sou · H9B331 · 2022-01-01 00:00:00 — I förordningen fastställs en gemen- sam förteckning över kategorier, typer och grader av överträdelser av unionens regler för kommersiell vägtransport som, utöver de över- trädelser som anges i bilaga IV till tillståndsförordningen, kan leda till att en vägtransportoperatör förlorar sitt goda anseende. Det framgår att upprepade och allvarliga överträdelser är något som medlems- staterna ska beakta när de fastställer prioriteringar för kontroller inriktade på företag med högre risk. Det är upp till medlemsstaten att, vid genomförandet av ett administrativt förfarande (kontroll), be- döma om en förlust av gott anseende är en proportionerlig reaktion i varje enskilt fall. Yrkesmässig gods- och persontrafik Yrkestrafiklagen innehåller bestämmelser som kompletterar till- ståndsförordningen. Lagen innehåller regler om de villkor som ska vara uppfyllda för att kravet på gott anseende ska anses vara uppnått i . Vidare innehåller lagen bestämmelser om internationella väg- transporter, såväl utanför som inom Europeiska ekonomiska sam- arbetsområdet (EES). Yrkestrafiklagen definierar internationella väg- 5Kommissionens förordning (EU) 2016/403 av om komplettering av och rådets förordning (EG) nr 1071/2009 vad gäller klassificeringen av allvarliga överträdelser av unionens bestämmelser som kan leda till att vägtransportföretaget förlorar sitt goda anseende, och om ändring av bilaga III till och rådets direktiv /22/EG. transporter som yrkesmässiga transporter på väg av personer eller gods till eller från eller i transittrafik genom . Med transit avses en transport mellan två länder som passerar genom ett tredje land utan att lasta eller lossa gods eller ta upp eller släppa av passagerare i det tredje landet. I yrkestrafikförordningen (2012:237) finns närmare bestämmel- ser om tillstånd att bedriva yrkesmässig trafik. Det framgår att Transportstyrelsen är behörig myndighet i förhållande till tillstånds- förordningen. Olika typer av tillstånd Yrkesmässig trafik får bedrivas endast av den som har ett gemen- skapstillstånd eller ett nationellt yrkestrafiktillstånd. Ett gemenskaps- tillstånd ger tillståndshavaren rätt att bedriva yrkesmässig trafik både i och inom EU. De tre förordningarna i EU:s vägtransport- paket har även gjorts tillämpliga inom EES och i . Med stöd av ett yrkestrafiktillstånd har innehavaren endast rätt att bedriva yrkesmässig trafik i . För företag etablerade i är det Transportstyrelsen som prövar ansökningar om gemenskapstillstånd och yrkestrafiktillstånd. Prövningen av sökanden är densamma oav- sett om företaget ansöker om ett gemenskapstillstånd eller ett yrkes- trafiktillstånd. När Transportstyrelsen fattat beslut om tillstånd antecknas innehav om detta i vägtrafikregistret. När det gäller gemen- skapstillstånd ska vidare ett fysiskt tillstånd för varje fordon utfärdas. Yrkestrafiklagen gäller förutom för reguljära nationella transpor- ter även för vissa internationella transporter till och från tredjeland. Sådana transporter får utföras av dem som har tillstånd med stöd av mellanstatliga överenskommelser, exempelvis CEMT-tillstånd, som ger rätt till godstransporter mellan anslutna länder. Varje medlems- land utfärdar tillstånd till åkerier etablerade i landet. Ett CEMT- tillstånd gäller för ett obegränsat antal transporter . Där- utöver finns tillstånd som utväxlas med stöd av bilaterala vägtrans- portavtal. Sådana tillstånd utfärdas till transportföretag för varje enskild transport. Vidare förekommer specialtillstånd, det vill säga tillstånd för enskilda transporter som utfärdas till utländska transpor- törer från ett land med vilket inte har vägtransportavtal. För internationella transporter av gods eller av personer med buss gäller, inom EES, gods- respektive bussförordningen. En bestyrkt kopia av gemenskapstillståndet ska då medföras i transportföretagets samtliga fordon och visas upp på begäran av en behörig kontrollant. I förordningarna finns även bestämmelser om