sou · H9B335 · 2022-01-01 00:00:00 — Det torde exempelvis vara naturligt att olika former av s.k. sanktionskumulation primärt beaktas vid straffmätningen medan hänsyn till den tilltalades hälsotillstånd och liknande i allmänhet torde vara av störst betydelse för påföljdsvalet. (Se ”Skärtorsdagsdomen” NJA 2008 s. Om det finns en presumtion för fängelse med hänvisning till brottslighetens art avgörs med utgångspunkt i den aktuella brotts- typen, men också med beaktande av omständigheterna i det enskilda fallet. Brottslighetens art som skäl för fängelse infördes vid reform för att knyta an till praxis ; vissa brott ansågs motivera fängelse trots att de inte har ett särskilt högt straffvärde. Det handlade om brott som främst av allmänpreventiva skäl ansågs motivera ett kort fängelsestraff. (Se prop. 1987/88:120 s. Exem- pel på brott med s.k. artvärde är grovt rattfylleri och misshandel (se prop. 1993/94:44 s. 34 och 35 samt prop. 1992/93:141 s. 29). När brottslighetens art är det dominerande skälet för fängelse finns det inget naturligt sätt att närmare beskriva hur rätten bör re- sonera mer än att billighetsskälen ska påverka det slutliga utfallet av påföljdsbestämningsprocessen och kunna leda till att påföljden i en del fall inte blir fängelse, utan i stället villkorlig dom eller skydds- tillsyn. Som en allmän regel gäller att om de skäl – som med hänsyn till brottslighetens art talar för fängelse – inte är starka behöver billig- hetsskälen inte vara särskilt framträdande för att kunna bestämma en annan påföljd än fängelse. (Se Borgeke & , 2016, s. När det gäller tidigare brottslighet som skäl för fängelse ska den omständigheten primärt beaktas genom påföljdsvalet eller genom förverkande av villkorligt medgiven frihet. villkorligt med- given frihet ska, enligt 34 kap. 5 § BrB, förverkas om inte särskilda skäl talar emot det. Som särskilda skäl för att inte förverka eller att förverka bara en del av villkorligt medgiven frihet kan rätten beakta om den nya brottsligheten i förhållande till den tidigare är av lindrig beskaffenhet, om har förflutit eller om ett förverkande annars skulle framstå som oskäligt. I förarbetena anges att förverkande av villkorligt medgiven frihet är en lämplig åtgärd när det gäller att möta ny brottslighet efter ett tidigare straff och att förverkande har flera fördelar, bl.a. ökad förutsägbarhet, i förhållande till regeln om åter- fallsskärpning i 29 kap. 4 § BrB (se prop. 1997/98:96 s. 138). Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott När tidigare brottslighet utgör det dominerande skälet för fängelse saknas det, precis som vid brottslighetens art, närmare vägledning för hur rätten ska beakta billighetsskälen. Även i sådana fall ska dock förekomsten av billighetsskäl kunna påverka det slutliga utfallet på sådant sätt att påföljden i en del fall inte blir fängelse, utan en icke frihetsberövande påföljd. (Se Borgeke & , 2016, s. För unga lagöverträdare finns särskilda bestämmelser om på- följdsval. Har någon begått brott innan han eller hon fyllt får rätten, enligt 30 kap. 5 § första stycket BrB, döma till fängelse endast om det finns synnerliga skäl. Om personen begått brottet efter det att han eller hon fyllt 18 men innan han eller hon fyllt får rätten döma till fängelse endast om det med hänsyn till gär- ningens straffvärde eller annars finns särskilda skäl för det.5 I 32 kap. BrB finns bestämmelser om de särskilda påföljderna för unga lag- överträdare, bl.a. ungdomsvård och ungdomstjänst. Bestämmelserna om påföljd för unga kan sägas syfta till restriktivitet med att döma till frihetsberövande påföljder. I 30 kap. 6 § BrB finns bestämmelser om val av påföljd för gär- ningar begångna under allvarlig psykisk störning. Som utgångspunkt gäller, enligt första stycket, att i sådana fall ska dömas till annan på- följd än fängelse. I 30 kap. 7–11 § BrB finns bestämmelser om skäl för villkorlig dom respektive skyddstillsyn. Artikel 6 i reglerar rätten till en rättvis