sou · H9B36d2 · 2022-01-01 00:00:00 — kan då utifrån sjöräddningsverksamhetens behov bedöma hur många regio- ner avtal kan behöva tecknas med och vilka regioner som i så fall anses lämpligast att avtala med utifrån egen verksam- het. Det skulle exempelvis kunna finnas fördelar för myndigheten att i första hand teckna avtal med de regioner i vilka har sina helikopterbaser. Det är i sådana avtal inte fråga om att Sjö- fartsverket skulle ha någon form av vårdgivaransvar för verksamheten. Det är regionerna som enligt avtalen ska utföra hälso- och sjukvårds- insatserna inom ramen för sin egen verksamhet, med bibehållet vård- givaransvar. skulle i sådana avtal kunna reglera krav på Prehospital akutsjukvård, sjuktransporter och samverkan med räddningstjänsten utbildning och utrustning för att kunna medfölja i trans- portmedel, samt förutsättningar för gemensamma övningar. Sjöfarts- verket kommer också i sin egen verksamhet ha tillgång till uppgifter om vilken region som har utfört sjukvårdsinsatser vid vilka tillfällen, vilket underlättar utbetalning av ersättning för sådana uppdrag. Det mest effektiva sättet för staten att säkerställa att kan leva upp till sina åtaganden enligt konventionerna är att i författning ange att regionerna ansvarar även för sjukvårdsinsatser på internationellt vatten där ansvaret för sjöräddning ankommer på svenska myndig- heter. Utredningen ser dock flera utmaningar med att införa en sådan författningsreglering. Som 10 kap. 4 § HSL är utformad nu får regionerna bedriva hälso- och sjukvård på internationellt vatten där sjöräddningstjänsten ankom- mer på svenska myndigheter i syfte att minimera de fysiska och psykiska följdverkningarna av en olycka. Enligt vad som framgår av ovan redo- visade definitioner i bilagan till är det svårt att se att en sjöräddningsinsats enligt denna konvention kan utföras utan tillgång till personer som kan utföra prehospital sjukvård och att sådana åtgärder inte enbart kan behövas vid olyckor utan också vid sjukdom. Begreppet olycka omfattar plötsligt inträffade händelser som har medfört eller som kan befaras medföra skada. Dit räknas händelser som beror på företeelser i naturen eller som inträffar utan människors handlande. Som olyckshändelser räknas också händelser som beror på människors handlande eller underlåtenhet att handla. Detta gäller oberoende av om handlingen eller underlåtenheten är upp- såtlig eller ej. Enligt utredningen bör därför olyckor i detta samman- hang även kunna omfatta vissa sjukdomar då dessa utan behandling leder till skada. De sjuktransporter på internationellt vatten som ansvarar för omfattar enligt utredningens bedömning även medicinsk evakuering från fartyg vid allvarlig sjukdom. Det är därför viktigt att hälso- och sjukvården kan utföra sjukvårdsinsatser även vid sådana insatser. Om bestämmelsen i 10 kap. 4 § HSL inte an- ses medge detta så bör den ändras. Som framgår av avsnitt 7.4 anser utredningen också att det kan finnas skäl att se över terminologin i lagen (2008:552) om katastrof- Prehospital akutsjukvård, sjuktransporter och samverkan med räddningstjänsten medicin som en del av svenska insatser utomlands, mot bakgrund av att det sällan är frågan om katastrofmedicinska insatser som regio- nerna ska bedriva med stöd av den lagen, utan snarare hälso- och sjukvård vid allvarliga olyckor eller katastrofer i utlandet. Det har inte funnits möjlighet för utredningen att med det omfattande upp- drag utredningen har och den begränsade tiden, göra en ordentlig översyn av 10 kap. 4 § HSL och lagen om katastrofmedicin som en del av svenska insatser utomlands. Utredningen anser därför att det lämpligaste alternativet är att regeringen uppdrar till en stat- lig myndighet att ingå avtal med regionerna om att utföra sjukvårds- insatser på internationellt vatten där ansvaret för sjöräddning ankom- mer på svenska myndigheter. Utredningen föreslår att får i uppdrag att ingå sådana avtal med ett antal regioner. har ansvar för att teckna avtal