sou · H9B335 · 2022-01-01 00:00:00 — Lagen ger, under vissa förutsättningar, möjlighet att fatta beslut om på- följdseftergift för en person som varit delaktig i brottslighet enligt 28The Dutch Criminal Code. 29Penal Code Act of 6 1997. 30”suspended sentence”. 31“indictabled offence”. 32Act of 25 1997 on crown witnesses. Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott artikel 1, men som lämnar uppgifter om annan som varit delaktig i brottsligheten (artikel 9). I lagen finns också särskilda bestämmelser bl.a. angående förutsättningarna att tillåta sådana uppgifter i domstols- processen och om skydd för kronvittnet. Regleringarna om kronvittnen har varit av avgörande betydelse i ett stort antal (hundratals) utredningar avseende allvarliga brott och har bidragit till att motverka kriminella grupperingar, i såväl som i andra länder. fattades beslut om att 116 personer skulle få ”status” som kronvittnen. Enligt artikel 19 i den rumänska vittnesskyddslagen33 kan en tilltalad som har begått ett allvarligt brott och som, under förundersökningen eller rättegången, tar avstånd från och underlättar utredningen av all- varlig brottslighet som annan begått, få strafflindring. Beslut kan i sådana fall fattas om att uppgiftslämnarens straff ska halveras. Som allvarligt brott i bestämmelsen anges vissa exempel, såsom folkmord, mord, penningtvätt och olika former av vapenbrott. Det anges också att som allvarligt brott anses alla brott för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse . I ett vägledande avgörande från den rumänska konstitutionsdom- stolen (no. 67/2015) har domstolen slagit fast att bestämmelsen är tillämplig – och att strafflindring därmed kan ske – även i fall då den tilltalade (som lämnat uppgifter om annans brott) har begått ett brott som inte är allvarligt. Enligt artikel 103 (3) i den rumänska straffprocesslagen34 får en fällande dom inte enbart grundas på uppgifter från en tilltalad som erhållit strafflindring. Bestämmelser om strafflindring för uppgifter som en tilltalad läm- nar om annans brott, liknande bestämmelsen i vittnesskyddslagen, finns också i vissa speciallagar, t.ex. i artikel 15 i lagen som syftar till att förhindra och försvåra människohandel och narkotikaanvänd- ning35, men också i artikel 367 i strafflagen36 – vilken tar sikte på organiserad brottslighet. 682/2002 regarding witnesses protection. 34The Criminal Procedure Code. 143/2000. 36The Criminal Code. Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott De rumänska myndigheterna har uppgett att det inte finns någon närmare uppgift angående i vilken utsträckning som de aktuella be- stämmelserna om strafflindring vid utredningsmedverkan tillämpas. I finns förutsättningar för strafflindring vid utrednings- medverkan av annans brott. Dessa regleras i en särskild lag om grov organiserad brottslighet.38 Enligt 73 § kan domstolen besluta att en tilltalad – som enligt en överenskommelse med åklagare har bidragit eller erbjudit sig att bi- dra till utredningen av eget eller annans brott – ska få straffreduk- tion. Storleken på reduktionen av straffet är beroende bl.a. av i vilken utsträckning som den tilltalade har bidragit eller erbjudit sig att bidra i utredningen. Om domstolen beslutar om strafflindring till följd av den tilltalades utredningsmedverkan måste den, som utgångspunkt, offentligt ange att sådan reduktion har skett och vilket straff som den hade dömt ut om straffet inte hade reducerats till följd av utred- ningsmedverkan. Om en dömd, som har fått strafflindring som en konsekvens av en överenskommelse om att bidra till utredning av brott enligt 73 §, inte följer överenskommelsen kan domstolen, på talan av åklagare, fatta besluta om att det utdömda straffet ska ersättas med ett längre straff. Om den dömde har bidragit till utredningen enligt en överens- kommelse med åklagare, men också, enligt en ny överenskommelse, ytterligare har bidragit, eller erbjudit sig att bidra, till utredningen av brott kan domstolen, på talan av åklagare, besluta om ytterligare straff- lindring (74 §). I finns vissa möjligheter för domstolen att i mildrande rikt- ning beakta att en tilltalad har medverkat till utredningen av någon annans brott. 