tillfällig inrikes trafik som utförs i en annan medlemsstat än den där det utförande trans- portföretaget är etablerat, så kallad cabotagetransport. I yrkestrafik- förordningen finns bestämmelser om kombinerad transport, det vill säga transport av gods mellan stater inom EES, där den inledande eller avslutande delen av transportsträckan sker på väg inom och den andra delen sker på järnväg eller till sjöss. Vägtransportdelen av en sådan kombinerad transport är att anse som en internationell godstransport. De företag som inom EES bedriver internationella transporter, cabotagetransporter och kombinerade transporter ska göra det med stöd av ett gemenskapstillstånd. Buss- och godsför- ordningen föreskriver även att vissa andra tillstånd ska finnas vid olika typer av transporter. Exempelvis krävs enligt bussförordningen tillstånd för linjetrafik för den som bedriver internationell linjetrafik och enligt godsförordningen krävs att företag som anlitar en förare som är medborgare i ett tredjeland har förartillstånd. Internationella transporter inom EES omfattas dock inte av yrkestrafiklagens bestämmelser. Som huvudregel för utförande av internationella godstransporter på väg gäller att ett gemenskapstillstånd krävs. Ett transportföretag som utför yrkesmässig trafik och har ett sådant gemenskapstillstånd får under vissa förutsättningar utföra tillfällig inrikes trafik i en med- lemsstat där det inte är etablerat, så kallad cabotagetransport. Det finns regler om cabotagetransport både i godsförordningen och buss- förordningen. Redogörelsen i det följande avser godsförordningens bestämmelser om cabotagetransport. Cabotagetransport regleras framför allt i artikel 8 i godsförord- ningen. Ett transportföretag som utfört en internationell godstrans- port på väg från en medlemsstat eller ett tredjeland till en värdmed- lemsstat ska, så snart godset levererats, ha rätt att med samma fordon, eller om det är fråga om fordonståg, med dess motorfordon, utföra upp till tre cabotagetransporter. Den sista lossningen av last inom ramen för en cabotagetransport som genomförs innan fordo- net lämnar värdmedlemsstaten ska äga rum från det att den sista lossningen av last inom ramen för den ingående inter- nationella transporten har ägt rum. Inom tidsgränsen får transportföretagen utföra några av eller alla de cabotagetransporter som tillåts i vilken medlemsstat som helst under förutsättning att dessa begränsas till en cabotagetransport per medlemsstat efter den olastade inresan till den medlemsstatens territorium (artikel 8.2). Reglerna innebär att cabotagetransporter ska vara av tillfällig karaktär. En grundförutsättning är att det har gjorts en internationell godstransport på väg från en medlemsstat eller ett tredjeland till en annan medlemsstat. Godset har alltså passerat grän- sen tillsammans med dragbilen vid den inkommande internationella transporten. Vissa förhållanden i anslutning till godsförordningen regleras i natio- nell rätt genom förordningen (1998:786) om internationella väg- transporter inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES). Av den svenska förordningen framgår att Transportstyrelsen är behörig myndighet i förhållande till vissa EU-rättsakter. Vidare framgår vem som är behörig kontrollant i förhållande till artiklar i bussförordningen och godsförordningen. Det finns även straff- bestämmelser för brott mot reglerna i de EU-rättsakter som om- fattas av förordningens tillämpningsområde. tas sanktionsavgifter, i stället för böter, ut av det transportföre- tag som innehar ett gemenskapstillstånd och som utför godstrans- porter i strid med bestämmelserna om cabotage. Sanktionsavgift ska påföras med ett belopp om . Frågor om påförande av sanktionsavgift prövas av Transportstyrelsen. En kombinerad transport är en godstransport där flera trafikslag används så att en viss del av transporten utförs på väg och en annan del av transporten utförs på järnväg eller till sjöss. Bestämmelserna finns i direktiv /106/EEG6 (kombidirektivet). Kombidirektivet har genomförts i yrkestrafikförordningen. Reglerna om kombinerade transporter innebär att ett utländskt transportföretag som innehar gemenskapstillstånd får utföra den inledande eller avslutande vägtransportdelen i . Med kombi- nerad transport avses, enligt yrkestrafikförordningen, en transport av gods mellan stater inom EES där en lastbil, släpvagn, påhängsvagn, med eller utan dragbil, ett växelflak eller en sådan container som är minst 20 fot lång används för transport av godset på väg den inledande eller avslutande delen av transportsträckan och fraktas på järnväg, inre vattenvägar eller till havs den andra delen av sträckan, om den delen överskrider och vägtransporten uppfyller vissa villkor. En inledande eller avslutande transportsträcka på väg i samband med en kombinerad transport får innefatta en gränspassage. Bestämmelserna om kombinerade transporter anger ingen be- gränsning för hur många transporter som får utföras eller hur länge utländska förare eller fordon får finnas i . Det finns heller inte några särskilda sanktionsavgifter eller något straffansvar för en kom- binerad transport som inte uppfyller ställda krav. De skäl som anges i godsförordningen kan tolkas så att om transporten inte uppfyller kraven i kombidirektivet och yrkestrafikförordningen så är det fråga om en cabotagetransport. I så fall ska villkoren i artikel 8 i godsför- ordningen vara uppfyllda för att cabotagetransporten ska vara tillåten. 6Rådets direktiv /106/EEG av om gemensamma regler för vissa for- mer av kombinerad transport av gods mellan medlemsstaterna. 5.1 Förarbehörighet och yrkeskompetens I körkortslagen (1998:488) finns generella bestämmelser om behö- righet att köra vissa fordon. För att få köra en lastbil eller en buss i yrkesmässig trafik räcker det inte med att ha behörighet kategori C eller D, utan det krävs även yrkeskompetens. Förare av fordon som kräver körkortsbehörigheterna C1, C1E, C, CE (lastbil) eller D1, D1E, D eller DE (buss) ska ha yrkeskompetens enligt harmoniserade regler i direktiv /59/EG7 (yrkesförar- direktivet). I yrkesförardirektivet finns krav på grundläggande utbild- ning och återkommande fortbildning. Beviset på en genomförd ut- bildning kallas yrkeskompetensbevis. Yrkesförardirektivet har genomförts i svensk rätt genom lagen (2007:1157) om yrkesförarkompetens. Lagen ska tillämpas på förare som är medborgare i en EES-stat8 och som utför gods- eller person- transporter på väg i med fordon som kräver de körkorts- behörigheter som nämnts ovan. Lagen ska också tillämpas på andra medborgare som utför sådana transporter i , om de är an- ställda eller anlitade av ett företag som är etablerat inom EES. För att få framföra ett fordon med gods- eller persontransporter krävs att föraren uppfyller vissa ålderskrav samt innehar yrkeskompetens- bevis. Utbildningsverksamhet för yrkesförarkompetens får bara bedrivas av den som har tillstånd till detta samt inom gymnasieskola och vuxenutbildning. I förordningen (2007:1470) om yrkesförarkompetens finns närmare bestämmelser om hur grund- utbildningen och fortbildningen ska utformas. I är det Transportstyrelsen som utfärdar yrkeskompe- tensbevis. Ett yrkeskompetensbevis för förare som utfärdats i en annan stat inom EES gäller i . Den som utför gods- eller persontransporter utan att vara berättigad till det, eller som i sin transportverksamhet uppsåtligen eller av oaktsamhet anlitar en förare som inte är berättigad att utföra sådana transporter döms till 7Europaparlamentets och rådets direktiv /59/EG av om grundläggande kompetens och fortbildning för förare av vissa vägfordon för gods- eller persontransport och om ändring av rådets förordning (EEG) nr 3820/85 och rådets direktiv /439/EEG samt om upphävande av rådets direktiv /914/EEG. 8Enligt 1 kap. 3 § lagen (2007:1157) om yrkesförarkompetens avses med EES-stater staterna i Europeiska unionen samt de övriga stater som omfattas av avtalet om Europeiska ekono- miska samarbetsområdet. En förare som