för att minimistraffet för grov mened i viss mån bör sänkas. En sådan åtgärd kan förväntas underlätta domstolar- nas möjligheter att använda hela straffskalan och leda till en generellt höjd straffnivå för mened, men framför allt till en avsevärd straff- nivåhöjning av de allvarligaste fallen. Vi föreslår därför att minimi- straffet för grov mened ändras till fängelse och sex månader.7 Om vårt förslag genomförs och tillämpas av åklagare och domstolar, kommer det att medföra att straffnivån för allvarligare fall av mened kan förväntas att tredubblas jämfört med vad som gäller . Detta får anses utgöra en synnerligen kraftig straffnivåhöjning. Att sänka minimistraffet för grov mened gör att det också finns skäl att överväga en förändring av straffskalan för mened av normal- graden. Maximistraffet för mened av normalgraden är fängelse . Redan med den nuvarande ordningen, då minimistraffet för grov mened är fängelse , kan det ifrågasättas om det är motiverat med ett så pass högt maximistraff för normalfallen. Som angetts används den överlappande delen av straffskalan för en lägre grad av ett och samma brott mycket sällan. Under förutsättning att minimi- straffet för grov mened sänks till och bör därför även maximistraffet för mened av normalgraden sänkas. Den stora överlappning som redan finns mellan de två graderna gör att det är motiverat med en större sänkning av maximistraffet för mened av normalgraden än den sänkning av minimistraffet som föreslagits för grov mened. Vi föreslår att maximistraffet i det förra fallet ska vara fängelse . För att göra bestämmelsen tydligare bör det grova respektive det ringa brottet få egna brottsbeteckningar, grov mened och ringa mened. Trots våra slutsatser när det gäller straffskalans utformning läm- nar vi – för att ge ett brett beredningsunderlag i det fortsatta arbetet –ett alternativt författningsförslag där minimistraffet för normalgraden av mened höjs till fängelse och där nuvarande maximistraff för normalgradsbrottet respektive minimistraff för grovt brott bibehålls (se bilaga 2). 7Jämförelser kan här också göras med andra brott som har snarlika skyddsintressen. Som exempel kan nämnas brottet bevisförvanskning (se 15 kap. 8 § BrB), som innebär att till ansvar döms den som förvanskar eller undanröjer bevis med uppsåt att oskyldig ska bli fälld till ansvar för brott. Detsamma gäller om någon med sådant uppsåt åberopar falskt bevis. För bevisför- vanskning döms till fängelse i högst eller, om brottet är ringa, till böter eller fängelse . Är brottet grovt döms till fängelse i lägst och högst . Mened, övergrepp i rättssak och skyddande av brottsling Förslag: Språket och strukturen i menedsbestämmelsen ska moder- niseras. Menedsbestämmelsen har inte genomgått någon förändring sedan ikraftträdande . Ett i vissa avseende ålderdomligt språk gör paragrafen svårtillgänglig. Det kan inte uteslutas att det också bidragit till den begränsade tillämpningen. Språket behöver därför moderniseras. De språkliga förändringarna är dock inte av- sedda att medföra någon förändring av bestämmelsen i sak. För att den ska bli mer lättillgänglig bör dessutom kvalifikationsgrunderna för grov mened anges i en punktlista. Utökad kriminalisering av mened på förstadiet Förslag: Stämpling till mened som består i att någon i samråd med annan beslutar gärningen eller åtar eller erbjuder sig att utföra den ska kriminaliseras. Bedömning: Försök till mened bör inte kriminaliseras. Förberedelse till mened är kriminaliserat. Detsamma gäller stämpling genom att någon sökt anstifta annan till mened. Däremot är försök till mened inte kriminaliserat. Mened är ett allvarligt brott. Det tydliggörs dels av straffskalan, som sträcker sig från böter i ringa fall till fängelse – för grovt brott –, dels av att brottet har ett starkt artvärde. Brottets abstrakta straffvärde utgör alltså inte något hinder mot