sou · H9B3100 · 2022-01-01 00:00:00 — •Om målsäganden redan i den rättegång där ett förverkande- yrkande prövas gör anspråk på penningmedel som härrör från brottet och en däremot svarande brottsvinst förverkas ska rätten efter yrkande av målsäganden särskilt ta ställning till om denne har rätt till det som förverkas. Detta ska gälla också i situationer där en brottsvinst förverkas hos en penningtvättare, men måls- äganden endast har ett anspråk mot gärningsmannen till förbrot- tet. Målsäganden ska alltså i dessa fall kunna få sitt anspråk han- terat direkt i rättegången. Genom den föreslagna regleringen säkerställs att det inte på grund av eventuella målsägandeanspråk finns något hinder mot att förverka brottsvinster som – i de fall brottsvinster motsvaras av ett enskilt anspråk – målsägandens möjligheter att faktiskt erhålla t.ex. ett skadestånd förstärks. Det bör kanske anmärkas att våra förslag inte är avsedda att – ut- över vad som direkt framgår av förslagen (t.ex. att staten tar över ansvaret för ersättningsanspråket – påverka den civilrättsliga rela- tionen mellan de inblandade. Det är emellertid ofrånkomligt att den rätt som kan tillkomma den enskilde gentemot staten efter ett för- verkande i praktiken kan innebära att denne får en mer förmånlig position jämfört med vad denne skulle ha haft enligt den allmänna förmånsrättsordningen. Man kan uttrycka det så att målsäganden ge- nom förverkandet i viss utsträckning kan komma att få sin position säkrad (det gäller när 36 kap. 17 § tillämpas). Denna kon- sekvens är enligt utredningens mening helt rimlig med hänsyn till såväl intresset av att tillse att brott inte lönar sig som intresset av att Målsägandens rätt till förverkad egendom tillse att målsäganden ersätts för den skada som brottet har innebu- rit. Skulder av olika slag bör i princip inte kunna betalas med brotts- vinster. Och när förverkande sker av egendom som motsvarar ett en vinst som förverkas är det naturligtvis rimligt att tillse att målsägan- den har möjlighet att få ersättning för sin skada. Om förverkandeinstitutet ska vara ett verkningsfullt instrument i kampen mot brottslighet är det angeläget att brottsvinster som på- träffas också kan säkras i avvaktan på att en utredning ska färdigställas och saken hamna under domstolsprövning. De straffprocessuella tvångsmedel som kommer till användning för att säkra brottsvinster är främst förvar och kvarstad, beslag och penningbeslag. Så som redovisats i kapitel 3 ovan har de olika tvångsmedlen skilda styrkor och svagheter. Den systematik som finns för tvångsmedlen försvåras av att det finns delvis olika krav på utredning och miss- tankar för att tvångsmedlen ska kunna användas. För förvar och kvar- stad krävs det t.ex. att det finns en skäligen misstänkt person och penningbeslaget kan enbart användas vid utredningar som rör penning- tvättsbrott eller finansiering av särskilt allvarlig brottslighet. Beslag kan å sin sida enbart användas för att säkra föremål (vilket inte om- fattar medel på konton och oftast kan beslag inte heller användas i förhållande till kontanter). Utredningen har fått i uppdrag bl.a. att utvärdera bestämmelserna om penningbeslag och se över om möjlig- heterna att säkra egendom inför ett förverkande är ändamålsenligt utformade. Utredningen föreslår också att en ny förverkandeform ska införas Det ter sig i det sammanhanget angeläget att också på ett mer övergripande plan överväga om det finns behov av förändringar av de straffprocessuella tvångsmedel som används för att säkra att brottsvinster och föremål som kommit till användning vid brott kan förverkas. Det ligger emellertid i sakens natur att det inom ramen för en utredning som fokuserar på frågor om förverkande inte finns möjlighet att på ett mer generellt plan se över utformningen av de olika tvångsmedlen och deras relation till varandra. 