37Uppgifterna har, efter hänvisning från de brittiska myndigheterna, inhämtats från webbplatsen . 38Serious Organised Crime and Act 2005. Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott Enligt 46 b § i den tyska strafflagen39 kan strafflindring ske för en tilltalad som har begått ett allvarligt brott40 och som medverkar till utredningen av allvarlig brottslighet som någon annan har begått och som har koppling till uppgiftslämnarens brottslighet. För att uppgifts- lämnaren i sådana fall ska erhålla strafflindring måste uppgifterna dels ha lämnats frivilligt, dels väsentligen ha bidragit till utredningen. Om förutsättningarna för strafflindring i sådana fall är uppfyllda kan påföljden för ett brott, där påföljden vanligtvis skulle bli fängelse på livstid, i stället bestämmas till fängelse . Om påfölj- den inte skulle ha överstigit fängelse kan domstolen besluta om påföljdseftergift. I fall då den tilltalade har begått ett mindre allvarligt brott kan den omständigheten att han eller hon har bidragit till utredningen av någon annans brott beaktas i mildrande riktning – såsom ett positivt beteende efter brottstillfället – inom ramen för den generella straff- värdebedömning som ska göras enligt 46 §. Flertalet av de länder som inkommit med svar har bestämmelser som uttryckligen anger att en person som har medverkat till utredning av annans brott kan erhålla strafflindring. Endast och sak- nar sådana bestämmelser. När det gäller de länder som angett att de har sådana bestämmelser kan, sammanfattningsvis, följande konstateras. Några länder har flera bestämmelser som, på olika grunder, kan ge möjlighet till strafflindring för utredningsmedverkan. Det kan t.ex. finnas en särskild bestämmelse för strafflindring när det gäller uppgif- ter om allvarlig brottslighet medan strafflindring för mindre allvarlig brottslighet kan ske inom ramen för den samlade straffvärdebedöm- ning som ska göras enligt en mer generellt utformad bestämmelse. Iflera länder uppställs ett krav på att det måste vara fråga om upp- gifter om ett allvarligt brott för att strafflindring ska komma i fråga. Vad som avses med allvarligt brott varierar dock. I vissa fall är det också oklart vad som närmare avses med allvarligt brott. I och finns det inte något sådant formellt krav, utan det fram- går i stället av förarbetena att bestämmelserna framför allt syftar till att 39The German Criminal Code. 40“… criminal offence which is punishable by an increased minimum sentence of imprisonment or imprisonment for life”. Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott motverka allvarlig brottslighet. I vissa länder uppställs det också ett krav på att det brott som uppgiftslämnaren har begått måste vara allvarligt. Vissa länder har särskilda bestämmelser som anger att en person inte får dömas till ansvar enbart utifrån uppgifter från en tilltalad som har erhållit strafflindring. Flera länder, bl.a. och , har dock inte en sådan begränsning. I flertalet länder uppställer bestämmelserna inte något krav på koppling mellan uppgiftslämnarens brott och det brott som upp- gifterna avser. Vissa länder har uttryckligen angett att de har ordningar där åkla- garen kan träffa en överenskommelse med en misstänkt om straff- lindring. I de flesta fall framgår det av svaren att en sådan överens- kommelse inte är bindande förrän den har godkänts av en domstol. Inte något land har uttryckligen angett att de har ett system där åklagaren kan fatta ett slutligt beslut i påföljdsfrågan. Inget land har mer precist kunnat ange i vilken utsträckning som bestämmelserna om strafflindring tillämpas. Vissa länder har dock framhållit att bestämmelserna är avsedda att tillämpas i undantags- fall. Den norska respektive danska