med regioner om bl.a. beredskap och insatser enligt lagen (2008:552) om katastrofmedicin som en del av svenska insatser utomlands. Detta har förvisso inte skett men utifrån vad utredningen anför i avsnitt 7.4.3 måste detta nu komma till stånd och då bör det finnas synergier med att myndigheten tar fram och tecknar avtal med regioner för insatser i samband med sjörädd- ningsinsatser på internationellt vatten. har bättre förut- sättningar än att bedöma vad sådana uppdrag skulle behöva reglera för att vara förenliga med regelverken på hälso- och sjukvårdsområdet. I genomförandet av uppdraget bör samråda med avseende hur många regioner avtal behö- ver tecknas med och vilka regioner som har bäst förutsättningar för samverkan med utifrån sjöräddningsverksamhetens behov. Det är regionerna som enligt avtalen ska utföra hälso- och sjuk- vårdsinsatserna inom ramen för sin egen verksamhet, med bibehållet vårdgivaransvar. Eftersom avtalen reglerar verksamhet som går utöver regionernas skyldigheter enligt HSL ska staten ersätta regionerna för kostnader som är förenade med sådana insatser. Prehospital akutsjukvård, sjuktransporter och samverkan med räddningstjänsten 11.5Överenskommelser om formerna för samverkan bör tas fram Bedömning: Regionerna ansvarar enligt HSL för prehospital sjuk- vård och för att det inom regionen finns en ändamålsenlig orga- nisation för att till och från vårdinrättning eller läkare transpor- tera personer vars tillstånd kräver att transporten utförs med transportmedel som är särskilt inrättade för ändamålet. Det gäller även i oländig terräng. Om regionerna inte själva har transport- medel för att ta sig fram i sådan terräng behöver regionerna på annat sätt, t.ex. genom avtal med och statlig räddnings- tjänst säkerställa att prehospitala sjukvårdsinsatser kan utföras i samband med räddningsinsatser i oländig terräng, exempelvis i skog, till sjöss eller i fjällmiljö. Sådana överenskommelser finns ofta mellan regioner och . Däremot saknas det mellan regioner och statlig räddningstjänst. Förslag: och ska ta initiativ till överenskommelser om samverkan med berörda regioner avse- ende hantering av hälso- och sjukvårdsbehov i samband med sjö-, flyg och fjällräddningsinsatser. Målet med samverkan är att säker- ställa samordning. Sådan samordning uppnås lämpligen genom överenskommelser som närmare reglerar formerna för regioner- nas sjukvårdsinsatser vid sjö- och flygräddning samt fjällräddning. bör vid arbetet med överenskommelserna lämna nödvändigt expertstöd. Som tidigare konstaterats har regionerna ansvar för prehospital vård och för att det inom regionen finns en ändamålsenlig organisation för att till och från vårdinrättning eller läkare transportera personer vars tillstånd kräver att transporten utförs med transportmedel som är särskilt inrättade för ändamålet. Som framgår av tidigare redovisade förarbetsuttalanden finns det inget som hindrar hälso- och sjuk- vården att uppfylla sitt prehospitala vårdansvar genom att följa med i ett transportmedel som räddningsorganisationen förfogar över. Vid en räddningsinsats kan det förekomma att de som deltar i insatsen har olika ansvar. Hälso- och sjukvårdspersonal kan således följa med Prehospital akutsjukvård, sjuktransporter och samverkan med räddningstjänsten en fjällräddningsgrupp eller räddningsbåt, men representerar då inte polisen eller , utan regionen. Det finns exempel på regioner som vidtagit åtgärder för att ut- veckla sitt ansvar för sjukvårdsinsatser i oländig terräng och som genom dialog med statlig räddningstjänst och andra aktörer har hittat sätt att arbeta tillsammans. har t.ex. dygnet runt tre ambu- lanser som är bemannade och utrustade för sjukvårdsinsatser till sjöss (så kallade SITS-ambulanser, SITS=SjukvårdsInsatserTillSjöss). Som tidigare nämnts har inga egna fartyg, men perso- nalen i dessa ambulanser är tränade för att medfölja på Sjöräddnings- sällskapets, eller fartyg. har ingen egen ambulanshelikopter och personalen i