7.2.1Utvärdering av bestämmelserna om penningbeslag Vår bedömning: Penningbeslag är ett effektivt tvångsmedel för att säkra brottsvinster vid penningtvättsbrott och finansiering av särskilt allvarlig brottslighet. Tvångsmedelsregleringen är ojämn eftersom penningbeslag inte kan användas generellt vid all brottsutredning och beslag inte kan användas när det gäller kontomedel och ofta inte heller när det gäller kontanter. Reglerna om penningbeslag har beskrivits i bakgrundskapitlet (kapi- tel 3). Regelverket har varit i kraft och utredningen har fått i uppdrag att utvärdera hur den nya beslagsformen har tilläm- pats. Justitiekanslern har också särskilt påtalat behovet av en översyn av lagstiftningen om förverkande vid penningtvättsbrott och de säker- hetsåtgärder som finns tillgängliga i brottmål för säkrande av miss- tänkts bankmedel.1 Uppdraget att utvärdera regleringen om penningbeslag har genom- förts genom en översiktlig genomgång av praxis från i huvudsak hov- rätterna och samt genom kontakter med företrä- dare för olika myndigheter som hanterar frågor om penningbeslag, främst från och Justitiekanslern. Genomgången och den efterföljande analysen har lett oss till den slutsatsen att det inte finns några påtagliga problem kopplat till bestämmelserna om penningbeslag som sådana. Penningbeslagsregleringen förefaller tvärtom vara ett effektivt medel för att komma åt brottsvinster från penningtvättsbrott som t.ex. har placerats på ett konto. Det som i stället synes vålla vissa problem vid rättstillämpningen är att penningbeslagsreglerna enbart kan användas vid utredningar enligt penningtvättsbrottslagen och lagstiftningen om finansiering av särskilt allvarlig brottslighet. Dessutom finns det vissa problem vid lagföring av penningtvättsbrott som framför allt kan kopplas till de materiella regler som är tillämpliga. Som redovisats ovan kan det uppstå frågor om penningtvättaren är skadeståndsskyldig eller inte samt svårigheter vid bedömningen av hur regelverket ska tillämpas när det finns ett målsägandeanspråk som konkurrerar med bestäm- 1Se Justitiekanslerns beslut i ärende 2250-19-2.4.1. melserna om förverkande. För åklagare och målsägande kan det alltså uppstå frågeställningar som har att göra med talans utformning medan det för domstolarna kan uppstå svåra materiella frågor. Vid genom- gången av praxis har det bl.a. förekommit fall då målsäganden har gått miste om ersättning då denne inte har framställt någon begäran om bättre rätt till beslagtagna medel utan i stället begärt skadestånd (vilket ogillats av domstol med motiveringen att målsäganden inte har lidit någon skada eftersom medel tagits i penningbeslag). Det har även förekommit fall då domstolar har beslutat om förverkande av egendom som ett enskilt anspråk beträffande samma brotts- vinst har bifallits. De nu nämnda exemplen visar dock inte att det finns problem med bestämmelsen om penningbeslag som sådan då denna, som redan påpekats ovan, enbart klargör i vilken mån medel kan säkras. Detta är i stället exempel på problem som uppstår vid tillämpningen av de materiella reglerna. Sammantaget är det alltså utredningens bedömning att bestämmel- serna om penningbeslag är tydliga och effektiva inom sitt tillämpnings- område. Däremot gör utredningen den bedömningen att regelverket skulle bli än mer effektivt om det kunde tillämpas generellt oavsett vilket brott som utreds. Vi har därför övervägt om bestämmelserna om penningbeslag ska göras generellt tillämpbara vid all brottsutred- ning. Våra närmare överväganden i den delen följer i nästa avsnitt. 