en utökad kriminali- sering på förstadiet. Frågan om det finns behov av en utökad kriminalisering på för- stadiet är delvis sammankopplad med bestämmelsens konstruktion. Mened är ett farebrott, vilket innebär att det för straffansvar inte finns krav på att en viss effekt. Som angetts är skälen för kriminali- sering på förstadiet generellt sett svagare i sådana fall än då brottet är konstruerat som ett skadebrott. Mened, övergrepp i rättssak och skyddande av brottsling När det gäller frågan om försök till mened bör kriminaliseras gör Mened påbörjas då ett vittne, som avlagt ed, i förhör börjar lämna osanna uppgifter eller förtiger sanningen. Som konstaterats har lagstiftaren, genom att undanta kriminalisering på försöksnivå, velat ge den som påbörjar ett menedsbrott möjlighet att korrigera sina uppgifter. Enligt vår uppfattning har denna ord- ning goda skäl för sig och försök till mened bör även fortsättningsvis vara befriat från straffansvar. När det gäller frågan om ansvar för stämpling till mened bör ut- vidgas gör vi följande överväganden. Skälet till att stämpling till mened genom att någon söker anstifta annan till brott – men inte övriga former av stämpling – är kriminaliserat är delvis oklart. I för- arbetena anges, utan närmare motivering, att frågan om det ska vara straffbart att åta eller erbjuda sig att begå mened bör vara beroende av om ersättning lämnats eller mottagits. Vi anser att det finns skäl att ifrågasätta denna gränsdragning. Även i fall då personer i samråd beslutar att begå mened eller då någon, utan att begära ersättning, åtar eller erbjuder sig att begå mened får anses straffvärt i sådan ut- sträckning att det bör vara kriminaliserat. Tystnadskulturen i krimi- nella nätverk är stark och oviljan att samarbeta med de rättsvårdande myndigheterna utbredd. Det kan antas vara vanligt förekommande att personerna i och i anslutning till de kriminella nätverken sam- råder i avsikt att motverka att brott utreds eller att den skyldige eller de skyldiga lagförs. Bevekelsegrunderna för att så ska ske kan också antas variera. Den som exempelvis erbjuder sig att ljuga i domstol behöver inte göra det endast för att han eller hon erbjuds pengar eller annat i utbyte. Erbjudandet kan i stället grunda sig på lojalitet till gärningspersonen eller på misstro mot de rättsvårdande myndig- heterna. Av studier från Brå framgår också att unga, perifera, del- tagare i den kriminella miljön i högre grad än tidigare tar chansen att avancera genom att begå brott (se Brå 2019:3 s. 9). Det kan inte ute- slutas att yngre kriminella även åtar eller erbjuder sig att begå mened isyfte att positionera sig i den kriminella miljön. Med hänsyn till vad som angetts ovan föreslår vi att stämpling till mened som består i att någon i samråd med annan beslutar gärningen eller åtar eller erbjuder sig att utföra den ska kriminaliseras. Mened, övergrepp i rättssak och skyddande av brottsling Förslagens konsekvenser för andra straffbestämmelser Bedömning: Förslaget om att förändra straffskalan för mened innebär att straffskalorna för brotten osann utsaga inför nordisk domstol och osann utsaga inför en internationell domstol, som hänvisar till menedsbestämmelsen, kommer att förändras. Några skäl mot att förändringen omfattar även dessa brott föreligger inte. Två straffbestämmelser i 15 kap. BrB hänvisar i påföljdshänseende till bl.a. menedsbestämmelsen. För osann utsaga inför nordisk dom- stol döms, enligt 4 a §, den som under straffansvar inför domstol i , , eller lämnar osann uppgift eller för- tiger sanningen. Påföljden bestäms enligt 1 § (dvs. enligt bestämmel- sen om mened), om utsagan här i riket skulle ha avgetts under laga ed. För osann eller ovarsam utsaga inför en internationell domstol döms, enligt 4 b §, ett vittne eller en sakkunnig om han eller hon under ed inför Europeiska unionens domstol, inför tribunalen