rätte- gång. Det handlar dels om rätten till domstolsprövning, dels om de generella rättssäkerhetsprinciper som ska gälla för domstolsförfaran- det. Artikeln är tillämplig såväl vid prövning av civila rättigheter och skyldigheter som på brottmålsförfaranden. har konstaterat att det i de europeiska straff- rättssystemen allmänt förekommer arrangemang där en misstänkt6 får ett mildare straff som ett resultat av att han eller hon erkänner eller hjälper förundersökningsmyndigheterna (se beslut i mål m.fl. mot , 5Som angetts i avsnitt 5.2.2 har bl.a. föreslagits att möjlig- heten att beakta gärningspersonens ålder inte ska gälla myndiga lagöverträdare. 6I domen används begreppet defendent. Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott 167 och 168). Enligt domstolen är det inte problematiskt i förhål- lande till artikel 6 att den misstänkte, efter att ha lämnat sådan in- formation i utbyte mot straffnedsättning (early guilty pleas), delges en sannolik dom. En konventionskränkning kan, enligt domstolen, endast komma i fråga om 1.det råder en så betydande skillnad i strafflindringen i domar som döms å ena sidan efter ett erkännande och å andra sidan i en sed- vanlig rättegång att det därmed ställs ett osakligt tryck på den till- talade att erkänna den mildare domen fastän han eller hon är oskyldig, 2.den misstänkte pressas till en åtalsuppgörelse på ett sätt som helt fråntar honom eller henne rätten att låta bli att medverka till ut- redningen av sin egen skuld, eller 3.det framstår som att s.k. plea bargaining är det enda medlet att und- vika straff som innebär en kränkning av artikel 3 i Europakonven- tionen (tortyr eller omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning). har också uttryckt att förhandlingar om straff- lindring (plea bargaining) – förutom att ge viktiga fördelar i form av snabba avgöranden av brottmål och en minskad arbetsbörda för dom- stolar, åklagare och advokater – kan, om de används rätt, fungera som ett viktigt verktyg för att bekämpa korruption och organiserad brottslighet samt bidra till att minska antalet domar och därmed an- talet fångar. För att en uppgörelse mellan den tilltalade7 och åklaga- ren, vilken innebär att den tilltalade avstår från en fullständig rätte- gång i utbyte mot ett mildare straff, ska vara förenlig med artikel 6 krävs – utöver att den bygger på frivillighet – att den inte strider mot allmänna intressen. (Se dom i mål Natsvlishvili och Togonidze mot p. 87 och 88.) När – såsom skedde i det aktuella målet – ett strafflindringsavtal ingåtts mellan den misstänkte och åklagaren har framhållit att den, som en garanti för en korrekt domstolsprövning av rättvisan av ett sådant avtal, fäster vikt vid det faktum att en dom- stol enligt nationell lagstiftning inte är bunden av avtalet, utan har möjlighet att avvisa det beroende på sin egen bedömning av det rätt- 7I domen används begreppet accused. Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott visa i de villkor som det innehåller och den process genom vilket det har ingåtts. Att den nationella domstolen i det aktuella målet hade utrett och godkänt strafflindringsavtalet under ett offentligt samman- träde höjde, enligt , den allmänna kvaliteten i dom- stolsprövningen. (Se a. dom p. 94 och 95.) Inom ramen för domen redovisade en jäm- förande studie med över 30 medlemsstater i , för att fast- ställa i vilken utsträckning som det finns brottmålsförfaranden för förhandlingar om strafflindring. Domstolen konstaterade, med hän- visning till studien, att det får anses vara ett gemensamt drag i euro- peiska system för rättskipning i brottmål att en tilltalads åtalspunk- ter eller straff mildras i utbyte mot ett erkännande av skuld eller ett s.k. nolo contendere-yrkande8 innan rättegången eller vid omfat- tande samarbete med utredningsmyndigheterna. Endast i tre länder (, och ) saknades helt mekanismer för förhandlingar om strafflindring. I tre länder (, och ) fanns kännedom om förhandlingar