sou · H9B332 · 2022-01-01 00:00:00 — Enligt punkten 7 görs undantag från skyldigheten att lämna plikt- exemplar för material som överförs till allmänheten och som utgör eller ingår i en kommersiell annons från någon annan än den som ska lämna pliktexemplar. Bestämmelsen motsvarar 7 § e-pliktlagen. En kommersiell annons som visas på en webbsida kan härröra från någon annan än den som är leveranspliktig. Det förekommer att den som är leveranspliktig inte vet exakt vilka kommersiella annonser som har gjorts tillgängliga via den aktuella webbplatsen. Vi delar den bedömning som gjordes av regeringen i förarbetena till e-pliktlagen att det inte är rimligt att den leveranspliktige endast för leverans- pliktens skull ska behöva hålla reda på och dokumentera alla de kommersiella annonser som görs tillgängliga.23 Mot den bakgrunden bör undantaget från skyldigheten att lämna pliktexemplar av sådana kommersiella annonser kvarstå i den nya lagen. Undantaget är, liksom enligt e-pliktlagen, inte tillämpligt när det är den leveranspliktige själv som har låtit framställa och tillgängliggöra annonsen på sin egen webbplats. 10.3Vem ska fullgöra leveransplikten? Enligt dagens pliktregelverk är skyldigheten att lämna pliktmaterial fördelat på olika aktörer beroende på materialtyp och medieform. En tryckt bok ska levereras av tryckeriet (eller motsvarande) medan en bok som ges ut som e-bok eller ljudbok ska levereras av den som låtit framställa den eller den som har gjort den tillgänglig för allmänheten. Leveransplikten faller också i vissa fall på olika aktörer beroende på 2011/12:121, s. 27 f. om materialet framställts i eller utomlands. Som exempel kan nämnas att det är tryckeriet (eller motsvarande) som är leverans- pliktigt för skrifter som framställs i medan ansvaret för skrifter som framställts utomlands faller på utgivaren, förlaget eller den som har gjort materialet tillgängligt för allmänheten. Ett förlag eller en utgivare kan använda olika lösningar för olika produkter, och ibland till och med anlita olika tryckare för framställningen av flera upplagor etc. Att utländska tryckerier anlitas blir allt vanligare. KB har för utredningen påpekat att en effektiv insamling av plikt- exemplar förutsätter att leveransplikten läggs på relevanta s.k. noder i mediernas distributionskedjor. För insamling av tryckt material ut- gör enligt KB de svenska tryckerierna sådana noder och för fono- gram och videogram distributörerna. Enligt KB kan även radio- och tv-programbolagen betraktas som centrala noder. KB har påtalat att det blir allt viktigare att hitta motsvarande ändamålsenliga noder i det digitala medielandskapet. För elektronisk utgivning av musik bör leveransplikten enligt KB i första hand träffa ”den som gjort mate- rialet tillgängligt för allmänheten”. Definitionen bör utformas så att den träffar sådana mellanhänder, s.k. aggregatorer, som anlitas på uppdrag av musikbolag och andra framställare för att förmedla deras utgivning till digitala musiktjänster som t.ex. Spotify. För musik- utgivare som inte anlitar någon sådan mellanhand bör leverans- plikten enligt KB träffa den som har låtit framställa materialet, dvs musikutgivare som musikbolag. När det gäller elektronisk utgivning av film och video anser KB att leveransplikten i första hand bör träffa den som har gjort materialet tillgängligt för allmänheten. I detta avseende bör definitionen träffa företag som tillhandahåller s.k. video on demand-tjänster (beställ-tv). För film- och videoutgivare som inte publicerar sig via video on demand-tjänster anser KB att leveransplikten, enligt samma modell som för musik, bör läggas på den som har låtit framställa materialet, dvs. Som exem- pel nämner KB film producerad på beställning av företag, myndig- heter eller organisationer i PR-, reklam-, informations- eller utbild- ningssyfte, liksom kort- och dokumentärfilm som publiceras direkt på videodelningsplattformar. KB:s förslag