vid denna dom- stol, inför Europeiska frihandelssammanslutningens domstol, EFTA- domstolen, eller inför lämnar osann uppgift eller förtiger sanningen. Även i sådana fall bestäms på- följden enligt 1 §, om utsagan här i riket skulle ha avgetts under laga ed. Eftersom de aktuella bestämmelserna hänvisar till påföljds- bestämningen i bestämmelsen om mened kommer de föreslagna för- ändringarna av straffskalan för mened på motsvarande sätt förändra straffskalan för dessa brott. Några skäl mot en sådan ordning före- ligger, enligt vår uppfattning, inte. Straffbestämmelsernas hänvisning till påföljden för mened bör därför finnas kvar. Straffbestämmelsen för övergrepp i rättssak finns i 17 kap. 10 § BrB. Avsikten med bestämmelsen är att ge ett särskilt skydd för intresset av att den som utför talan eller avger utsaga vid domstol eller myndig- het inte påverkas på ett otillbörligt sätt (se bl.a. prop. 1992/93:141 s. 46 och prop. 2001/02:59 s. 43). Mened, övergrepp i rättssak och skyddande av brottsling För övergrepp i rättssak döms, enligt första stycket, den som med våld eller hot om våld angriper någon för att denne hos en domstol eller någon annan myndighet gjort en anmälan, fört talan, avlagt vittnesmål eller annars vid förhör avgett en utsaga eller för att hindra denne från en sådan åtgärd. Detsamma gäller den som med någon annan gärning som medför lidande, skada eller olägenhet eller med hot om en sådan gärning angriper någon för att denne avlagt vittnes- mål eller annars avgett en utsaga vid förhör hos en myndighet eller för att hindra henne eller honom från att avge en sådan utsaga. Med domstol eller annan myndighet avses, enligt andra stycket, även en dömande kammare eller ett annat organ i Internationella brott- målsdomstolen. Brottet är uppdelat i tre svårhetsgrader. För brott av normalgraden döms till fängelse i högst . Om brottet är ringa är straffet, enligt fjärde stycket, böter eller fängelse . För grovt brott döms, enligt tredje stycket, till fängelse i lägst två och högst . Som framgår av lagtexten förutsätter övergrepp i rättssak att an- greppet utförs antingen för att hämnas, t.ex. för att någon har lämnat vissa uppgifter i förhör, eller för att hindra någon att vidta en sådan åtgärd. Bestämmelsen är tänkt att, i enlighet med vad som bl.a. gäller vid våld eller hot mot tjänsteman, också omfatta framtvingande av en åtgärd. I ”De upprepade övergreppen i rättssak” NJA 2019 s. 747 har HD även konstaterat att det i många fall måste vara förenligt med bestämmelsens ordalydelse att tillämpa den i fall där angreppet syftar till att förmå någon att göra något. De förhörsutsagor som avses i bestämmelsen omfattar såväl vittnes- mål som partsutsagor, oavsett om de avges under sanningsförsäkran eller vid något annat förhör. Vidare avses en utsaga som någon avger i annan egenskap än som vittne hos en offentlig myndighet för att åstadkomma utredning. Alla s.k. förhörspersoner skyddas alltså mot varje gärning som medför lidande, skada eller olägenhet eller hot om det. (Se prop. 2001/02:59 s. Det mer begränsade skyddet, som förutsätter att övergreppet inne- fattar våld eller hot om våld, tillkommer, förutom förhörspersoner, andra som hos domstol eller annan myndighet för talan för sig själva eller någon annan, dvs. parter som inte är förhörspersoner samt om- bud. Även de som anhängiggör en sak genom anmälan till domstol, polis eller annan myndighet, s.k. anmälare, åtnjuter detta inskränkta Mened, övergrepp i rättssak och skyddande av brottsling Skyddet omfattar även blivande parter, ombud och anmälare. (Se a. prop. Med våld eller hot om våld avses, i enlighet med vad som gäller i bestämmelsen våld eller hot mot tjänsteman (17 kap. 1 § BrB), våld eller hot om våld som den skyddade personen utsätts för. Våld kan avse såväl misshandel som vissa frihetsbrott. (Se m.fl., , En kommentar, version 