om strafflindring eller liknande processer i praktiken – även om dessa länder inte hade infört lagstiftning för att etablera förhandlingar om strafflindring. (Se a. dom p. 59–72.) När det gäller vikten av att en rättvis rättegång säkerställs för den person som ett kronvittne lämnar uppgift om är rättsfallet mot av intresse. I fallet hade åklagaren träffat en överenskommelse med en misstänkt, Z, om att tillstyrka hans an- sökan om benådning9, i utbyte mot att han lämnade uppgifter om sin egen och andra personers brottslighet. Mot bakgrund av Z:s upp- gifter dömdes för inblandning i en kriminell organisation. gjorde gällande att han förnekats en rättvis rättegång enligt artikel 6, bl.a. eftersom han inte fick tillgång till vissa förundersök- ningsdokument – vilka han efterfrågade i syfte utreda om uppgörelsen mellan åklagaren och Z var laglig. avslog ansökan och fastslog att hade fått en rättvis rättegång. Domstolen framhöll bl.a. dels att de aktuella dokumenten inte utgjorde materiell bevisning, dels att såväl domstolen som och hans försvarare haft kännedom om uppgörelsen och därför kunnat ta ställning till hur den påverkade värdet av bevisningen mot honom. (Se Europadom- stolens dom i mål mot .) 8Den tilltalade varken erkänner eller förnekar skuld. 9”positive recommendation that .’s request for a partial (gratie) be granted”. Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott har vidare angett att om följden av förhand- lingar om strafflindringar blir att ett åtal avgörs genom en förkortad form av rättslig utredning så innebär detta i praktiken att ett antal processrättigheter avstås. Detta utgör inte i sig ett problem, efter- som varken ordalydelsen i eller andemeningen av artikel 6 förhindrar att en person avstår från detta skydd av egen fri vilja. (Se Europa- domstolens dom i mål Scoppola mot [No. 2], p. I avsnittet redovisas de utredningar som i olika sammanhang har behandlat frågan om införandet av system om straff- eller sanktions- sänkningar i utbyte mot uppgifter om andras brott eller andra former av överträdelser – ofta kallat kronvittnessystem. Som framgår närmare i avsnitt 5.6.1 finns ingen exakt definition av kronvittne eller kron- vittnessystem. Hur sådana systemen är utformade kan också variera, särskilt när det gäller åklagarens möjlighet att styra brottmålsproces- sen. I det följande redovisas därför även vissa förslag som kan, men inte nödvändigtvis behöver, inrymmas i ett system enligt direktiven. Det handlar framför allt om förslag som går ut på att åklagaren ges ett ökat ansvar för påföljdsfrågan. hade bl.a. i uppdrag att göra en allmän översyn av straffskalorna och överväga om det skulle innebära för- delar att införa allmänna regler för påföljdsval och straffmätning (se SOU 1986:14 s. 14). Kommitténs förslag, i betänkandet Påföljd för brott – Om straff- skalor, påföljdsval, straffmätning och villkorlig frigivning m.m. , låg bl.a. till grund för införandet av bestämmelserna om straffmätning och påföljdseftergift samt om val av påföljd i 29 respektive 30 kap. BrB (se prop. 1987/88:120 s. 27 f.). Inom ramen för kommitténs förslag om omständigheter som ska beaktas vid straffmätningen – framför allt den omständigheten att Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott gärningspersonen frivilligt angett sig (se 29 kap. 5 § första stycket 5 BrB) – övervägdes om även medverkan i brottsutredningen beträf- fande andras brott borde kunna påverka straffmätningen. Kommittén konstaterade att en sådan ordning i viss mån skulle kunna underlätta polisens arbete med att avslöja och utreda t.ex. organiserad narkotikabrottslighet. Ett sådant system ansågs dock innebära vissa nackdelar. En nackdel var att det skulle uppmana till mindre tilltalande beteende, nämligen att skvallra. Det vägde dock inte så tungt. Allvarligare var, enligt kommittén, att man inte kunde bortse från risken att de dominerande brottslingarna, genom lögner om andra svagare individer som de inte har så