regleringen tycks fylla en praktisk funktion. Det finns bl.a. flera avgöranden från deras högsta dom- stolar som behandlar hur bestämmelserna ska tillämpas. Dessutom har det i såväl som tagits fram riktlinjer som anger hur regleringarna ska tillämpas. Några länder har pekat på att bestämmelserna om strafflindring har varit eller kan ha varit till nytta i brottsutredningar. Inte något land har angett att bestämmelserna har medfört några särskilda problem, såsom svårigheter att värdera uppgifterna om annans brottslighet eller en ökad grad av självjustis i kriminella sammanhang. Inledningsvis bör begreppet kronvittne klargöras. I våra direktiv an- ges att ”Med kronvittne avses en misstänkt som medverkar till ut- redning av någon annans brottslighet och därigenom får en mildare påföljd eller går fri från straff”. Det bör emellertid framhållas att det Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott inte finns någon exakt definition av kronvittne eller kronvittnes- system. Det får i och för sig anses råda allmän samstämmighet om att en grundförutsättning för ett sådant system är att en misstänkt eller tilltalad som, genom att medverka till utredningen av någon annans brottslighet, får fördelar i den brottsutredning eller det brott- mål där han eller hon förekommer. Däremot finns det olika uppfatt- ningar om ett system med kronvittnen därutöver måste innebära att den misstänkte under förundersökningen förhandlar med och får ett bindande löfte (som regel av en åklagare) om strafflindring, eller om det omfattar även sådana mindre långtgående system som, såsom är fallet i och , endast utgörs av en strafflindringsgrund där den tilltalades medverkan kan beaktas av domstolen vid straff- mätningen eller påföljdsvalet. I vissa av de (svenska) utredningar som har behandlat frågan är det också oklart vad som närmare avses med ett kronvittne. Det framstår som att det regelmässigt inte har gjorts klart vad det är för system som diskussionen avser, vilket kan ha lett till att de som diskuterar frågan gör det utifrån olika utgångspunkter. Det kan inte uteslutas att den kritik som har riktats mot att införa en möjlighet till strafflindring för den som medverkar till utredning av någon annans brottslighet till viss del grundar sig i dessa oklarheter. Mot denna bakgrund är det viktigt att klargöra vad begreppet kronvittne, i detta sammanhang, avser. Vi har i uppdrag att överväga om det ska införas ett ”system som innebär att en misstänkt som medverkar till utredningen av någon annans brottslighet ska kunna få en mildare påföljd eller gå fri från straff”. En sådan ordning kan innefatta bestämmelser som ger möjlig- het för åklagaren att träffa överenskommelser eller utfärda utfästelse- beslut om straff eller påföljd, vilka helt eller delvis binder domstolen i påföljdsfrågan. Sådana, eller liknande, möjligheter för åklagaren är dock inte en nödvändig förutsättning för att kunna införa en reglering i enlighet med vårt uppdrag. Exempelvis finns möjligheten att, såsom i och , begränsa regleringen till en strafflindringsgrund. Begreppet kronvittne (crown witness) används framför allt i rätts- ordningar som bygger på traditionen om common law, vilka i flera avseenden skiljer sig från den svenska rättsordningen. En sådan skill- nad handlar om möjligheten för åklagare att, genom överenskom- melser med den misstänkte (s.k. plea bargaining), avgränsa brottmålets omfattning samt – i vart fall delvis – binda domstolen i påföljdsfrågan. Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott Mot denna bakgrund framstår det, enligt vår uppfattning, som till viss del missvisande att tala om ett kronvittnessystem i de fall det endast är fråga om att domstolen vid straffmätningen kan beakta gär- ningspersonens medverkan till utredningen av någon annans brotts- lighet. Vi anser att begreppet kronvittne, eller kronvittnessystem, snarare ger uttryck för en ordning som på ett mer radikalt sätt skiljer sig från den svenska straffprocessordningen. Uttrycket kronvittne bör därför reserveras för sådana system där åklagaren har långtgående möjligheter att förhandla fram bindande uppgörelser med en miss- tänkt i utbyte mot uppgifter om brott som begåtts av andra, och med uppgörelsen som grund lägga ner eller avgränsa åtalet samt styra nivån på det straff som ska dömas ut. Det är också i denna bemärkelse som vi kommer att använda begreppet kronvittne, eller kronvittnes- system, i den följande framställningen. Skillnaden mellan principiella och praktiska argument Som ovan konstaterats har frågan om ett system där en misstänkt kan få strafflindring i utbyte mot att medverka i utredningen av någon annans brottslighet tidigare behandlats i ett flertal utredningar. I de flesta av dem har nackdelarna med en sådan ordning ansetts överväga fördelarna och något författningsförslag har heller inte lagts fram. Inte någon av utredningarna har emellertid – såsom nu är fallet – haft ett uttryckligt uppdrag att utreda om ett sådant system bör in- föras. När frågan behandlats har det ofta skett inom ramen för större utredningar med inriktning på breda straffprocessuella förändringar. Detta har bidragit till att argumenten för respektive mot ett sådant system har behandlats förhållandevis översiktligt och kortfattat. Det kan också konstateras att den principiella frågan om ett sådant system bör införas regelmässigt inte har hållits skild från frågor av mer prak- tisk karaktär. Utgångspunkten för våra överväganden är att det, så långt det är möjligt, först bör ske en prövning av de principiella skälen för re- spektive mot ett system som innebär att en misstänkt får möjlighet till strafflindring vid medverkan till utredningen av någon annans brottslighet. I det följande kommer vi därför, i den mån det är möj- ligt, att försöka skilja just frågan om från frågan hur. Viss överlapp- ning är dock oundviklig. Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott 5.6.2Tilltalads medverkan till utredningen av annans brott Bedömning: Det bör införas en möjlighet för domstolen att kunna beakta att en tilltalad har bidragit till utredningen av någon annans brott. Påföljdssystemet är utformat utifrån principerna om proportionalitet, ekvivalens och förutsebarhet. Utgångspunkten vid påföljdsbestäm- ningen är brottets eller den samlade brottslighetens straffvärde. Som konstaterats i förarbetena till bestämmelsen i 29 kap. 5 § BrB (se av- snitt 5.2.3) finns det en risk att ett påföljdssystem som enbart tar hänsyn till omständigheter som är relevanta för straffvärdet medför oskäliga resultat. I viss utsträckning tillåter systemet därför att indi- viduella hänsynstaganden görs vid straffmätningen. Det kan handla om att, utöver straffvärdet, även beakta omständigheter som har med gärningspersonens personliga förhållanden att göra eller något som har inträffat efter brottet. Orsaken till att strafflindring i sådana fall anses motiverad är att det framstår som orättfärdigt att inte be- akta omständigheterna vid påföljdsbestämningen. I förarbetena ges liten vägledning när det gäller vad som närmare avses med omständigheter som det är ”orättfärdigt att inte beakta” (se avsnitt 5.2.3). Vilka omständigheter som ska beaktas tycks delvis grunda sig på värderingar av allmänmoralisk karaktär snarare än på tydliga kriterier. Att en misstänkt lämnar uppgift om någon annans brott är något som sker efter det brott som han eller hon begått. Det är därför rele- vant att jämföra denna omständighet med andra omständigheter som inträffar efter ett brott och som kan beaktas i mildrade riktning en- ligt 29 kap. 5 § BrB. Det är då naturligt att ägna särskilt intresse åt strafflindringsgrunden att den tilltalade har medverkat till utredningen av egen brottslighet (punkten 5). Det har, i olika sammanhang, framhållits att det finns avgörande principiella skillnader mellan att tillmäta uppgifter som en misstänkt eller tilltalad lämnar om egen brottslighet från uppgifter som han eller