SITS- ambulanserna är inte tränade för att medfölja SAR- helikoptrar. Regionen kan därmed medverka vid sjöräddningsinsat- ser med sjukvårdsbehov där det går att ta sig fram med båt, men inte sådana uppdrag som kräver helikoptertransport. Det pågår också ett pilotprojekt i Region där vissa av regionens hälso- och sjukvårdspersonal utbildas för att kunna följa med fjällräddningen ut i deras fordon. Avsikten är att regionen ska ha personal i beredskap för att snabbt kunna följa med fjällräddningen ut på uppdrag.119 Region ingår också i ett projekt med fjällräddningen och andra aktörer för att öka samverkan vid is- och vattenlivräddningsinsatser i fjällmiljö.120 Fjällräddningen och Region planerar ett pilotprojekt där legitimerad sjukvårdsper- sonal, läkare och sjuksköterskor som är fjällräddare, även är anställda av regionen och vid behov får agera för regionens räkning vid fjäll- räddningsinsatserna. Detta är några exempel på samverkan mellan regioner och statlig räddningstjänst. Däremot saknas det enligt uppgift helt rutiner och överenskommelser mellan regionerna och flyg- sjö och fjällräddning om hantering av händelser med ett stort antal skadade. Utredningen kan konstatera att regionernas ansvar för prehospi- tal sjukvård och för att det inom regionen finns en ändamålsenlig sjuktransportorganisation gäller även transporter i oländig terräng. Om regionen inte själv har transportmedel för att ta sig fram i sådan terräng behöver regionen på annat sätt, t.ex. genom avtal med kom- munal och statlig räddningstjänst, säkerställa att prehospitala sjuk- 119Uppgifter från utredningens möte med . 120Polismyndigheten (2021): Polisens fjällräddning, Region , Statistik 2020 Fjällräddnings- insatser. Prehospital akutsjukvård, sjuktransporter och samverkan med räddningstjänsten vårdsinsatser kan utföras i oländig terräng, exempelvis i skog, till sjöss eller i fjällmiljö. Sådana överenskommelser finns ofta mellan regioner och . Däremot saknas det mellan regioner och statlig räddningstjänst. De statliga räddningstjänstaktörerna bör ta initiativ till överenskommelser Dagens ansvarsfördelning innebär att och Polismyn- digheten ansvarar för flyg- och sjöräddning respektive fjällräddning och eftersökning av försvunna personer i andra fall, medan landets 21 regioner ansvarar för sjukvårdsinsatser i samband med sådana räddningsinsatser. Därutöver är SOS Alarm larmmottagare, och som tidigare nämnts ansvarar i vissa regioner för prioritering och diriger- ing av ambulansresurser, medan det sköts av regionerna själva i andra regioner. Denna ansvarsfördelning ställer krav på nära samverkan, överenskommen rollfördelning och god kunskap om de olika aktö- rernas ledningssystem. Som framgått i tidigare avsnitt, bl.a. kapitel 3, har regionerna valt att organisera sig på olika sätt i respektive region. Det är en stor utmaning för och fjällräddningen att vid räddningsinsatser möta olika aktörer med olika organisationer och ledningsmodeller. Det finns stora fördelar med att samverkan mellan dessa aktörer formaliseras i överenskommelser, så att uppdrag och former för sam- verkan blir tydliga och väl kända i respektive organisation. Av geo- grafiska skäl behöver bara vissa regioner ingå överenskommelser med fjällräddningen. Däremot har de flesta regioner kuststräckor eller stora insjöar där överenskommelser med aktualiseras. Utredningen bedömer att det är mest ändamålsenligt att och , i egenskap av statliga myndigheter och en- samma aktörer inom sitt ansvarsområde, tar initiativ till att ingå överenskommelser med berörda regioner om samverkan vid flyg-, sjö- och fjällräddning. Utredningen anser att , inom ramen för myndighetens uppdrag att samordna och övervaka planläggningen av den civila hälso- och sjukvårdens beredskap121, skulle kunna utgöra ett stöd för regionerna vid framtagande av sådana överenskommelser 1219 § 1 förordning (2015:284) med instruktion för . Prehospital akutsjukvård, sjuktransporter och samverkan med räddningstjänsten genom att verka för viss nationell samordning kring formerna för samverkan mellan statlig räddningstjänst och hälso- och sjukvården. 