17, kommentaren till 17 kap. 1 och 10 §§.) När det gäller kravet, i första styckets andra mening, på att gär- ningen ska ha medfört lidande eller olägenhet är NJA 2012 s. 614 av intresse. I fallet hade en person med anknytning till den kriminella sammanslutningen erbjudit en målsägandes moder att betala det skadestånd som hennes son hade begärt om denne tog tillbaka det han sagt i målsägandeförhöret. HD konstaterade att ett erbjudande om betalning för att en utsaga ska ändras inte i sig kan anses medföra vare sig ett sådant lidande eller olägenhet att det kan anses som övergrepp i rättssak. HD ogillade åtalet eftersom det inte var visat att personen, när denne framförde erbjudandet till modern, nämnde på ett sådant sätt att det gav anledning att upp- fatta omnämnandet som ett straffbart angrepp. I NJA 2017 s. 966 har HD slagit fast att det är samtliga uppgifter som har straffrättsligt skydd, inte enbart sådana som har betydelse för utredningen. Bestämmelsen om övergrepp i rättssak överfördes, i princip utan några förändringar, års strafflag (10 kap. 9 §) till brotts- balken (se prop. B 239). Straffskalan, som inte innehöll några svårhetsgrader, sträckte sig då från böter till fängelse i högst . Brottsbeskrivningen har i sak varit oförändrad , medan vissa förändringar har skett vad gäller straffskalan och grad- indelningen. infördes en särskild straffskala för grovt brott, med ett straffmaximum . Bakgrunden var att vittnen och målsägan- den, ofta i narkotikabrottmål, av rädsla för tilltalade och åhörare, blivit alltmer obenägna att tala fritt. I förarbetena uttalades att straff- skalan för grovt brott skulle reserveras för fall då gärningspersonen visat särskild hänsynslöshet och betydande men för det allmänna eller enskild har uppkommit till följd av gärningen. (Se prop. 1981/82:141 s. 34–36.) Mened, övergrepp i rättssak och skyddande av brottsling skärptes straffskalan för grovt brott till fängelse i lägst ett och högst . För normalgraden av brottet höjdes straffmaxi- mum till fängelse . Som skäl för förändringen angavs återigen ett hårdare klimat i och omkring rättegångar, att villigheten att vittna minskat och att antalet fall av hot och trakasserier riktade mot vitt- nen hade ökat. (Se prop. 1996/97:135 s. 8–10.) skärptes straffskalorna för brott av normalgraden och grovt brott till vad som gäller. infördes den särskilda graden för ringa brott. Även anfördes, som skäl för för- ändringen, svårigheterna att få målsäganden och vittnen att lämna upplysningar om brott av rädsla för repressalier. Det ansågs också att straffskalan för övergrepp i rättssak skulle stämma överens med vad som gällde för mened. Det ringa brottet, med en egen straffskala, infördes som en konsekvens av att böter utgick från straffskalan för brottet av normalgraden. (Se prop. 2001/02:59 s. 45–47.) I förarbetena anges att utrymmet för att i enskilda fall bedöma brott som ringa generellt sett är begränsat. Vid bedömningen av brottets svårhetsgrad bör man inte endast beakta våldets eller hotets allvar och automatiskt bedöma gärningen som ringa av det skälet att våldet i sig skulle bedömas som t.ex. ringa misshandel eller hotet som mindre allvarligt. Gärningen bör i stället bedömas med beaktande av samtliga omständigheter, t.ex. måste ett hot i syfte att hindra någon från att lämna uppgifter om ett allvarligt våldsbrott anses som en svårare gärning än ett motsvarande hot i syfte att hindra någon från att lämna uppgifter om ett snatteribrott. Som exempel på omständig- heter som kan göra att ett brott bör bedömas som ringa anges att an- greppet har varit av lindrig beskaffenhet och inte heller har gett upphov till något men för allmänheten. (Se prop. 2001/02:59 s. 46 och 61.) Gränsen mellan brott av normalgraden och ringa brott har inte prövats av HD. Som exempel på fall som underrätterna har bedömts som ringa kan nämnas RH 2005:12. En