sou · H9B327 · 2022-01-01 00:00:00 — Till skillnad från yttrandefriheten enligt reger- ingsformen, som kan begränsas genom vanlig lag (under vissa i reger- ingsformen angivna förutsättningar), förutsätter alltså begränsningar i mediegrundlagarna grundlagsändring. De grundprinciper som mediegrundlagarna bygger på kan be- nämnas på olika sätt. Ett vanligt framställningssätt är att tala om att systemet bygger på principerna om förbudet mot censur och hind- rande åtgärder (som bl.a. innebär förbud att på grund av det väntade innehållet i ett yttrande hindra dess offentliggörande), etablerings- frihet, ensamansvar, meddelarskydd, särskild brottskatalog och sär- skild rättegångsordning. Det är framför allt ensamansvaret och brotts- katalogen som är av intresse här, varför dessa principer beskrivs närmare. 18Se Axberger, Yttrandefrihetsgrundlagen (1991:1469) 1 kap 4 §, Karnov (), besökt och prop. 2017/18:49 s. 249. Principen om ensamansvar innebär att bara en av de personer som har deltagit i tillkomsten av en grundlagsskyddad framställning bär det straffrättsliga ansvaret för innehållet i denna och att det i grund- lagarna anges vem den personen är (se 8 kap. tryckfrihetsförordningen och 6 kap. yttrandefrihetsgrundlagen). Ansvaret är exklusivt, och det finns således inte utrymme för att hålla någon ansvarig för med- verkan till brott. Härutöver är ansvaret successivt och följer en slags ansvarskedja som anger vem ansvaret faller på om inte personen närmast före i kedjan kan åläggas ansvar. Slutligen ansvarar den som pekas ut i grundlagarna oavsett hur han eller hon har bidragit till framställningen och oberoende av om vederbörande faktiskt har känt till innehållet i förväg. Enligt den s.k. uppsåtspresumtionen ska den som är ansvarig för ett tryck- eller yttrandefrihetsbrott anses ha haft kännedom om innehållet i framställningen och medgett utgiv- ning eller sändning av den (se 8 kap. 14 § tryckfrihetsförordningen och 6 kap. 9 § yttrandefrihetsgrundlagen). Undantag kan göras i vissa speciella fall, exempelvis om en utgivare har utsetts för skens skull. Om tryckfrihetsförordningen eller yttrandefrihetsgrundlagen är tillämplig, gäller den lagen ensam som straff- och processlag (den s.k. exklusivitetsprincipen, se 1 kap. 9 § resp. 1 kap. 14 §). Tryckfri- hetsförordningen innehåller en fullständig uppräkning, en s.k. brotts- katalog, av de gärningar som kan utgöra tryckfrihetsbrott när de begås genom tryckt skrift och är straffbara enligt lag (7 kap.). En av dessa gärningar är hets mot folkgrupp (7 kap. 6 §). I brottskatalogen finns även bl.a. ärekränkningsbrott (dvs. förtal och förolämpning) och flera brott som innefattar hot i olika avseenden (olaga hot, hot mot tjänsteman och övergrepp i rättssak), men däremot inte t.ex. förargelseväckande beteende. Genom en hänvisning i yttrandefri- hetsgrundlagen ska tryckfrihetsbrotten anses som yttrandefrihets- brott om de begås i en framställning som omfattas av yttrandefri- hetsgrundlagen och är straffbara enligt lag (5 kap. 1 §). När det gäller påföljder för tryck- och yttrandefrihetsbrott hänvisar mediegrund- lagarna till . Utöver att brottet måste finnas i tryckfrihetsförordningens brotts- katalog krävs för ansvar för tryck- och yttrandefrihetsbrott att gär- ningen är straffbar också enligt vanlig lag. Man brukar säga att det krävs dubbel täckning för att ett brott ska vara straffbart som tryck- eller yttrandefrihetsbrott. Detta innebär att ansvarsområdet för sådana brott kan inskränkas, men inte utvidgas, utan en ändring av tryck- frihetsförordningen eller yttrandefrihetsgrundlagen. En utvidgning av straffansvaret för t.ex. hets mot folkgrupp i , eller krimi- nalisering genom införande av ett nytt brott där, förutsätter alltså