hon lämnar om någon annans brottslighet. Som exempel på det har dock framför allt hänvisats till skillnader av praktisk, snarare än Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott principiell karaktär – t.ex. svårigheten att bevisvärdera uppgifterna som en tilltalad lämnar om någon annans brott. En principiell in- vändning som framförts är dock att en ordning enligt vad som övervägs uppmuntrar till mindre tilltalande beteende, såsom skvaller (se avsnitt 5.4.2). Att en gärningsperson försökt förebygga, avhjälpa eller begränsa de skadliga verkningarna (se 29 kap. 5 § första stycket 4 BrB) av ett brott innebär att han eller hon agerat i syfte att mildra de negativa konsekvenserna av brottet. Detta kan också sägas gälla i fall då gär- ningspersonen frivilligt angett sig eller medverkat i utredningen av det egna brottet (punkten 5). Sådana ageranden medför bl.a. ökade möjligheter för de rättsvårdande myndigheterna att snabbt utreda brottet – vilket i sin tur gör att resurser kan användas för utredning av annan brottslighet. Att brott utreds snabbt ger också ökade möjlig- heter för målsäganden att få skadestånd och, vid behov, bearbeta traumatiska händelser. De nämnda omständigheterna innebär i regel också att gär- ningspersonen, på eget initiativ, gör en personlig uppoffring. Det kan exempelvis handla om att han eller hon betalar skadestånd, lägger tid på att reparera en uppkommen skada eller underkastar sig ett straff. En gärningsperson som lämnar uppgifter om annans brottslighet gör, som utgångspunkt, ingen personlig uppoffring. Ifall då han eller hon drabbas negativt av uppgiftslämnandet, t.ex. genom att utsättas för hot eller våld, kan det dock beaktas inom ramen för strafflind- ringsgrunden att någon annan omständighet påkallar att den tilltalade får ett lägre straff än brottets straffvärde motiverar (se 29 kap. 5 § första stycket 9 BrB och jfr NJA 2009 s. 599). Frågan är därför om det finns skäl för eller behov av en strafflindringsgrund som ger möj- lighet till straffnedsättning för den som lämnar uppgifter om annans brottslighet. En sådan strafflindringsgrund skulle nämligen främst motiveras utifrån effektivitetshänsyn – dvs. de positiva effekterna för utredning av eller lagföring för brott. Med hänsyn till att gärnings- personens uppgifter om annans brottslighet (som utgångspunkt) inte får några negativa konsekvenser för honom eller henne, kan det häv- das att han eller hon – utifrån principen om billighetshänsyn – inte bör få tillgodoräkna sig någon strafflindring. Beroende på vilket perspektiv som anläggs behöver emellertid skillnaden mellan de befintliga strafflindringsgrunderna och en straff- lindringsgrund som bygger på gärningspersonens medverkan i ut- Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott redningen även av annans brott dock inte vara så stor. Effektivitets- hänsyn talar för att den tilltalades uppgifter om annans brott inte ska behandlas annorlunda än uppgifter om egen brottslighet. Utifrån ett samhällsperspektiv, men också utifrån ett målsägandeperspektiv, torde det sakna betydelse från vem uppgifterna kommer – det väsentliga är snarare att uppgifterna leder till att brott utreds och att de som har begått brotten lagförs. Om gärningspersoners uppgifter om annans brott förväntas leda till en ökning av antalet uppklarade brott och till att rättsväsendets resurser kan användas mer effektivt kan det också tala för att sådana omständigheter bör beaktas i mildrande riktning. Det bör också framhållas, vilket redovisats i avsnitt 5.2.3, att vid införandet av strafflindringsgrunden om medverkan vid utredning av egen brottslighet angavs att en sådan ordning kan bidra till en effektivare utrednings- och lagföringsprocess samt att resurser för utredning av annan brottslighet kan frigöras. När det gäller frågan om betydelsen av i vilket syfte som en hand- ling företas har strafflindringsgrunderna i 29 kap. 5 § BrB i och för sig utformats på sådant sätt att de tar