mycket att frukta från eller genom dimridåer om svårutredda händelser, försöker att skaffa sig fördelar. En annan invändning var att ett system med kronvittnen, för att ge någon positiv effekt, måste innebära att polisen förespeg- lade den misstänkte vissa fördelar. Det kunde då finnas en risk att polisen eller åklagaren skulle kunna frestas att förespegla större för- delar än domstolen kunde förväntas ge. Sammantaget ansågs över- vägande skäl tala mot ett sådant system. (Se a. SOU s. 452 och 453.) Ingen remissinstans framförde någon motsatt uppfattning än kommitténs när det gällde frågan om att införa ett kronvittnes- system. Även regeringen instämde i kommitténs bedömning att det inom ramen för billighetsskälet att gärningspersonen frivilligt angett sig, inte fanns utrymme att beakta att gärningspersonen avslöjat sina medbrottslingar. Som redovisats i avsnitt 5.2.3 angav dåvarande regeringen dock att i den mån sådana omständigheter helt undan- tagsvis skulle kunna motivera ett lägre straff får det ske med stöd av 29 kap. 5 § första stycket 9 (dåvarande punkten 8) BrB, som tar sikte på om någon annan omständighet påkallar att den tilltalade får ett lägre straff än brottets straffvärde motiverar. hade i uppdrag att analysera vissa frågor som rörde effektiviteten hos regelverket för att motverka överträdelser av konkurrenslagstiftningens förbud mot konkurrens- begränsande samarbete mellan företag och missbruk av dominerande ställning. I utredningens uppdrag ingick bl.a. att pröva behovet av och förutsättningarna för regler om nedsättning av konkurrens- Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott skadeavgift för företag som avslöjar konkurrensbegränsningar. I den delen diskuterade utredningen, i delbetänkandet Kartellbekämpning (SOU 2001:74), argument för och emot ett system med kronvittnen med utgångspunkt i överväganden och bedömningar. Utöver de argument som kommittén anfört mot ett kronvittnessystem anförde utredningen vissa ytterligare omständig- heter som man ansåg borde beaktas. (Se a. SOU s. 11 f. och 102–105.) En sådan omständighet var att ett kronvittnessystem innebär att en gärningsperson slipper straff för ett brott som han eller hon har begått. Rättvisan blir alltså förhandlingsbar genom att det går att köpa sig fri från straff. Detta argument mot ett kronvittnessystem ansåg utredningen dock gjorde sig gällande i lägre utsträckning när det – såsom vid konkurrensskadebegränsade åtgärder – inte är fråga om en straffrättslig sanktion. I sådana fall ansågs att frågor om effek- tivitet och prevention kunde ges en mer framskjuten plats än frågor om skuld, rättvisa och ansvar. Utredningen konstaterade också att lagstiftaren torde ha ett större utrymme för praktiska och funktionella överväganden av exempelvis ekonomisk natur än vid rent straffrätts- liga påföljder. En annan invändning mot ett kronvittnessystem som utredningen lyfte fram tog sin utgångspunkt i rätten enligt artikel 6 i Europa- konventionen att inte belasta sig själv. Enligt utredningen skulle det kunna hävdas att denna rättighet undergrävs genom ett kronvittnes- system, som uppmuntrar en brottsling att ange andra och därmed även sig själv. Det framhölls dock att resonemanget är något lång- sökt eftersom ett kronvittnessystem inte innebär någon skyldighet att lämna uppgifter, än mindre något tvång att göra det. I vart fall ansågs resonemanget inte väga särskilt tungt när det gäller en sank- tionsavgift som riktar sig mot ett företag och då nedsättning eller befrielse har som förutsättning att företaget grundar sitt handlande på rationella ekonomiska överväganden. Ytterligare en invändning som utredningen lyfte fram, såsom ”tänkbar”, var att ett kronvittnessystem skulle kunna komma i kon- flikt med principen om rätten att försvara sig; ett sådant system skulle kunna innebära att den som erkänner en gärning slipper straff, medan den som förnekar blir straffad. Det skulle kunna minska benägen- heten hos den som vill