syftar till att hitta praktiska lösningar som kan för- enkla hanteringen av plikten genom att bl.a. begränsa antalet aktörer som ska omfattas av leveransplikt. Sådana lösningar skulle minska myndighetens arbete med att bevaka utgivningen etc. leverantörerna kan det innebära t.ex. administrativa stordriftsfördelar om leveranserna sker av ett begränsat antal aktörer. Det är givetvis önskvärt att hitta praktiska lösningar som förenklar hanteringen och minskar administrationen. måste regleringen utformas så att det tydligt framgår vad som gäller i varje enskilt fall. Det är t.ex. inte lämpligt att använda samma begrepp med olika definitioner beroende på materialtyp och medieform. Även om det vore lag- tekniskt möjligt att hitta olika begrepp och definitioner för att peka ut den som är leveranspliktig för olika medieformer framstår en sådan lösning som mindre lämplig med hänsyn till vårt uppdrag att föreslå en teknikneutral lagstiftning. En teknikneutral reglering har den fördelen att samma aktör kan anses leverans- pliktig oavsett vilken medieform ett material tillgängliggjorts i. I vissa delar kan dock en särskild reglering framstå som lämplig och ändamålsenlig. En annan svårighet med den av KB skisserade lös- ningen är att den utgår från dagens medielandskap. Med hänsyn till att detta kan förväntas vara i ständig förändring, framstår lösningen inte heller av det skälet som optimal. Vi föreslår, enligt våra närmare överväganden nedan, att leverans- plikten som huvudregel ska ligga på den som har låtit göra materialet tillgängligt för allmänheten här i landet. Särskilda bestämmelser ska gälla för skrifter som avses i 1 kap. 2 § tryckfrihetsförordningen och för material som ska spelas in enligt 5 kap. 3 § tillämpningslagen. För den som har leveransplikt är skyldigheten att lämna pliktexemplar uppfylld när pliktmaterialet och det som ska åtfölja materialet har lämnats enligt uppställda kriterier i lagen och föreskrifter som har meddelats i anslutning till lagen. Det närmare innehållet i bestäm- melserna om leveransplikt utvecklas nedan i avsnitt 10.3.1–10.9. 10.3.1Den som har låtit göra pliktmaterial tillgängligt Förslag: Pliktexemplar ska lämnas av den som har låtit göra pliktmaterialet tillgängligt här i landet. –en fysisk person som fyllt och är folkbokförd i , och –en juridisk person med säte i eller som på annat sätt är etablerad här. Särskilda bestämmelser ska gälla för skrifter som avses i 1 kap. 2 § tryckfrihetsförordningen och material som ska spelas in enligt 5 kap. 3 § tillämpningslagen. Vi anser som framgått ovan att en ny pliktlag bör sträva efter att så långt möjligt samla ansvaret för att lämna pliktexemplar till en och samma aktör oberoende av materialtyp, medieform och var mate- rialet är framställt. Samma innehåll ska alltså som huvudregel lämnas av en och samma aktör oavsett i vilken form materialet gjorts till- gängligt. För att en sådan sammanhållen leveransplikt ska fungera, måste ansvaret läggas på en aktör som har möjlighet att förfoga över materialet i alla dess publiceringsformer. Den aktör som då ligger närmast till hands att ansvara är den som låter göra materialet till- gängligt för allmänheten här i landet. Med den som låter göra materialet tillgängligt avser vi den som styr över tillgängliggörandet av materialet. Exempel på sådana aktörer är bokförlag, musikbolag, tidningsutgivare, filmdistributörer och motsvarande. Vid egenutgivning är det utgivaren själv som är leveranspliktig. I den mån en enskild person, en förening eller ett företag själv låtit framställa och göra material som omfattas av leveransplikt tillgängligt för allmänheten är det alltså enligt vårt för- slag denne som träffas av leveransplikten. Detta gäller såväl egen- utgivning av t.ex. böcker och musik som t.ex. publicering av material på en egen webbplats. Dessa aktörer styr normalt över publiceringen och har kännedom om när materialet har tillgängliggjorts för