sikte på åtgärder som typiskt sett bygger på en faktisk vilja att ta ansvar. Detta är emellertid inte något som krävs för att de ska kunna tillämpas i det enskilda fallet. Det saknar betydelse om den tilltalade medverkar i utredningen av egen brottslighet på grund av en genuin vilja att ta ansvar och bespara rättsväsendet resurser eller endast utifrån en vilja av att få ett lägre straff. Bedömningen ska också göras utifrån objektivt konstaterbara förhållanden och utgå från omfattningen av den tilltalades medverkan; en förutsättning för strafflindring är att den tilltalade har lämnat upp- gifter som är av väsentlig betydelse för utredningen av brottet. Det är förenat med betydande svårigheter att avgöra vad som fak- tiskt driver en misstänkt eller tilltalad att agera på ett visst sätt. Vid bedömningen av om ett handlande – som ger, eller potentiellt sett ger, positiva effekter – ska utgöra en strafflindringsgrund bör det därmed också vara av underordnad betydelse i vilket syfte handlandet skett. Det sagda talar för att det som bör vara styrande för att en tilltalad ska kunna komma i åtnjutande av strafflindring är vad hans eller hennes handlande får i form av positiva, eller potentiellt sett positiva, effekter när det gäller möjligheterna att utreda brott. När det gäller invändningen om att ett system som medger straff- lindring för en tilltalad som medverkat till utredningen inte bara av egen utan även av annans brottslighet uppmuntrar till ett mindre till- Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott talande beteende, såsom skvaller, är det självfallet inte eftersträvans- värt att uppmuntra till att någon lämnar felaktiga eller falska uppgif- ter. Det kan också, vilket utvecklas nedan, finnas skäl att ifrågasätta bevisvärdet av uppgifterna som en misstänkt lämnar om någon annans brottslighet. Detta är dock frågor av praktisk, snarare än principiell, karaktär. Den principiella utgångspunkten bör vara att det är positivt att misstänkta och tilltalade – precis som gäller för vittnen och andra personer som hörs under utredningen och i rättegången – lämnar sanningsenliga och fullständiga uppgifter. En ordning som innebär att en tilltalad kan få ett mildare straff om han eller hon medverkar till utredningen inte bara av eget utan även av annans brott kan antas bidra till att uppklaringen av och lag- föringen för brott ökar och att rättsväsendets resurser kan användas på ett mer effektivt sätt. En sådan ordning kan framför allt förväntas vara effektiv i utredningar av brott som begåtts av flera gärnings- personer tillsammans, vilket ofta är fallet vid brott som begåtts inom ramen för kriminella nätverk. Att sådana brott i större utsträckning upp kan också ha vissa preventiva effekter. Det är dock svårt att närmare bedöma i vilken utsträckning som det kommer att bidra till en ökning av antalet uppklarade brott. Vad som framkom- mit från företrädare för framför allt det norska rättsväsendet ger emellertid stöd för att en liknande reglering skulle ge positiva effek- ter för möjligheterna att klara upp brott också i . Hur verk- ningsfullt systemet kommer vara är dock beroende av ett antal andra faktorer. Som framgår i avsnitt 3.3 råder en utbredd tystnadskultur i de kriminella nätverken. Även om incitamenten för en person som ingår i ett sådant nätverk att samarbeta med de rättsvårdande myndigheterna ökar om han eller hon kan få ett lägre straff, kan oviljan till sådan medverkan ändå antas vara stor. Inom de kriminella nätverken finns ett motsatsförhållande till polisen, som inte anses stå för något positivt. För att personer som ingår i sådana nätverk ska vilja samarbeta med de rättsvårdande myndigheterna krävs därför – utöver att kunna erbjuda lägre straff i utbyte mot uppgifter om brott som har begåtts av andra – Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott att särskilt arbetar aktivt med förtroendeskapande åtgärder i sådana miljöer (se bl.a. Brå rapport 2019:10 s. 142 f.).