komma i åtnjutande av straffrihet eller i vart fall strafflindring att hävda sin rätt i de fall där vederbörande inte delar den bedömning, exempelvis i rättsligt avseende, som den lag- Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott förande myndigheten gör. För den som helt slipper påföljd torde detta inte ha någon betydelse. Annorlunda ansågs det förhålla sig för den som endast kan påräkna att påföljden sätts ned. Enligt utredningen hade de redovisade invändningarna mot ett kronvittnessystem, vilka främst var straffrättsligt grundade, inte till- räcklig tyngd för att motivera en avvisande inställning till ett system för nedsättning eller eftergift av konkurrensskadeavgift. Utredningen föreslog därför en bestämmelse som innebar att en konkurrensskade- avgift får efterges beträffande ett företag som har överträtt ett för- bud enligt konkurrenslagen, bl.a. om företaget anmäler överträdel- sen till innan något annat företag som har deltagit i överträdelsen har gjort det och innan verket har fått tillräckligt underlag för att ingripa mot överträdelsen. Såväl flertalet remissinstanser som Lagrådet anslöt sig i väsentliga delar till utredningens resonemang. Även regeringen gjorde bedöm- ningen att invändningar som i andra sammanhang anförts mot införan- det av ett kronvittnessystem på straffrättens område var välgrundade, men att de inte hade samma styrka när det gällde det konkurrensrätts- liga området. Det berodde bl.a. på att det inom konkurrensrätten är fråga om en sanktionsavgift som riktar sig mot företag. Regeringen ansåg att ett system med nedsättning eller eftergift av konkurrens- skadeavgift borde ses som en undantagslösning utanför det straff- rättsliga området, med relevans enbart för konkurrensrätten. (Se prop. 2001/02:167 s. 33 och 34.) I då gällande 28 a respektive 28 b §§ konkurrenslagen (1993:20) (jfr nu gällande 3 kap. 12–15 §§ konkurrenslagen [2008:579]) infördes bestämmelser som bl.a. innebar att en konkurrensskadeavgift fick fastställas till ett lägre belopp eller efterges om företaget i väsentlig mån underlättat utredningen av egen eller andras medverkan i över- trädelsen. (Se även a. prop. s. 99 och 100.) 5.4.4Sveriges tillträde till konvention mot gränsöverskridande organiserad brottslighet () konvention mot gränsöverskridande orga- niserad brottslighet antogs 2000. Syftet med konventionen är att ytterligare förstärka det internationella samarbetet mellan länderna för att bekämpa den gränsöverskridande organiserade brottsligheten och för att kunna döma och bestraffa dem som gör sig skyldiga till Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott sådana handlingar som täcks av konventionen. Staterna som tillträder konventionen åtar sig att vidta ett flertal åtgärder som syftar till att motverka organiserad brottslighet. Det handlar bl.a. om att krimina- lisera visa typer av handlingar, men även att införa bestämmelser som motverkar penningtvätt och korruption, ger möjlighet att förverka egendom, skyddar vittnen samt förstärker samarbetet med rättsvår- dande myndigheter. Bestämmelserna i konventionen bygger i stor ut- sträckning på bestämmelserna i tidigare , framför allt narkotikabrottskonvention. (Se prop. 2002/03:146 s. 6 f.) Enligt artikel 26.1 ska varje konventionsstat vidta olika lämpliga åtgärder för att uppmuntra personer som deltar eller har deltagit i organiserade brottsliga sammanslutningar att lämna behöriga myn- digheter upplysningar av nytta för utredning och bevisning i frågor om bl.a. organiserade sammanslutningars verksamhet och om brott som har förövats av sådana sammanslutningar. Dessutom ska lämp- liga åtgärder vidtas för att uppmuntra personerna att lämna behöriga myndigheter hjälp som kan bidra till att beröva sammanslutningarna deras resurser eller av brott. Enligt artikel 26.2 och 26.3 ska varje konventionsstat dessutom överväga dels att tillgodose möjligheterna att i lämpliga fall mildra straffet för en anklagad person som lämnar betydande