allmän- heten på ett sådant sätt att pliktskyldigheten inträder. Däremot omfattas inte enskilda återförsäljare som bokhandlare, skivbutiker, videobutiker m.m. som tillhandahåller materialet till slut- konsumenten av leveransplikt, såvida det inte är fråga om egenutgivet material. Det gäller oavsett om det är fråga om fysiska butiker eller Leveransplikten träffar inte heller den som via nätplatt- formar tillhandahåller böcker, musik, film eller tv-serier på begäran av konsument, såvida det inte finns en inspelningsskyldighet för beställradio eller beställ-tv enligt 5 kap. 3 § tillämpningslagen (se vidare avsnitt 10.3.3). Det är i stället bokförlaget, musikbolaget, filmdistributören eller motsvarande som är leveranspliktig. Nätplatt- formarna är dock liksom andra aktörer leveranspliktiga för egen- utgivet material. Som exempel kan nämnas de filmer och tv-serier som ett företag låter framställa för distribution i den egna kanalen. Som framgått av avsnitt 8.3.2 omfattas normalt sett inte direkt- importerat material av krav på leveransplikt, eftersom sådant mate- rial sällan kan anses avsett för och riktat till allmänheten här. Det innebär att t.ex. en enskild bokhandlare eller någon annan som köper in utländska böcker eller tidskrifter för att t.ex. saluföras i butik inte blir leveranspliktig för materialet. En distributör av utländskt mate- rial träffas dock av leveransplikt om materialet kan anses avsett för och riktat till allmänheten här. Så kan t.ex. vara fallet om materialet har översatts till svenska, försetts med svensk text eller på annat sätt lanseras för en svensk marknad. Som nämnts ovan träffas enligt vårt förslag även nya medier som bloggar, vloggar och podcasts i vissa fall av krav på leveransplikt. Även i dessa fall är det den som har låtit göra materialet tillgängligt som är leveranspliktig. När det gäller denna typ av medier är det ofta fråga om en form av egenutgivning, dvs. det är upphovsmannen som styr över utgivningen. Leveransplikten faller alltså på upphovs- mannen och inte på den eller de plattformar där konsumenten tar del av materialet. Detta gäller dock inte om det är någon annan än upp- hovsmannen som har det redaktionella ansvaret för innehållet, t.ex. om en blogg eller podcast finns på ett medieföretags webbplats och det är medieföretaget som har det redaktionella ansvaret eller om bloggen/podcasten omfattas av medieföretagets grundlagsskydd. I sådana situationer faller leveransplikten på medieföretaget. Det finns i detta sammanhang också anledning att nämna ”virtuella influcencers”, dvs. Skulle sådant material träffas av leveransplikt är det den som ligger bakom tillgängliggörandet som är leveranspliktig. Det är alltså den som styr över att materialet görs tillgängligt för allmänheten här i landet som är leveranspliktig. Särskilda bestämmelser ska dock gälla för skrifter och material som ska spelas in enligt 5 kap. 3 § tillämpningslagen. Vi återkommer till dessa regler i avsnitt 10.3.2–10.3.3. Begreppet ”den som har låtit göra […] tillgängligt för allmän- heten” används både i pliktexemplarslagen (bl.a. 20 §) och i e-plikt- lagen (5 §) för att peka ut vem som är leveranspliktig. Av förarbetena till pliktexemplarslagen framgår att det är producenten av materialet som avses i 20 §. Med producent förstås den som har framställt det ursprungliga dokumentet, genom att t.ex. stå för inspelningen, till skillnad mot den som bara framställer kopior av det ursprungliga dokumentet.24 Enligt e-pliktlagen är det den som har låtit framställa materialet som är leveranspliktig om denne är etablerad i . I annat fall faller leveransplikten på den som har låtit göra materialet tillgängligt för allmänheten här om denne är etablerad här. Med den som har låtit framställa materialet avses enligt e-pliktlagen publicisten, pro- ducenten, förlaget eller utgivaren och inte upphovsmannen eller det företag som har anlitats för att tekniskt färdigställa materialet. Med ”den som har låtit framställa” torde alltså avses samma typ av aktör som i pliktexemplarslagen benämns ”den som har låtit göra mate- rialet tillgängligt”. Som exempel på vilken typ av aktör som avses med begreppet ”den som har låtit göra materialet tillgängligt” nämns i förarbetena till e-pliktlagen följande exempel. En musikfil som innehåller musik av eller med en svensk artist som ett utländskt företag har låtit fram- ställa och som i distribueras av ett svenskt musikförlag ska levereras av det svenska förlaget. Detta gäller även om musikförlaget låter en eller flera e-musikaffärer sälja musikfilen till allmänheten via nätverk. Om en musikaffär direktimporterar och tillgängliggör filen här är det musikaffären som ansvarar.25 Exemplet illustrerar även det som kommer att gälla enligt vårt förslag. Direktimport omfattas dock som ovan nämnts enbart om materialet kan anses avsett för och riktat till allmänheten här (jfr avsnitt 8.3.2). Det kan noteras att direktimport enligt e-pliktlagen endast omfattas av leveransplikt om det material som importeras rör svenska förhållanden (4 § e-plikt- lagen). Detsamma gäller som huvudregel även enligt pliktexemplars- lagen (4 §). 1995/96:71, s. 6 ff. 2011/12:121, s. 57 f. Uttrycket ”den som har låtit framställa” enligt e-pliktlagen tycks således vara synonymt med ”den som har låtit göra […] tillgängligt” enligt pliktexemplarslagen. Enligt vår uppfattning framstår det sist- nämnda som det uttryck som bäst beskriver de aktörer som avses. Vidare kan ”den som har låtit framställa” förväxlas med framställaren, dvs. den som har mångfaldigat, materialet. I denna del innebär alltså vårt förslag i stort sett inte någon förändring jämfört med gällande rätt. Även enligt vårt förslag är det som ovan nämnts, bokförlaget, musik- bolaget, utgivaren eller motsvarande och inte upphovsmannen (med undantag för egenutgivning) eller det företag som har anlitats för att tekniskt färdigställa materialet som träffas av leveransplikten. En pro- ducent som framställer material och som inte själv styr över tillgänglig- görandet, t.ex. för att materialet har framställts på uppdrag av någon annan, träffas dock inte av leveransplikt. Detta är vanligt förekom- mande vid produktion av film och tv. I de fallen är det i stället distribu- tören eller den som sänder programmet som är leveranspliktig. Leverans- plikten träffar alltså den aktör som styr över materialets spridning. Att göra ett generellt avsteg från principen om att det är den som styr över tillgängliggörandet som ska vara leveranspliktig när det gäller just film och video som görs tillgängligt online när konsu- menten bestämmer i enlighet med KB:s förslag framstår enligt vår bedömning inte som lämpligt. Dels kräver det en särreglering för just den typen av distribution, dels innebär det att flera leverantörer kan bli leveranspliktiga för samma material. Som ovan nämnts träffas dock en sådan aktör av leveransplikten för egenutgivet material och för material som framställts på uppdrag av någon annan för distri- bution i den egna kanalen. Dessutom kan den som tillhandahåller film och video ”på begäran” träffas av leveransplikt om denne omfattas av inspelningskravet för beställ-tv enligt 5 kap. 3 § tillämpningslagen (se vidare avsnitt 10.3.3). Enligt vårt förslag ska leveransplikten ligga på ”den som har låtit göra materialet tillgängligt” oavsett distributionsform. Att lägga leveransplikten på producenten för film som produceras på beställ- ning av t.ex. företag, myndigheter eller organisationer fungerar enligt vår bedömning inte. I de fallen torde det normalt sett vara beställaren som styr över tillgängliggörandet. Producenten kan sakna insyn i frågor som rör tillgängliggörandet och som är avgörande för om mate- rialet alls är leveranspliktigt. Det gäller både i förhållande till vem som är målgrupp för materialet (dvs. om det ska publiceras internt eller externt)och i förhållande till när