motsvarande ändring i tryckfrihetsförordningen för att få genomslag för tryck- eller yttrandefrihetsbrottet. Däremot får en inskränkning ibrottsbalken genomslag för tryck- eller yttrandefri- hetsbrottet. Som anmärks i det föregående får kommittén inte föreslå någon förändring i mediegrundlagarnas brottskatalog. Vid bedömningen av om en gärning är att anse som tryck- eller yttrandefrihetsbrott ska syftena bakom en allmän yttrandefrihet beaktas (se 7 kap. 1 § tryckfrihetsförordningen och 5 kap. 1 § ytt- randefrihetsgrundlagen). Tryck- och yttrandefriheten enligt medie- grundlagarna syftar som sagt till att säkerställa ett fritt menings- utbyte, en fri och allsidig upplysning och ett fritt konstnärligt skapande (1 kap. 1 § resp. 1 kap. 1 §). I mediegrundlagarna finns dessutom en s.k. instruktion som kan sägas komplettera dessa syften.19 Instruk- tionen innebär att den som dömer över missbruk av tryck- eller ytt- randefriheten eller vakar över mediegrundlagarna alltid ska ha i åtanke att friheterna utgör grundvalar för ett fritt samhällsskick, alltid uppmärksamma ämnet och tanken mera än uttrycket, liksom syftet mera än framställningssättet samt i tveksamma fall hellre fria än fälla (1 kap. 10 § resp. 1 kap. 15 §). Åtal och preskription m.m. Justitiekanslern är ensam allmän åklagare i mål om tryck- och ytt- randefrihetsbrott (9 kap. 2 § tryckfrihetsförordningen och 7 kap. 1 § yttrandefrihetsgrundlagen). I mediegrundlagarna finns särskilda regler för beräkning av tiden för åtalspreskription. Preskriptionstiden för brott mot de grund- lagarna är betydligt kortare än vad som normalt gäller för brott mot vanlig lag och starttidpunkten för preskriptionstiden är särskilt bestämd. 19Se NJA II 1949 s. 386 f. och prop. 1990/91:64 om yttrandefrihetsgrundlag m.m. s. 109. Allmänt åtal för tryckfrihetsbrott ska väckas från utgivningen om det är fråga om periodisk skrift för vilken ut- givningsbevis gällde vid utgivningen och från utgiv- ningen för andra skrifter (9 kap. 5 § tryckfrihetsförordningen). På yttrandefrihetsgrundlagens område gäller som huvudregel en ettårig preskriptionstid för tekniska upptagningar räknat från tiden när upptagningen gavs ut. För radio- och tv-program, och andra överföringar av ljud, bild eller text som sker med hjälp av elektro- magnetiska vågor, är preskriptionstiden räknat från det att programmet sändes (7 kap. 3 § yttrandefrihetsgrundlagen). Ett yttrandefrihetsbrott i en databas, t.ex. på en webbplats, be- traktas som pågående (perdurerande).20 Detta innebär principiellt sett att brottet fullbordas när uppgiften publiceras i databasen och därmed tillhandahålls allmänheten. Brottet anses därefter pågå ända fram till dess att uppgiften tas bort och därmed inte längre tillhanda- hålls. Preskriptionstiden räknas från när uppgiften tas bort (7 kap. 3 § yttrandefrihetsgrundlagen). finns en särskild ansvarsfrihetsregel för dessa fall för material som är äldre än (6 kap. 6–7 §§).21 Regeln gäller för utgivares ansvar och innebär i korthet att om en utgivare efter att han eller hon har tagit emot en underrättelse från Justitiekanslern eller målsäganden om att viss information i en databas kan utgöra yttrandefrihetsbrott tar bort informationen ur databasen, så kan utgivaren inte hållas ansvarig för informationen. har i rättsfallet ”Flaggan” NJA 2019 s. 72 ut- talat sig om bevisbörda och beviskrav i mål om allmänt åtal för tryck- frihetsbrott. En tryckt hakkorsflagga hade i målet hissats på ett torg. En av personerna som hade hissat flaggan greps och åtalades för tryckfrihetsbrottet hets mot folkgrupp. Han invände att han inte visste något om flaggan och att den därmed skulle kunna vara spridd obehörigen eller utgiven för så länge sedan att åtalet var preskriberat. Domstolen uttalade att Justitiekanslern har bevisbördan för att det inte förhåller sig så som den tilltalade invänder och det krävs då att Justitiekanslern förebringar så mycket bevisning att invändningen framstår som obefogad. 