7.2.2Bestämmelserna om penningbeslag bör kunna användas för att säkra brottsvinster vid alla brottsutredningar Vårt förslag: Tvångsmedlet penningbeslag görs generellt tillämp- ligt vid alla brottsutredningar genom att bestämmelsen flyttas från lagen (2014:307) om straff för penningtvättsbrott till en ny bestämmelse i 27 kap. 1 a § . Föremål som bl.a. skäligen kan antas ha betydelse för utredning om brott eller som är avhänt någon genom brott eller förverkat på grund av brott får tas i beslag. Om det är fråga om penningtvättsbrott eller finansiering av särskilt allvarlig brottslighet kan pengar, fordran eller annan rättighet tas i penningbeslag om medlen eller rättigheten skäligen kan antas vara föremål för brott. Beslag och penningbeslag är alltså knutet till (bl.a.) misstanke om brott. Om det i stället är så att en person är skäligen misstänkt för brott och det kan befaras att personen kommer undandra sig att betala t.ex. skadestånd till måls- äganden, böter eller värdet av förverkad egendom kan så mycket av den misstänktes egendom tas i förvar och sedan beläggas med kvar- stad att fordran kan antas bli täckt vid utmätning. De olika tvångs- medlen (som beskrivs närmare i kapitel 3 ovan) har alltså i vart fall delvis olika syften och träffar olika typer av egendom. Ett vanligt beslag kan leda till sakförverkande. För att pengar ska kunna tas i beslag måste de vara individualiserade och beslag kan en- dast ske i de syften som följer av 27 kap. 1 § . Detta innebär i praktiken att pengar sällan kan beslagtas. Om en måls- ägande har blivit av med pengar genom att utsättas för t.ex. bedrägeri och målsägandens pengar inte går att individualisera hos gärnings- mannen måste målsägandens anspråk i stället säkras genom kvarstad. Om det emellertid är fråga om ett efterföljande penningtvättsbrott kan pengarna säkras direkt genom användande av penningbeslag. Denna åtskillnad är inte motiverad och beror ytterst på de ganska strikta kraven för att sakförverkande ska få ske. Penningbeslag kan dock i princip enligt sin nuvarande lydelse inte användas för att tillgodose målsägandens rätt. Det finns alltså en till synes omotiverad skillnad mellan föremål och kontanter samt mellan kontanter och kontomedel. Om bestämmelserna om beslag och penningbeslag inte är tillämp- liga får målsägandens anspråk i stället säkras genom förvar/kvarstad om förutsättningarna för att använda de tvångsmedlen är uppfyllda. Reglerna om förvar/kvarstad upplevs av många aktörer i rättsväsendet som onödigt omständliga. Regleringen av tvångsmedel är också administrativt belastande för aktörerna i rättsväsendet, bl.a. då de olika medlen har olika rekvisit och det därmed kan uppkomma behov av att ”byta” tvångsmedel under en och samma utredning på grund av ändrade förhållanden. Nya beslut kan alltså behöva fattas beträffande samma tillgång en- bart på grund av att tvångsmedlen är konstruerade för olika syften och bygger på delvis olika förutsättningar (jfr vad som ovan sagts om att beslag i förverkandesyfte förutsätter att egendomen i sin helhet kan knytas till visst brott). För att säkerställa att lagstiftningen bidrar till en effektiv han- tering av brottsvinster finns det behov av att förändra regelverket. Brottsvinster bör i så stor utsträckning som möjligt förverkas och för att säkerställa att ett förverkandebeslut kan verkställas är det an- geläget att egendomen kan säkras på ett ändamålsenligt och effektivt sätt. Som en av flera lösningar för att uppnå just detta menar vi att penningbeslaget bör göras generellt tillämpligt vid alla typer av brott genom att bestämmelsen om penningbeslag flyttas till rättegångs- balken. Detta bör sammantaget med (1) att utrymmet för sakförverk- ande ökas (jfr ovan avsnitt 4.7) och (2) att förverkande ska kunna ske i många fall där en brottsvinst motsvarar ett enskilt anspråk kunna bidra till en påtaglig förenkling av den straffprocessuella regleringen. Båda dessa sist nämnda förändringar kommer att medföra att beslag kommer att kunna användas i betydligt större utsträckning . I den föreslagna generella bestämmelsen om penningbeslag före- slås några mindre språkliga justeringar för att den ska passa in i sitt nya sammanhang. 