11.6Möjlighet för regioner att ingå med både och statlig räddningstjänst Förslag: Det ska införas en ny bestämmelse i hälso- och sjuk- vårdslagen (2017:30) enligt vilken regioner med bibehållet huvud- mannaskap och vårdgivaransvar får sluta avtal med eller statlig räddningstjänst om att utföra vård i väntan på sjuk- transport. Av avtalet ska framgå de särskilda villkor som gäller för uppdraget. Bedömning: föreskrifter om ambulanssjukvård behöver med anledning av ovanstående förslag ses över. Vid en sådan översyn kan det finnas skäl att särskilt se över utformningen 7 kap. 2 § i nämnda föreskrifter. finns en möjlighet för regioner att ingå avtal med om att räddningstjänstpersonalen ska utföra vissa vårdinsatser, en form av förstahjälpen, i väntan på att ambulans an- länder eller annan sjuktransport. Särskilt i glesbygd finns stort behov av denna form av samverkan eftersom de kommunala räddnings- tjänstorganisationerna har ett mer utbyggt nät av utryckningsplatser än regionerna och därför ofta kan komma fram snabbare till en ska- dad eller sjuk person. Det finns behov för regionerna att ingå lik- nande avtal med statliga räddningstjänstaktörer, eftersom behoven är desamma i sådana miljöer där statlig räddningstjänst verkar och hälso- och sjukvårdens personal kan ha svårt att snabbt ta sig fram till patien- ten. Det saknas dock uttryckligt lagstöd för sådana avtal. Nedan be- skrivs den rättsliga reglering som finns för regionernas avtal med och förutsättningarna för regionerna att ingå motsvarande avtal med statlig räddningstjänst. Prehospital akutsjukvård, sjuktransporter och samverkan med räddningstjänsten 11.6.1Det finns en särskild reglering för Som framgår av avsnitt 11.3.1 ovan har kommunerna ansvarar för enligt lagen (2003:778) om skydd mot olyckor, i det följande förkortad LSO. Med räddningstjänst avses enligt nämnda lag räddningsinsatser som staten eller kommunerna ska ansvara för vid olyckor och överhängande fara för olyckor för att hindra och begränsa skador på människor, egendom eller miljön (1 kap. 2 § första stycket). LSO gäller dock inte hälso- och sjukvård som avses i hälso- och sjukvårdslagen (1 kap. 4 § LSO). Kommuner har enligt HSL ansvar för att erbjuda viss hälso- och sjukvård. Ansvaret för bl.a. sjuktransporter och prehospital vård vilar dock enligt HSL på regionerna. Enligt 2 kap. 2 § kommunallagen (2017:725), i det följande för- kortad KL, får kommuner och regioner inte ha hand om sådana angelägenheter som enbart staten, en annan kommun, en annan region eller någon annan ska ha hand om. Av 3 kap. 2 § lagen (2009:47) om vissa kommunala befogenheter följer dock att kommuner får ingå avtal med regioner om att utföra sjuktransporter och att utföra hälso- och sjukvård i väntan på sjuktransport. Av förarbetena nämnda bestämmelse framgår bl.a. att regeringen såvitt avser kommunernas möjlighet att utföra hälso- och sjukvård i väntan på sjuktransporter, bl.a. uttalade att IVPA-verksam- heten kan omfatta flera olika typer av insatser, t.ex. rena trygghets- skapande åtgärder, förstahjälpen insatser samt vissa andra åtgärder, bl.a. behandling med syrgas och defibrillering. Regeringen uttalade vidare att personal från räddningstjänsten som efter personlig dele- gering av ansvarig läkare utför sådana hälso- och sjukvårdsåtgärder, t.ex. behandling med syrgas eller defibrillering, är att betrakta som hälso- och sjukvårdspersonal och omfattas därmed av tillsyn (numera har tillsyn över hälso- och sjukvårdspersonalen). Ett av syftena med är att räddningstjänsten åtar sig att mot ersättning rycka ut på rena sjukvårdslarm för regionens räk- ning, dvs. åker ut till personer med exempelvis hjärtstopp och utför livräddande åtgärder i väntan på sjuktransport. Ett annat syfte är att regionen genom avtalet ansvarar för utbildning och övning av rädd- ningstjänstpersonalen i sådana åtgärder som omfattas av IVPA-av- talet. Det innebär en kvalitetssäkring av de vårdåtgärder som rädd- Prehospital akutsjukvård, sjuktransporter och samverkan med räddningstjänsten Regionen tillhandahåller också normalt vissa läke- medel, förbrukningsartiklar och annan medicinteknisk utrustning för räddningstjänstens behov. 