man, som var åtalad för grov miss- handel, hade ringt till ett vittne och uttalat ett underförstått hot om att han skulle ”passa sig” för vad han sa vid rättegången. Hovrätten, som bl.a. angav att det rörde sig om ett enstaka hot som varit allmänt Mened, övergrepp i rättssak och skyddande av brottsling hållet och därmed inte kunde anses vara av allvarligare karaktär, be- stämde påföljden till ett högt antal dagsböter. Som ytterligare exempel på ringa brott kan nämnas avgörande i mål nr B 11098-16. I fallet hade en man, som var åtalad för att ha ofredat en kvinna som han hade gemensamma barn med, ringt till henne och uttalat att om hon inte tog tillbaka polisanmälan skulle han inte lämna samtycke till att bar- nen fick den behandlingen som föreslagit. Påföljden bestämdes till ett högt antal dagsböter. Vid bedömningen av om brottet är grovt ska det ska särskilt beaktas om 1.det har uppkommit eller funnits risk för betydande men för det allmänna eller någon enskild, 2.gärningen har innefattat våld eller hot av allvarligt slag, eller 3.gärningen annars har varit av särskilt hänsynslös eller farlig art. Den första punkten infördes med hänvisning till att övergrepp i rätts- sak som inte beivras riskerar att leda till att brott inte kan utredas, att brottslingar inte lagförs och att det uppstår ett slags för grovt kriminella individer (se prop. 2015/16:113 s. 78). Kvalifikations- grunden lagfäster ett tidigare förarbetsuttalande (se a prop. s. 93 som hänvisar till prop. 1981/82:141 s. 36). I de sistnämnda förarbetena utvecklas dock inte närmare vad kvalifikationsgrunden avser. HD har tolkat den på så sätt att den främst tar sikte på gärningens poten- tiella eller faktiska inverkan på den rättssak som gärningen avser (se ”Upprepade övergrepp i rättssak” NJA 2019 s. 747 p. I bestämmelsen om föregivande av allmän ställning – som straff- belägger den som utan behörighet utger sig för att utöva myndighet eller utan behörighet bär uniform– finns motsvarande kvalifikations- grund för grovt brott (17 kap. 15 § BrB). Som exempel på sådana fall anges i förarbetena bl.a. att en person utger sig för att vara polisman och dirigerar trafiken på sådant sätt att svåra störningar uppstår eller att en obehörig person bereder sig tillträde till en myndighetslokal och utfärdar beslut som medför betydande skada för det allmänna eller någon enskild. (Se prop. 1975:78 s. 154 och 179.) Mened, övergrepp i rättssak och skyddande av brottsling När det gäller den andra punkten anges i förarbetena, som exempel på hot av allvarligt slag, att gärningen har innefattat hot som påtagligt har förstärkts med hjälp av vapen, sprängämne eller vapenattrapp eller genom anspelning på ett våldskapital. framhålls att det inte är givet att de aktuella omständigheterna, i avsaknad av andra försvårande inslag, bör medföra att ett övergrepp i rättssak ska be- dömas som grovt brott. Frågan får avgöras med beaktande av samt- liga omständigheter. (Se prop. 2015/16:113 s. När det gäller vad som avses med våld av allvarligt slag ger för- arbetena bara begränsad och indirekt ledning. I bestämmelsen om olaga tvång (4 kap. 4 § BrB) finns motsvarande uttryck och i för- arbetena anges att det bör krävas att det rör sig om ett misshandels- brott med ett straffvärde kring eller mer (se a. prop. s. 83). I ”Upprepade övergrepp i rättssak” NJA 2019 s. 747 p. 31 har HD dock uttalat att uttrycket bör tolkas något mer restriktivt vid grovt övergrepp i rättssak, som har ett mycket strängt minimistraff, än vid bl.a. olaga tvång. Den sista punkten – att gärningen annars har varit av särskilt hän- synslös eller farlig art – betonar att även andra omständigheter än de som anges i de tidigare punkterna kan vara av betydelse vid bedömningen av om brottet är grovt. Kvalifikationsgrunden omfattar en mängd tänkbara kvalificerande omständigheter. (Se a. prop. s. 84 och 93.)