7.2.3Det finns behov av ytterligare justeringar i Vår bedömning: Om regleringen om penningbeslag flyttas till finns det behov av att lägga till ytterligare några paragrafer i 27 kap. samt göra justeringar i någon bestämmelse. Vårt förslag: Genom tillägg av en ny bestämmelse i 27 kap. rätte- gångsbalken, 5 a §, regleras bl.a. att åklagare eller särskilt förord- nad befattningshavare vid som huvudregel ska besluta om penningbeslag. Dessutom införs en ny bestäm- melse, 5 b §, innebärande att bestämmelserna om beslag i kapitlet görs tillämpliga även på penningbeslag. Genom ett tillägg i 23 kap. 22 § införs en möjlighet att säkra egendom genom penningbeslag även om en brottsutredning genomförs genom ett förenklat förfarande. Beslag och penningbeslag är två olika tvångsmedel. Om regleringen om penningbeslag flyttas till finns det därmed be- hov av att lägga till ytterligare några bestämmelser i 27 kap. rättegångs- balken. Det finns bl.a. behov av en bestämmelse som klargör vem som ska fatta beslut om penningbeslag. Den bestämmelse som finns i 13 § penningtvättsbrottslagen bör därför flyttas till rättegångs- balken, men det finns också anledning att förändra regleringen något. När penningbeslaget nu kommer kunna användas vid all brottslighet och penningbeslag dessutom kommer kunna användas för att säkra egendom som avses sakförverkas bör beslut om att använda tvångs- medlet fattas av åklagare eller av en polisman som särskilt har för- ordnats att utföra uppgiften av . Det är inte lämpligt att i lag ange vilka närmare krav som bör ställas på den polisman som i det här avseendet ska utses att fatta beslut om penningbeslag utan det bör överlämnas till att, eventuellt i samråd med , meddela föreskrifter om de krav som ska ställas i det här avseendet. Vi menar dock att det bör ställas krav på att polismannen som utses har genomgått viss närmare angiven ut- bildning eller genom arbete har erhållit en viss erfarenhet av utred- ningar där penningbeslag används. I och med att penningbeslag kan användas för att säkra t.ex. medel på ett bankkonto som enkelt och snabbt kan undanskaffas bör det finnas en möjlighet för annan polisman än en särskilt förordnad polis- man (eller åklagare) att fatta beslut om det brådskar. Om undersök- ningsledaren fattar beslut om penningbeslag ska beslutet skyndsamt underställas åklagaren som då ska pröva om penningbeslaget ska be- stå. Regleringen kan jämföras med den som gäller för beslag enligt 27 kap. 4 § andra stycket . Regleringen som innebär att penningbeslag endast får avse egen- dom som finns tillgänglig samt att en gäldenär eller annan förpliktad ska meddelas förbud att infria sin förpliktelse till annan än Polis- myndigheten i de fall ett penningbeslag avser en fordran eller annan rättighet bör också föras över från penningtvättsbrottslagen till rätte- gångsbalken. Detsamma gäller för regleringen i 13 § penningtvätts- brottslagen om att bestämmelserna som i övrigt gäller för beslag i ska gälla även penningbeslag. Det sist sagda innebär bl.a. att åklagaren innan åtal har väckts kan lämna ut egen- dom som tagits i penningbeslag till en målsägande om det är uppen- bart att hen har bättre rätt till egendomen än den hos vilken penning- beslaget har gjorts, att den som drabbats av ett penningbeslag har rätt att begära rättens prövning av beslaget, att rätten om den fastställer beslaget ska sätta ut för åtals väckande, att den som drabbas av ett penningbeslag ska underrättas om beslaget, liksom att protokoll ska föras över penningbeslaget. Slutligen bör, till följd av att penningbeslaget enligt vårt förslag ska kunna användas generellt vid alla typer av brott, det göras ett tillägg i 23 kap. 22 § så att det där framgår att egen- dom inte bara kan säkras genom beslag utan även genom penning- beslag om bestämmelsen är tillämplig. På samma sätt som innan ska förfarandet enbart användas för enkla brottsutredningar och vid ostridiga händelseförlopp. Det kan dock inte uteslutas att det kan bli aktuellt med ett förenklat förfarande vid t.ex. enkla bedrägerier och att det i sådana situationer kan finnas behov av att kunna säkra egendom t.ex. på ett konto genom penningbeslag. 