11.6.2Regionernas möjligheter att överlämna hälso- och sjukvårdsuppgifter till statliga aktörer Enligt 3 kap. 12 § KL får kommuner och regioner, med de begräns- ningar som framgår av lag, överlämna skötseln av kommunala ange- lägenheter till privata utförare. Staten eller en enskild kan bedriva hälso- och sjukvård, men staten är inte en privat utförare. Frågan är om en region med stöd av någon annan bestämmelse kan överlåta åt t.ex. den statliga räddningstjänsten att utföra uppgif- ter som regionen har ansvar för enligt HSL. Enligt 15 kap. 1 § HSL får regioner och kommuner med bibehållet huvudmannaskap sluta avtal med någon annan om att utföra de uppgifter som regionen eller kommunen ansvarar för enligt denna lag. Av avtalet ska framgå de särskilda villkor som gäller för överlämnandet. En uppgift som inne- fattar myndighetsutövning får dock inte med stöd av denna bestäm- melse överlämnas till en juridisk person eller en enskild individ.122,123,124 Av förarbetena framgår att bestämmelsen infördes i syfte att öka konkurrensen i verksamhet genom anbudskonkurrens. Det råder inte någon tvekan om att syftet med bestämmelsen var att tydligt tillåta att privaträttsliga subjekt utför entreprenader inom bl.a. hälso- och sjukvård.125 Frågan om regioner genom avtal skulle kunna anlita staten för att utföra de uppgifter som regionen eller kommun- en ansvarar för enligt HSL behandlas inte särskilt i förarbetena. Enligt utredningens bedömning medger lagbestämmelsen enligt sin ordalydelse visserligen att en region överlåter på staten att ansvara för uppgifter som regionen har enligt HSL. En sådan ordning var dock inte vad lagstiftaren syftade till att åstadkomma genom bestämmel- sen. Det är dock möjligt att med stöd av bestämmelsen överlåta upp- gifter, enligt t.ex. , till enskilda såsom exempelvis Sjörädd- ningssällskapet. 122Ökad konkurrens i verksamhet (prop. 1992/93:43), s. 4 f. och s. 22 f. 123Behörigheten för läkare i enskild verksamhet, m.m. (prop. 2004/05:89), s. 19 f. och s. 27 (särskilda villkor). 124Privata utförare av verksamhet (prop. 2013/14:118), s. 99 (juridisk person). 125Ökad konkurrens i verksamhet (prop. 1992/93:43). Prehospital akutsjukvård, sjuktransporter och samverkan med räddningstjänsten Genom vad som ovan redovisats följer att kommuner genom 3 kap. 2 § lagen (2009:47) om vissa kommunala befogenheter har de nöd- vändiga befogenheter som kommunalrättsligt krävs för att utföra sjuktransporter och hälso- och sjukvård i väntan på sjuktransport. Det är däremot tveksamt om en region har möjlighet att överlåta på staten att utföra uppgifter som regionen enligt HSL har ansvar för. 11.6.3När räddningstjänstorganisationer utför vård behöver regleringar för hälso- och sjukvården beaktas Även om kommuner redan har nödvändiga befogenheter att utföra sjuktransporter och hälso- och sjukvård i väntan på sjuktransport finns det även regleringar som gäller för hälso- och sjukvård som måste beaktas vid sådana uppdrag. När staten, kommuner, regioner eller enskilda bedriver hälso- och sjukvård måste de följa relevanta föreskrifter i den rättsliga reglering som gäller på hälso- och sjukvårdens område. Bestämmelser i mer än 250 författningar reglerar olika förhållanden inom hälso- och sjuk- vården. Bestämmelserna syftar ytterst till att säkerställa en behand- lingseffektiv och patientsäker vård. vidtar både och statlig räddningstjänst- personal åtgärder som syftar till att behandla skadade och sjuka i väntan på ambulans eller annan sjuktransport. Detta medför dock inte med automatik att bestämmelser i exempelvis bestämmelser i , patientsäkerhetslagen (2010:659), i det följande förkortad PSL, eller patientlagen (2014:821) blir tillämpliga. I före- skrifter (2009:10) om ambulanssjukvård anges i 7 kap. 2 § att den per- sonal som inom ramen för ett ger behandling med läke- medel enligt 1 § andra stycket samma föreskrifter ska anses som hälso- och sjukvårdspersonal. Nedan beskrivs de bestämmelser som reglerar vilka som utgör hälso- och sjukvårdspersonal och vilka kon- sekvenser det får för räddningstjänstpersonal och patienter om rädd- ningstjänstpersonalen anses vara hälso- och sjukvårdspersonal när de utför åtgärder enligt . Prehospital akutsjukvård, sjuktransporter och samverkan med räddningstjänsten För den som är hälso- och sjukvårdspersonal gäller särskilda bestämmelser i patientsäkerhetslagen Vad som utgör hälso- och sjukvård varierar i olika lagar. Enligt HSL avses med hälso- och sjukvårdsåtgärder för att medicinskt förebygga, utreda och behandla sjukdomar och skador, sjuktransporter och om- händertagande av avlidna. Lagen omfattar inte tandvård enligt tand- vårdslagen (1985:125).126 Med hälso- och sjukvård enligt PSL avses verksamhet som om- fattas av hälso- och sjukvårdslagen (2017:30), tandvårdslagen (1985:125), lagen (2001:499) om omskärelse av pojkar, lagen (2018:744) om för- säkringsmedicinska utredningar samt verksamhet inom detaljhandel med läkemedel enligt lagen (2009:366) om handel med läkemedel.127 Det som avses med hälso- och sjukvård i PSL är därmed ett bredare område än vad som avses i HSL. För den som är hälso- och sjukvårdspersonal gäller enligt PSL vissa grundläggande skyldigheter vid utförande av hälso- och sjuk- vård.128 Med hälso- och sjukvårdspersonal avses enligt 1 kap. 4 § PSL 1.den som har legitimation för ett yrke inom hälso- och sjukvården, 2.personal som är verksam vid sjukhus och andra vårdinrättningar och som medverkar i hälso- och sjukvård av patienter, 3.den som i annat fall vid hälso- och sjukvård av patienter biträder en legitimerad yrkesutövare, 4.apotekspersonal som tillverkar eller expedierar läkemedel eller lämnar råd och upplysningar, 5.personal vid Giftinformationscentralen som lämnar råd och upp- lysningar, och 6.personal vid larmcentral och sjukvårdsrådgivning som förmedlar hjälp eller lämnar råd och upplysningar till vårdsökande. Bestämmelserna om grundläggande skyldigheter för hälso- och sjuk- vårdspersonalen i 6 kap. PSL bygger på personligt yrkesansvar. Den som tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen bär själv ansvaret för hur 1262 kap. 1 § hälso- och sjukvårdslagen (2017:30). 1271 kap. 2 § patientsäkerhetslagen (2010:659). 1286 kap. i ovan nämnda författning. Prehospital akutsjukvård, sjuktransporter och samverkan med räddningstjänsten han eller hon fullgör sina arbetsuppgifter.129 Grunden i det egna yrkes- ansvaret är att arbeta utifrån vetenskap och beprövad erfarenhet och ge patienterna en sakkunnig och omsorgsfull vård. Hälso- och sjuk- vårdspersonalen får delegera en arbetsuppgift till någon annan endast när det är förenligt med kravet på en god och säker vård. Den som delegerar en arbetsuppgift till någon annan, ansvarar för att denne har förutsättningar att fullgöra uppgiften130. Hälso- och sjukvårdspersonalen är också skyldig att bidra till att hög patientsäkerhet upprätthålls. Personalen ska i detta syfte till vårdgivaren rapportera risker för vårdskador samt händelser som har medfört eller hade kunnat medföra en vårdskada131. Personer som utför hälso- och sjukvård har olika utbildning och olika grader av kunnande och erfarenhet. Regleringen på hälso- och sjukvårdens område är som regel inte utformad så att det särskilt anges vilken kompetens som en viss vårduppgift kräver. PSL kan allmänt sett sägas vara utformad med utgångspunkten att den som vidtar en vårdåtgärd ska ha det kunnande som krävs för att åtgärden ska kunna utföras patientsäkert och effektivt. Regelverket ställer främst krav på hur arbetsuppgifter ska utföras, inte på vem som utför dem. Regleringen i PSL syftar till ett personligt yrkesansvar, men också till ansvar för vårdgivare.