och om materialet tillgängliggörs för allmänheten. Dessutom förutsätter leveransplikten, för andra än myndigheter, att materialet görs tillgängligt med grundlagsskydd eller yrkesmässigt. Dessa förhållanden kan producenten inte förväntas ha kännedom om. Leveransplikten ska därför även i dessa fall ligga på den som gör materialet tillgängligt, dvs. beställaren av materialet, förutsatt att övriga rekvisit för leveransplikt är uppfyllda. Vi har mot bakgrund av de synpunkter som framförts av KB också övervägt om leveransplikt skulle kunna läggas på s.k. aggregatorer. KB har föreslagit en sådan lösning för musik som görs tillgänglig online. Den föreslagna lösningen skulle innebära att leveransplikten träffar färre aktörer vilket innebär praktiska fördelar både för den plikt- ansvariga myndigheten och de som med en annan lösning skulle ha levererat. De flesta av de bolag som är verksamma som aggregatorer i musikbranschen är dock utländska bolag och kan därmed inte åläggas leveransplikt (se nedan). Det framstår inte heller som en långsiktigt hållbar lösning, eftersom det är svårt att förutspå hur distributionen kommer att se ut framöver. Lagen ska dock inte begränsa möjligheten för den som är skyldig att lämna pliktmaterial att avtala med annan, som t.ex. en aggregator, en publiceringstjänst, en plattformsinnehavare eller annan, om att den aktören ska fullgöra skyldigheterna enligt lagen. Det är dock ytterst den som är pliktskyldig enligt lagen som ansvarar för att skyldigheterna fullgörs. För att den som har låtit göra materialet tillgängligt ska träffas av leveransplikt ska också krävas att vissa formella krav är uppfyllda. Den myndighetsutövning det innebär att, ytterst med hot om vite, kräva in pliktexemplar kan inte fullgöras i fråga om den som inte är etablerad i . För fysiska personer ska skyldigheten att lämna pliktexemplar endast gälla för den som fyllt och är folkbokförd i . Juridiska personer är leveranspliktiga om de har säte i eller på annat sätt är etablerade här i landet. Företag, organi- sationer och näringsverksamheter samt filialer som är registrerade enligt svensk lagstiftning har leveransplikt, liksom utländska företag som i har en effektiv och faktisk verksamhet med hjälp av en stabil struktur. Att ett utländskt företag har en webbplats som riktar sig till allmänheten i är inte tillräckligt för att anse företaget etablerat här. Detsamma gäller enligt e-pliktlagen.26 2011/12:121, s. 57. Förslag: Pliktexemplar av skrift som avses i 1 kap. 2 § tryckfrihets- förordningen ska lämnas av 1.framställaren, när det gäller en skrift som har framställts här i landet, 2.utgivaren här i landet, när det gäller en periodisk skrift som har framställts utomlands, och 3.förläggaren här i landet eller, om en sådan förläggare inte finns, av den som har låtit göra materialet tillgängligt, när det gäller någon annan skrift än en periodisk skrift som har framställts utomlands. Vårt förslag i denna del överensstämmer i stort med det som gäller enligt pliktexemplarslagen. Att lägga skyldigheten att lämna plikt- exemplar på den som har låtit göra materialet tillgängligt för allmän- heten även beträffande skrifter skulle innebära ett avsteg från den nuvarande ordningen när det gäller sådana skrifter som framställs i . Leveransplikten för dessa har legat på tryckerierna. Det är alltså fråga om en etablerad ordning som i många avseenden framstår som praktisk och fungerande. KB har förordat att denna ordning bör behållas. Att i stället lägga leveransplikten på förlag och tidningsutgivare torde visserligen inte vara förenat med några större svårigheter, eftersom dessa aktörer har en skyldighet att pliktleverera fonogram och e-plikt samt skrifter som trycks utomlands. För andra aktörer än de som har utgivning av tryckta medier som sin pro- fession skulle det dock kunna innebära en stor börda att omfattas av krav på leveransplikt. Detta gäller särskilt för företag som i stor