7.3Övriga ändringar i bestämmelserna om straffprocessuella tvångsmedel Vår bedömning: I några bestämmelser om beslag, husrannsakan och kroppsvisitation behövs det mindre justeringar. För att under- lätta för rättstillämparna bör bestämmelserna i 27 kap. 1 § och 28 kap. 1 § andra stycket delas in i punkter. Vårt förslag: Bestämmelserna i 27 kap. 1 § samt 28 kap. 1 och 11 §§ ska justeras så att det följer av bestämmelserna att de kan tillämpas även vid utredning om självständigt förverk- ande. Även vissa språkliga justeringar föreslås. Genom förslagen om att det ska vara möjligt att sakförverka egen- dom i större omfattning än enligt gällande rätt (utredningens över- väganden om detta har presenterats ovan i kapitel 4) och förslaget om att penningbeslag ska kunna användas vid utredning av alla brott samt vid utredningar om utvidgat och självständigt förverkande av brottsvinster försvinner till stor del den problematik som funnits kring möjligheten att säkra brottsvinster för framtida förverkanden. Det kommer inte heller att finnas behov av att byta tvångsmedel under förundersökningens gång. Vår bedömning är att ändringarna leder till att tvångsmedlet kvarstad i praktiken inte kommer att be- hövas för att säkra värdet av förverkad egendom. Det sagda innebär att utredningen inte har sett något behov av att, utöver några smärre språkliga justeringar, ändra bestämmelserna om straffprocessuella tvångsmedel i 26–28 kap. . Bestämmelserna i 27 kap. 1 § samt 28 kap. 1 och 11 §§ rättegångs- balken bör emellertid ändras på så vis att det i paragraferna hänvisas till utvidgat förverkande av brottsvinster i stället för till 36 kap. 1 b § . Därutöver föreslås en bestämmelse av innebörd att husrannsakan och kroppsvisitation ska kunna användas även vid själv- ständigt förverkande av brottsvinster under samma förutsättningar som gäller för utvidgat förverkande. Eftersom man vid själv- ständigt förverkande överhuvudtaget inte bygger på någon koppling till ett visst konkret brott har regleringen lagts i ett särskilt stycke. De närmare övervägandena kring behovet av straffprocessuella tvångs- medel m.m. vid utredning om självständigt förverkande av brotts- vinster kommer redogöras för i kapitel 8 nedan. För att underlätta för rättstillämparna har bestämmelserna i 27 kap. 1 § och 28 kap. 1 § andra stycket delats in i punkter. Till följd av att 27 kap. 1 § gjorts generellt tillämplig beträffande egendom som skäligen kan antas vara förverkad har vidare regler- ingen i 27 kap. 14 a § kunnat tas bort. 7.4Behov av en översyn av bestämmelserna om beslag i 27 kap. Vår bedömning: Det finns behov av en mer övergripande översyn av bestämmelserna om beslag i 27 kap. . Detta då begreppet ”föremål” i kapitlets mening inte omfattar fast egendom och inte heller vissa immateriella rättigheter som t.ex. domännamn. Vidare finns det anledning att se över möjligheten att låta beslag bestå trots friande dom i tingsrätt. Det finns emellertid inte ut- rymme för en sådan översyn inom ramen för den här utredningen varför den i stället bör omhändertas i annan ordning. Så som följer av kapitel 9 finns det i flera specialstraffrättsliga lagar särskilda förverkandebestämmelser som gäller i stället för reglering. Så är t.ex. fallet i flera av de immaterialrättsliga lagarna och viföreslår att de särskilda förverkandebestämmelser som finns i nämnda lagar i flera fall ska vara kvar. Det finns alltså stora möjlig- heter att förverka t.ex. egendom som utgör brottsvinster, hjälpmedel eller som på annat sätt varit föremål för brott. Under utrednings- tiden har vi emellertid noterat att det inte finns samma möjlighet att innan prövningen om förverkande säkra all form av egendom genom beslag. Med ”föremål” i 27 kap. synes i stället avses endast lösöre och alltså varken fast egendom eller t.ex. rätten till ett domännamn (som utgör lös egendom). Detta trots att rätten till domännamn kan förverkas.2 Genom att vi i vårt förslag öppnar upp för förverkande av egendom som endast till viss del har förvärvats med brottsvinster finns det anledning att överväga om inte även fast egendom borde kunna bli föremål för beslag. Vårt huvud- sakliga uppdrag har dock inte