20Jfr ”Bilderna som låg kvar” Högsta domstolens avgörande i mål B 5175-19 p. 2017/18:49. När det gäller rasistisk brottslighet har regeringen, liksom , intagit ståndpunkten att straffbestämmelsen om hets mot folkgrupp (tillsammans med medverkansbestämmelserna) i praktiken innebär att organisationer i inte kan ägna sig åt någon rasistisk verksamhet utan att brott begås och att bl.a. därför uppfyller , även utan att ha ett direkt förbud mot rasistiska organisationer. Bestämmelsen om hets mot folkgrupp ägnas därför särskild uppmärksamhet i detta kapitel. Först ska sägas något om dess bakgrund. Som redovisats utgör den en begränsning av den i regeringsformen skyddade yttran- defriheten, närmast med hänvisning till allmän ordning och säkerhet (jfr 2 kap. 23 § regeringsformen).22 Att det är fråga om ett undantag från en grundlagsskyddad rättighet ger särskild anledning till restriktivitet vid tillämpningen av bestämmelsen. Bestämmelsen finns i 16 kap. 8 § och har följande lydelse. Den som i ett uttalande eller i ett annat meddelande som sprids hotar eller uttrycker missaktning för en folkgrupp eller en annan sådan grupp av personer med anspelning på ras, hudfärg, nationellt eller etniskt ur- sprung, trosbekännelse, sexuell läggning eller könsöverskridande identi- tet eller uttryck, döms för hets mot folkgrupp till fängelse i högst eller, om brottet är ringa, till böter. Om brottet är grovt döms för grov hets mot folkgrupp till fängelse i lägst och högst . Vid bedömningen av om brottet är grovt ska det särskilt beaktas om meddelandet haft ett särskilt hotfullt eller kränkande innehåll och spritts till ett stort antal personer på ett sätt som varit ägnat att väcka betydande uppmärksamhet. Brottet hets mot folkgrupp infördes i dåvarande strafflagen. Bestämmelsen överfördes senare till och därefter har lagändringar genomförts åren 1971, 1983, 1989, 2003 och 2019 (år- talen avser ikraftträdandet av respektive lagändring). 22Se bl.a. Hets mot folkgrupp, m.m. (prop. 2001/02:59) s. 14. Enligt bestämmelsens ursprungliga lydelse straffbelades att offent- ligen hota, förtala eller smäda en grupp av befolkningen med viss härstamning eller trosbekännelse.23 Kriminaliseringen har, som fram- gått, sin grund i de grymheter och den förföljelse som förekom före och under . Bestämmelsens tillämpningsområde utvidgades i samband med att ratificerade rasdiskrimineringskonventionen. Utvidgningen, som genomfördes , innebar att skyddsobjekten ändrades till att avse folkgrupp av viss ras, med viss hudfärg, av visst nationellt eller etniskt ursprung eller med viss trosbekännelse. Avsikten var att anpassa svensk lagstiftning till artikel 4 i konventionen, som redo- visas utförligt i avsnitt 3.2. Vidare ersattes ”förtal” och ”smädelse” med ”uttrycker missaktning för”. Bestämmelsen utvidgades dess- utom till att förutom offentliga uttalanden även omfatta andra ut- talanden som sprids bland allmänheten.24 utvidgades bestämmelsen genom att ”annan sådan grupp av personer” lades till, för att klarlägga att även andra kollektiv än en folkgrupp, t.ex. invandrare, skyddas av bestämmelsen. I propositio- nen föreslogs också att ”missaktning” skulle ersättas med ”förakt”, men det förslaget genomfördes inte.25 I sin nuvarande utformning innehåller bestämmelsen ett krav på spridning av meddelandet. I den delen fick den sin utformning då det tidigare kravet på att uttalandet eller meddelandet skulle ha gjorts offentligen eller spritts bland allmänheten togs bort. Genom ett sådant