medverkan i utredningen eller lagföringen av brott enligt konventionen, dels att tillgodose möjligheterna att bevilja immunitet mot lagföring för så- dana personer i vissa fall. Enligt artikel 26.4 ska de angivna personerna ges skydd i enlighet med en särskild bestämmelse i artikel 24. I propositionen som behandlade frågan om skulle tillträda konventionen berörde regeringen – i anslutning till de angivna artiklarna – frågan om ett system med kronvittnen. Regeringen kon- staterade bl.a. att frågan om att förmå berörda personer att lämna upplysningar till de rättsvårdande myndigheterna är en i central del i uppgiften att förebygga och utreda brott. Detta ingår bl.a. i utbildningar i förhörsteknik. Det framhölls också att det pågick arbete med att införa ett program för att skydda bevis- personer. Regeringen konstaterade att införandet av särskilda straff- lindringsregler för kronvittnen har ansetts vara något som är främ- mande för svensk rättstradition. Det har berott bl.a. på att det inte kan uteslutas att sådana åtgärder skulle kunna utgöra en grogrund för falska angivelser och en ökad risk för våld på t.ex. kriminalvårds- Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott Tillräckliga skäl ansågs inte ha framkommit för att göra någon annan bedömning. (Se a. prop. tillträdde konventionen 2004 utan att någon lagändring genomfördes (se a. prop. s. 1 och bet. 2003/04:JuU6). 5.4.5Beredningen för rättsväsendets utveckling Beredningen för rättsväsendets utveckling (BRU) skulle undersöka möjligheterna att med bibehållen rättssäkerhet öka effektiviteten och kvaliteten i rättsväsendets arbete. I slutbetänkandet Ett effektivt brottmålsförfarande – några ytterligare åtgärder (SOU 2005:117) över- vägde BRU bl.a. frågan om ett kronvittnessystem skulle införas. BRU instämde i och Kartellbekämp- ningsutredningens bedömningar och angav, som ytterligare argument mot ett kronvittnessystem, att bevisvärdet av de uppgifter som ett sådant vittne lämnar kan ifrågasättas. Så länge det endast är fråga om straffnedsättning för uppgifter som lämnas om egen brottslighet, så är vinsterna av att lämna felaktiga uppgifter små eller obefintliga. Förhållandena är annorlunda när det gäller uppgifter om andras brott. Att felaktigt lämna sådana uppgifter innebär inte att man be- lastar sig själv utan andra och dessutom har möjlighet att få fördelar av det. Uppgifternas tvivelaktiga bevisvärde innebär, enligt BRU, att man kan ifrågasätta om ett kronvittnessystem märkbart skulle öka effektiviteten i brottsutredningarna. BRU ansåg, mot denna bakgrund, att det inte borde införas någon uttrycklig bestämmelse i 29 kap. 5 § första stycket BrB om att medverkan i utredningen av andras brott kan leda till lindring av påföljden för de egna brotten. (Se a. SOU s. 87 och 88.) hade i uppdrag bl.a. att överväga hur frågor om påföljd för brott och särskild rättsverkan av brott kan ges större uppmärksamhet i brottmålsprocessen, för att på så sätt öka förut- sägbarheten och enhetligheten i rättstillämpningen. I det samman- hanget ingick att pröva om åklagarens roll kunde förändras, t.ex. genom att åklagaren åläggs att framställa preciserade yrkanden om påföljd och särskild rättsverkan. Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott Straff i proportion till brottets allvar (SOU 2008:85) föreslog utred- ningen att åklagaren ska vara skyldig att lämna förslag till påföljd. Påföljdsförslaget ska då, som huvudregel, anges i stämningsansökan. Om det finns särskilda skäl, ska åklagaren få avvakta med förslaget till senast innan parterna slutför sin talan. Enligt utredningen ska domstolen inte i någon riktning vara bunden av påföljdsförslaget, men det ska anges i domen. (Se a. SOU s. 326 f.) Regeringen valde att inte gå vidare med förslaget och som skäl för det angavs bl.a. att man avsåg att i ett annat sammanhang samlat överväga frågor om brottmålsförfarandet (se prop. 2009/10:147 s. 34 och 35). 5.4.7Utredningen mot kriminella grupperingar