avsett de straffprocessuella tvångs- medlen som sådana och vi har inte ansett oss ha möjlighet att inom ramen för det uppdrag som vi har överväga mer övergripande och strukturella förändringar av det regelverk som omgärdar beslagsinsti- tutet. Frågan får därmed tas upp och hanteras i annat sammanhang. En annan problematik som vi har stött på rör möjligheten att låta beslag bestå efter ogillande dom i tingsrätt. Tvångsmedel får inte förekomma om det inte finns sakligt grundade behov av dem. De får därutöver bara pågå som det är nödvändigt för att uppnå syftet med tvångsmedlet. Förutsätt- ningarna att använda tvångsmedel förändras alltså under förunder- sökningens och rättsprocessens gång. När rätten avgör ett mål slut- ligt ska även frågan om tvångsmedel tas upp till prövning och vid friande dom ska i princip samtliga tvångsmedel hävas.3 Det finns dock en särskild regel om s.k. bevisbeslag som innebär att det finns en presumtion för att beslag i syfte att säkra utredningen ska bestå till dess rättens avgörande fått laga kraft. De närmare bestämmelserna om när beslag ska upphävas finns i 27 kap. 8 § . Av paragrafen följer att ett beslag ska hävas så snart det inte längre finns skäl för det. Undersöknings- ledaren måste därför fortlöpande under förundersökningen pröva om beslaget ska bestå och det är inte ovanligt att beslag hävs successivt under förundersökningens gång. Om förundersökningen läggs ned ska återstående beslag alltid upphävas. Detsamma gäller om åklaga- ren beslutar att inte väcka åtal eller om ett väckt åtal läggs ned. En- dast rätten har befogenhet att häva beslag som har meddelats eller fastställts av rätten. Detsamma gäller i de fall den som har drabbats av beslaget har begärt rättens prövning av ett beslut enligt 27 kap. 2Se SOU 2018:6 s. 65 och ”Domännamnsförverkandet” NJA 2017 s. 1070. 2015/16:68 s. 49 samt , , Straffprocessuella tvångsmedel – när och hur får de användas?, 4:e uppl., 2018, s. 761 f. 4a § om att beslaget ska lämnas ut till annan än den hos vilken beslaget har gjorts. I andra fall är även åklagaren eller annan förundersökningsledare behörig att besluta om upphävande av beslag. Att åtal har väckts hindrar inte att åklagaren häver de be- slag som ställts under rättens prövning genom åtalet. Det är endast om rätten har beslutat eller fastställt beslaget som åklagaren inte har denna möjlighet. En polisman har aldrig rätt att häva ett beslag. När ett mål avgörs i domstol måste rätten pröva alla i målet be- stående tvångsmedel. Oavsett om målet avgörs genom dom eller be- slut ska rätten ta slutlig ställning till om de beslag som finns ska bestå eller hävas. Denna skyldighet är inte begränsad till beslag som har fastställts eller beslutats av rätten eller som framgår av åklagarens stämningsansökan. Rätten anses dock inte ha någon mer omfattande undersökningsplikt avseende beslag som inte åklagaren har redogjort för i målet. En sådan utredningsplikt gäller däremot beslag som om- fattas av åklagarens framställning eller egendom som har förevisats domstolen, även om åklagaren inte har framställt något yrkande be- träffande egendomen. Försummar rätten att uttala sig om beslag när målet avgörs upphör förordnandet om beslag automatiskt. Om domstolen bifaller ett åtal finns det ofta skäl att låta beslag bestå till dess domen får laga kraft. Om åtalet ogillas var fram till , den rådande rättsuppfattningen däremot att alla be- slag, oavsett grund, alltid skulle hävas.4 Det huvudsakliga argumentet var att rätten, i konsekvens med utgången i målet, inte ska hålla skuld- eller förverkandefrågan öppen genom att förordna om fort- satt beslag. I olika sammanhang kom det dock att ifrågasättas om det inte fanns anledning att skilja på olika typer av beslag. Det ansågs bl.a. finnas risk för att rättegångens genomförande i högre instans skulle försvåras om bevismedel inte länge fanns i behåll efter att ett bevisbeslag hävts. Detta eftersom beviset skulle kunna undanskaffas eller förstöras efter återlämnandet.5