omfattas av krav på yrkeskompetens ska ha med sig sådant bevis vid utförandet av transporter. Överträdelse medför penningböter. Vad avser internationella godstransporter så innehåller godsför- ordningen bestämmelser om förartillstånd. Ett förartillstånd krävs för en förare, som anlitas av ett transportföretag med gemenskaps- tillstånd, om han eller hon inte är medborgare inom EES eller var- aktigt bosatt där. Kraven vad gäller anställningsvillkor och yrkes- utbildning i den aktuella medlemsstaten ska dock vara uppfyllda. Det är transportföretaget som ansöker om förartillstånd i en medlems- stat. Transportstyrelsen får utfärda sådana förartillstånd. Förartill- ståndets giltighetstid får fastställas till längst . Förartillståndet tillhör transportföretaget, men det ska överlämnas till föraren så att han eller hon kan visa upp det vid transporter. Ett förartillstånd ska förses med unionskod 95 om föraren uppfyller kraven på yrkesförar- kompetens enligt lagen om yrkesförarkompetens. När det gäller svenskregistrerade motordrivna fordon är huvud- regeln att ett utländskt körkort inte medför rätt för någon annan än en medborgare i en stat inom EES att köra ett sådant fordon i yrkesmässig trafik i . Ett förartillstånd innebär inte någon rätt att köra svenskregistrerade fordon i yrkesmässig trafik. 5.2 Förarens överträdelse av regler om vägtrafik De centrala bestämmelserna när det gäller förarens överträdelse av regler om vägtrafik finns i lagen (1951:649) om straff för vissa trafik- brott (trafikbrottslagen) och trafikförordningen (1998:1276). Be- stämmelserna syftar till att skapa och upprätthålla så stor trafik- säkerhet som möjligt. Regelverket ska ses mot bakgrund av den all- männa aktsamhetsregeln i trafikförordningen, om att en trafikant ska iaktta den omsorg och varsamhet som krävs med hänsyn till omständigheterna i syfte att undvika trafikolycka. Ett exempel på brott i trafikbrottslagen är grov vårdslöshet i trafik, om någon vid förande av motordrivet fordon gör sig skyldig till grov oaktsamhet eller visar uppenbar likgiltighet för andra människors liv eller egen- dom. Andra exempel är olovlig körning, åsidosättande av föreskrifter om rätten att föra vissa färdmedel, tillåtande av olovlig körning, rattfylleri, grovt rattfylleri och obehörigt avvikande från trafikolycks- I trafikförordningen finns straffbestämmelser där föraren pekas ut som gärningsman. Här handlar det om att föraren kan straffas om han eller hon exempelvis kör mot rött ljus, håller för hög hastighet, inte anpassar avståndet till framförvarande fordon, gör felaktiga omkörningar och inte iakttar väjningsplikt mot fordon som kommer från höger. Trafikförordningens bestämmelser ska inte tilllämpas om straff kan dömas ut enligt eller trafikbrottslagen. I fordonslagen (2002:574) finns endast en straffbestämmelse. I den föreskrivs böter för den som uppsåtligen hindrar eller försvårar viss inspektion eller kontroll. Som exempel på straffbestämmelse i for- donsförordningen (2009:211) kan nämnas bestämmelsen om att en förare kan dömas till ansvar om denne känt till ett hinder för att använda fordonet men fordonet använts ändå. Det kan exempelvis handla om att fordonet använts i strid mot körförbud eller bestäm- melser om fordons beskaffenhet och utrustning. Straffbestämmel- serna i fordonslagen och fordonsförordningen är subsidiära till brotts- balken och trafikbrottslagen. När det gäller förseelser som begåtts utanför finns lagen (1971:965) om straff för trafikbrott som begåtts utomlands. Lagen innebär att tillämpningsområdet för vissa straffbestämmelser utvid- gas till att omfatta också förseelser som begåtts utanför . Föraren kan även dömas för överträdelse av bestämmelser som är kopplade till fordonets registrering. I lagen (2019:370) om fordons registrering och användning straffbeläggs olika former av brukande av ett oregistrerat eller avställt fordon. Förordningen (2019:383) om fordons registrering och användning innehåller också straffbestäm- melser. Där