utsträckning låter framställa skrifter, som exempelvis reklam. Att flytta ansvaret från tryckerier till enskilda aktörer kan förut- ses leda till en betydligt ökad administration för den pliktansvariga myndigheten. En stor del av det tryckta pliktmaterialet består av s.k. ”vardagstryck” (reklam, lokala tidskrifter, produktkataloger, års- redovisningar, tidtabeller etc.). Det kan antas att en stor andel var- dagstryck inte skulle levereras om ansvaret i stället låg på de enskilda aktörerna, vilket in sin tur skulle resultera i ett ökat behov av att ta kontakt med ett mycket stort antal aktörer för att åtgärda de bristande leveranserna. Den pliktmottagande myndigheten skulle därför behöva lägga omfattande resurser för att dels bevaka utgiv- ningen, dels kräva in uteblivna publikationer. Nackdelen i detta av- seende vägs enligt vår bedömning inte upp av att skyldigheten att lämna pliktmaterial, avseende samma innehåll men i olika medie- former, i större utsträckning kan hållas samman till en och samma aktör om avsteg från huvudregeln inte görs för skrifter. I detta av- seende kan också noteras att många av dem som tillgängliggör, och därför skulle träffas av en leveransplikt för, skrifter inte är leve- ranspliktiga för material i annan medieform. Att en sådan ordning gäller för material som trycks utomlands är, enligt vår bedömning, inte heller tillräckligt för att motivera en förändring. Leveransplikten ska alltså ligga kvar på framställaren för skrifter som framställs i här i landet. Även för skrifter som framställs utomlands anser vi att den rådande ordningen bör behållas. För periodiska skrifter som framställs utom- lands ska leveransplikten alltså ligga kvar på utgivaren här i landet. När det gäller andra skrifter är leveransplikten fördelad på så sätt att det i första hand är förläggaren här i landet som är leverans- pliktig. Det ska gälla även enligt vårt förslag. Med ”förläggaren här i landet” avses att denne ska ha säte här eller på annat sätt vara etablerad här (jfr avsnitt 10.3.1). Om en sådan förläggare inte finns är det i stället den som har låtit göra skriften tillgänglig för allmän- heten här som är leveransskyldig.27 För att i den situationen träffas av leveransplikt ska den som har låtit göra materialet tillgängligt vara en aktör som kan träffas av leveransplikten enligt vad som anges i avsnitt 10.3.1. Som framgått av avsnitt 10.1.1 omfattas inte t.ex. enskilda bokhandlare som direktimporterar utländska skrifter av leveransplikt. 27Skillnaden i utformning av bestämmelsen i denna del i förhållande till 19 § 3 pliktexemplars- lagen är föranledd av att vårt förslag inte är kopplat till bestämmelsen om utgivningen i 1 kap. 10.3.3Den som är skyldig att spela in program Förslag: Pliktexemplar av material som ska spelas in enligt 5 kap. 3 § tillämpningslagen ska lämnas av den som är skyldig att spela in materialet. Leveransplikten för material som ska spelas in enligt 5 kap. 3 § tillämpningslagen ska ligga på den som är skyldig att göra inspel- ningen. Detta innebär att leveransplikten faller på den som sänder eller tillhandahåller materialet. Leveransplikten för sådant material kommer alltså enligt vårt förslag att ligga kvar på den aktör som är leveranspliktig för referensinspelningar enligt 23 § pliktexemplars- lagen. Webbunikt radio- och tv-material samlas in med stöd av e-pliktlagen. Insamlingen enligt pliktexemplarslagen avser alltså referensinspelningarna medan det är programmen som sådana som omfattas av leveransplikt enligt e-pliktlagen. Enligt e-pliktlagen är det i första hand den som har låtit framställa materialet som är leverans- pliktig. Inspelningsskyldighet enligt 5 kap. 3 § tillämpningslagen om- fattar program som sänds till allmänheten eller tillhandahålls som beställ-tv. Med ett program i beställ-tv avses programinnehållet och den reklam eller annan annonsering som är kopplad till programmet för tillhandahållandet. Om innehållet, dvs.