slopat krav skulle samhället slå fast att uttalanden som uttrycker rasförakt är oacceptabla så snart de förekommer utanför den rent privata sfären. Som bakgrund till ändringen angavs att det är ett starkt samhälleligt intresse att med all kraft motverka rasistiska organisationer. Den dåvarande bestämmelsen ansågs visser- ligen kraftigt begränsa utåtriktad verksamhet från rasistiska organi- sationer, men med ändringen var avsikten att förhindra även sådana organisationers interna verksamhet. Därmed skulle det utrymme som sådana organisationer hade att verka i praktiken försvinna. Tanken var alltså att genom denna ändring så skulle spridning av rasistiska och liknande uttalanden även inom en organisation bli straffbar.26 1948:80 med förslag till lag om ändring i strafflagen m.m. 1970:87 angående godkännande av konvention om avskaffande av rasdiskriminering, m.m. 1981/82:58 om ändring i tryckfrihetsförordningen och (hets mot folk- grupp m.m.) 1986/87:151 om ändringar i tryckfrihetsförordningen m.m., särskilt s. 104 ff. Bestämmelsen har sedan utvidgats till att omfatta även hets med anspelning på sexuell läggning () och könsöverskridande identitet eller uttryck ().27 infördes också en särskild straffskala för grova brott. angavs de omständigheter som särskilt ska beaktas vid be- dömningen av om brottet är grovt (nämligen om meddelandet haft ett särskilt hotfullt eller kränkande innehåll och spritts till ett stort antal personer på ett sätt som varit ägnat att väcka betydande upp- märksamhet). I propositionen, som var den proposition som följde på Kommitténs om straffansvar för organiserad brottslighet m.m. betänkande (se kap. 5), angavs att det, mot bakgrund av det stora antal rasistiska sammanslutningar som vuxit fram i och den ökande propagandaverksamhet som dessa be- driver, fanns ett behov av att införa en särskild straffskala för grova brott. De flesta av dessa sammanslutningar ansågs visserligen små, men de riskerade att bli en grogrund för en växande rasism. I vissa fall bedrevs en systematisk och noga planlagd verksamhet av uttalad propagandakaraktär. Sådan brottslig propagandaverksamhet skulle kunna vara av så allvarlig beskaffenhet att det straffmaximum som hade gällt tidigare tedde sig otillräckligt. Som exempel angavs fall där spridningen har avsett många framställningar av osedvanligt krän- kande karaktär som dessutom systematiskt har spritts i ett stort antal exemplar.28 En särskild brottsbeteckning för hets mot folkgrupp som bedöms som grov – grov hets mot folkgrupp – infördes , men straffskalan och de omständigheter som särskilt ska beaktas vid bedömningen av om brottet är grovt behölls oförändrade.29 Hets mot folkgrupp är inte straffbart på förberedelse- eller stämplingsstadiet. Inte heller försök till hets mot folkgrupp är straff- bart. Det kan nämnas att Kommittén om straffansvar för organiserad brottslighet m.m. föreslog att förberedelse och stämpling till hets mot folkgrupp som är grov skulle kriminaliseras.30 Det förslaget genomfördes alltså inte. I propositionen gjordes sammanfattnings- vis bedömningen att förslaget mötte beaktansvärda invändningar 2001/02:59 och Ett utvidgat straffrättsligt skydd för transpersoner (prop. 2017/18:59) 2001/02:59 s. 26 f. 2017/18:59 s. 42. 30Se Organiserad brottslighet, hets mot folkgrupp, hets mot homosexuella, m.m. – straff- ansvarets räckvidd – (SOU 2000:88) s. 215 ff. Sådan förberedelse eller stämpling föreslogs dock inte vara straffbar inom det grundlagsskyddade området. En sådan kriminalisering skulle, enligt kommittén, stå i strid med det s.k. censurförbudet i mediegrundlagarna och i praktiken bli utan verkan. med bäring på grundlagsreglerade fri -och rättigheter. Redan det för- hållande, att det finns en risk för att ingripanden enligt den före- slagna bestämmelsen skulle kunna innebära en otillåten begränsning av mötes- och demonstrationsfriheterna ansågs utgöra ett starkt skäl mot ett sådant förslag.31 Allmänt om brottet hets mot folkgrupp Brottsbeskrivningen i bestämmelsen om hets mot folkgrupp i 16 kap. 8 § upptar nu tre rekvisit. 