straffbeläggs bland annat att bruka ett fordon i strid med vad som föreskrivs om skyldighet att förse ett registrerat fordon med registreringsskyltar och att hålla dessa väl synliga och i sådant skick att de lätt kan läsas. Huvudregeln är att fordon ska vara registrerade i vägtrafikregistret (VTR) för att få användas i . För fordon i internationell vägtrafik gäller andra regler. Det finns härutöver ett flertal andra specialstraffrättsliga författningar. Kör- och vilotider samt arbetstid 6.1Internationell och EU-rättslig reglering om kör- och vilotider samt färdskrivare Regelverket för kör- och vilotider är dels nationellt, dels internatio- nellt. För fordon med en högsta tillåtna vikt som inte överstiger (lätta fordon, se avsnitt 6.2 nedan) gäller nationella regler. För fordon och fordonskombinationer med en sammanlagd högsta tillåtna vikt på (tunga fordon), samt bussar oavsett vikt, gäller om kör- och vilotider. Internationellt finns även de så kallade AETR-reglerna9 som bygger på avtal inom UNECE10 och som gäller för transporter mellan EU och vissa tredje- länder som anslutit sig. AETR har inkorporerats i svensk rätt genom förordningen (1993:185) om arbetsförhållanden vid vissa inter- nationella vägtransporter. Den EU-rättsliga regleringen om kör- och vilotider samt färd- skrivare finns i förordning (EG) nr 561/200611. Förordningen gäller för vägtransporter som utförs enbart inom gemenskapen, (det vill säga även för transporter som utförs enbart inom ), eller mellan gemenskapen, och de länder som ingår i EES. Var fordonet är registrerat saknar betydelse. Av förordningen framgår att den ska tillämpas på vägtransporter •gods, om fordonens högsta tillåtna vikt, inklusive släpvagn eller påhängsvagn, överstiger , eller •passagerare med fordon som är konstruerade eller permanent inrättade för transport av mer än nio personer, inbegripet föraren, och avsedda för detta ändamål. Vissa fordon är undantagna från förordningen. Exempelvis är fordon som används för persontransporter i linjetrafik undantagna om linjens 9AETR – den europeiska överenskommelsen om arbetsförhållanden för fordons- besättningar vid internationella vägtransporter. 10UNECE – The United Nations Economic Commission for Europe, ekonomiska kommission för . 11Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 561/2006 av om har- monisering av viss sociallagstiftning på vägtransportområdet och om ändring av rådets förord- ningar (EEG) nr 3821/85 och (EG) nr 2135/98 samt om upphävande av rådets förordning (EEG) nr 3820/85. längd inte överstiger . Fordon vars högsta tillåtna hastig- het inte överstiger är också undantagna. Med- lemsstater kan också ha nationella undantag från förordningen för vissa fordon. För del anges dessa i förordningen (2004:865) om kör- och vilotider samt färdskrivare, m.m. I fordon som är registrerade i en medlemsstat och som används för transporter på väg av passagerare eller gods och som omfattas av förordning (EG) nr 561/2006 ska färdskrivare vara installerade och användas. Det finns möjligheter för medlemsstaterna att meddela undantag för vissa fordon. Bestämmelser om färdskrivare finns i förordning (EU) nr 165/201412 (färdskrivarförordningen). Färdskri- varen används för att kontrollera efterlevnaden av förordning (EG) nr 561/2006, men även efterlevnaden av direktiv /15/EG13. Det finns fyra tidskategorier som används vid registrering av kör- och vilotider: köra, annat arbete, tillgänglig samt raster/vila. En förare ska vid användande av färdskrivaren ange vad han eller hon gör utifrån dessa tidskategorier. Med köra avses att någon aktivt kör fordonet. Vad som avses med annat arbete framgår av direktiv /15/EG. Det kan exempelvis handla om att vara kartläsare, hjälpa till att lasta och lossa last, hjälpa passagerare i och ur fordonet, rengöring, tekniskt underhåll och administration vid en gränskontroll. Begreppet till- gänglig definieras i direktiv /15/EG. Det handlar om andra perio- der än raster och viloperioder under vilka arbetstagaren