1.ske i uttalande eller i annat meddelande som sprids, 2.bestå i hot eller uttryck för missaktning, och 3.avse en folkgrupp eller en annan sådan grupp av personer med anspelning på ras, hudfärg, nationellt eller etniskt ursprung, tros- bekännelse, sexuell läggning eller könsöverskridande identitet eller uttryck. För att dömas till ansvar krävs att gärningen begås med uppsåt. Det måste, med hänsyn till sammanhanget, stå klart att gärningsmannens uppsåt med meddelandet varit att sprida ett sådant meddelande som innefattar hot mot eller missaktning för gruppen i fråga (jfr rätts- fallet NJA 2005 s. 805). Bestämmelsen är intagen i 16 kap. , som reglerar brott mot allmän ordning. Kriminaliseringens skyddsintresse anses alltså vara allmän ordning och inte de personer som hotet eller missakt- ningen riktas mot. I mål som gäller hets mot folkgrupp finns det således inte någon målsägande (se t.ex. rättsfallet bl.a. NJA 1978 s. 3). Skyddet för enskilda individer följer endast indirekt av att gruppen som helhet skyddas. Ett av syftena med lagstiftningen är just att skydda vissa grupper mot hot och andra uttryck för missaktning.32 2001/02:59 s. 28 ff. Praxisgenomgång och analys (SOU 2019:27) s. 51 och där gjorda hänvisningar. Jfr också ”Kommentaren på Facebook” Högsta domstolens avgörande i mål B 5987-19. Kravet på spridning av ett uttalande eller annat meddelande Ett meddelande kan lämnas muntligen eller skriftligen eller på annat sätt. Straffbestämmelsen omfattar alltså inte bara muntliga eller skriftliga framställningar utan även t.ex. gester, tecken, bilder och symboler.33 Meddelandet ska ha spridits. Med spridning avses överförande av budskapet till andra personer utanför den helt privata sfären. Detta innebär att även spridning inom en sammanslutning eller annars till en begränsad krets kan omfattas av straffansvaret. Det finns alltså inget krav på att uttalandet eller meddelandet ska vara spritt bland allmänheten. Det kravet togs, som nämnts, bort i syfte att förhindra inte bara utåtriktad verksamhet från rasistiska organisa- tioner utan också intern verksamhet. Spridningsrekvisitet anses uppfyllt om ett meddelande gjorts till- gängligt för en grupp personer som är fler än ett fåtal. Det kan räcka med att exempelvis ett muntligt uttalande fällts inför en folksamling på ett sätt som gjort det ägnat att uppfattas av denna. I vad mån per- sonerna i folksamlingen tillgodogjort sig innehållet i uttalandet på- verkar inte ansvarsfrågan (se rättsfallet NJA 1999 s. 702, som bl.a. gällde uttalanden på en buss). I rättsfallet RH 1998:77 ansåg hov- rätten att en person som burit en armbindel med en nationalsocia- listisk symbol, en s.k. varghake, under en promenad hade spritt bud- skapet eftersom han kunde förväntas möta människor.34 Kravet på hot eller uttryck för missaktning Begreppet hot är att förstå enligt gängse språkbruk och omfattar inte bara sådana handlingar som kriminaliserats genom bestämmelserna om olaga hot och olaga tvång, se mer om olaga hot i avsnitt 6.6. Med begreppet missaktning avses inte bara förtal eller smädelser utan också andra kränkande omdömen. Inte endast direkta, utan även indirekta, uttryck för missaktning faller inom det straffbara området. I rättsfallet NJA 1982 s. 128 fann att texten ”Zigenare får ej beträda campingen” på en skylt vid infarten till en campingplats indirekt uttryckte ett omdöme om ”zigenares” 1970:87 s. 37 och 73 och rättsfallet NJA 1996 s. 577. 