inte är tvungen att befinna sig på sin arbetsplats (i fordonet), men förväntas vara tillgänglig för att påbörja eller fortsätta körningen eller utföra annat arbete. Exempel på detta kan vara när en förare följer med ett fordon ombord på en färja eller väntetid vid lastning av fordonet där föraren inte deltar. I förordning (EG) nr 561/2006 definieras rast och vila. Med rast avses en tidsperiod under vilken föraren inte får köra eller utföra annat arbete och som endast ska utnyttjas för åter- hämtning. Med vila avses en sammanhängande tidsperiod under vilken föraren fritt kan förfoga över sin tid och till exempel ägna sig åt fritidsaktiviteter. Det finns två typer av vila; dygnsvila och vecko- vila. I förordning (EG) nr 561/2006 finns det regler för minimal 12Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 165/2014 av om färdskrivare vid vägtransporter, om upphävande av rådets förordning (EEG) nr 3821/85 om färdskrivare vid vägtransporter och om ändring av och rådets förordning (EG) nr 561/2006 om harmonisering av viss sociallagstiftning på vägtransportområdet. 13Europaparlamentets och rådets direktiv /15/EG av om arbetstidens förläggning för personer som utför mobilt arbete avseende vägtransporter. vilotid och maximal körtid samt detaljerade regler för hur de olika tidskategorierna ska beräknas. I färdskrivarförordningen definieras färdskrivare som utrustning avsedd att installeras i vägfordon med uppgift att visa, registrera, skriva ut, lagra och lämna detaljerad information om fordonens för- flyttningar, inbegripet hastigheten, och detaljerad information om vissa av förarnas arbetspass. Det finns digitala och analoga färdskri- vare. I digitala färdskrivare används färdskrivarkort. Ett färdskrivar- kort är enligt definitionen i förordningen ett smartkort som är avsett att användas med färdskrivaren och som gör det möjligt för färd- skrivaren att fastställa kortinnehavarens roll och som gör det möjligt att överföra och lagra data. Färdskrivarkorten är av fyra slag med olika funktioner. Det finns förarkort, kontrollkort, verkstadskort och företagskort. Föraren använder ett förarkort som utfärdats för honom eller henne. Föraren ska sätta in förarkortet i färdskrivaren när han eller hon tar över fordonet och som regel ta ut det vid den dagliga körtidens slut. I analoga färdskrivare ska föraren i stället använda ett diagramblad. Medlemsstaterna ska enligt förordning (EG) nr 561/2006 fast- ställa sanktioner för överträdelser av bestämmelserna i nämnda för- ordning och i färdskrivarförordningen och vidta alla de åtgärder som är nödvändiga för att se till att de genomförs. Sanktionerna ska vara effektiva, proportionella, avskräckande och icke-diskriminerande. Av förordning (EG) nr 561/2006 framgår att ett transportföretag ska vara ansvarigt för överträdelser som begåtts av företagets förare, men det finns undantag från detta. I förordning (EU) nr 581/201014 (kopieringsförordningen) finns närmare bestämmelser om regelbundna överföringar av de uppgifter som registrerats av den digitala färdskrivaren, förutom detaljerade uppgifter om hastighet. Syftet med överföringen är att kontrollen ska bli effektiv av att föraren och företaget följer bestämmelserna om körtid och viloperioder. Medlemsstaterna ska lägga upp ett system för ändamålsenliga och regelbundna kontroller av bestämmelserna om kör- och vilotider och färdskrivare. Systemet ska omfatta både kontroller på vägarna och i företagens lokaler. Hur stor andel av kontrollerna av kör- och vilotider som ska genomföras som vägkontroller respektive före- 14Kommissionens förordning (EU) nr 581/2010 av om de tidsperioder inom vilka relevanta uppgifter måste överföras från fordonsenheter och förarkort. tagskontroller regleras av direktiv /22/EG15 (kontrolldirekti- vet). Av kontrolldirektivet följer att kontroller ska göras regel- bundet, både på vägarna och i företagens lokaler, på sådant sätt att de täcker av arbetsdagarna för förare av fordon som omfattas av förordningarna.