34Jfr rättsfallen RH 1997:28 där spridningsrekvisitet inte ansågs uppfyllt och RH 2000:72 där det ansågs uppfyllt. egenskaper och uppträdande, som måste anses nedsättande för folk- gruppens anseende. Gärningen bedömdes som hets mot folkgrupp. I rättsfallet NJA 1996 s. 577 bedömdes bärande av symboler, som ansågs förknippade med det nazistiska och vissa där före- kommande idéer, uttrycka missaktning av andra folkgrupper än den nordiska. På motsvarande sätt har i hovrättspraxis uttrycket ”sieg heil” och Hitlerhälsningar ansetts uttrycka missaktning (se t.ex. rätts- fallen RH 1997:53 och RH 2000:72). Bedömningen av om ett meddelande uttrycker hot mot eller missaktning för en skyddad grupp ska i princip göras utifrån de vär- deringar som gäller för meddelandet. Ett uttalande eller meddelande ska prövas utifrån det innehåll som det faktiskt förmedlar snarare än från en textkritisk granskning av den exakta ordalydelsen. En utgångspunkt för prövningen är hur det allmänt skulle uppfattas (se rättsfallet NJA 2005 s. 805). Bestämmelsen om hets mot folkgrupp utgör, som sagts, en begränsning av yttrandefriheten. Mot den bakgrunden har det i förarbetena angetts att avsikten med bestämmelsen inte är att straff- belägga alla uttalanden eller meddelanden av nedsättande eller för- nedrande natur. Uttalanden som inte kan anses överskrida gränserna för en saklig kritik av vissa grupper faller utanför det straffbara om- rådet. För straffbarhet krävs enligt förarbetena att det är fullt klart att uttalandet överskridit gränsen för en saklig och vederhäftig diskussion rörande gruppen i fråga. Hänsyn till opinionsfriheten och kritikrätten får dock inte åberopas som skydd för uttalanden som uttrycker missaktning för en hel folkgrupp på grund av att den t.ex. tillhör en viss nationalitet och av denna anledning skulle vara mindre värd.35 Vid prövningen av om en gärning är straffbar ska uttalandet eller meddelandet bedömas i sitt sammanhang. Därvid ska motiven för gärningen beaktas. Ett visst utrymme för straffria kritiska eller lik- nande uttalanden och meddelanden måste finnas. Meddelandet måste, vid en huvudsakligen objektiv bedömning och med hänsyn tagen till sammanhanget, framstå som innefattande hot mot eller uttryck för missaktning för en sådan grupp som avses i bestämmelsen.36 35Se bl.a. prop. 1970:87 s. 130, prop. 2001/02:59 s. 15, 34–36 och 41 f. samt prop. 2017/18:59 s. 41. 36Se bl.a. prop. 2001/02:59 s. 41 och 60. De grupper som skyddas av bestämmelsen De grupper som skyddas genom straffbestämmelsen är ”folkgrupp eller en annan sådan grupp av personer” när angreppet sker med an- spelning på, dvs. tar sin utgångspunkt i, någon av grunderna ras, hud- färg, nationellt eller etniskt ursprung, trosbekännelse, sexuell lägg- ning eller könsöverskridande identitet eller uttryck. Något krav på att hotet eller uttrycket för missaktning direkt avser någon sådan grund ställs inte upp. Även uttalanden som innefattar kränkande beskyllningar om mindervärda egenskaper eller nedsättande hand- lingar men endast medelbart grundas på t.ex. etniskt ursprung faller under bestämmelsen. Det krävs inte heller att någon bestämd folk- grupp pekas ut, utan även allmänna uttalanden som prisar en viss ras, exempelvis ”den vita rasen”, på ett sådant sätt att andra raser måste anses angripna, kan beroende på omständigheterna vara straffbara.37 Bestämmelsen tar sikte på angrepp som riktas mot kollektivt be- stämda grupper och kollektiv av olika sådana grupper, något som i lagtexten markeras genom ordvalet ”folkgrupp eller en annan sådan grupp av personer”.38 Befolkningsgruppen ”invandrare”, dvs. de folk- grupper i som har det gemensamt att de har ett annat natio- nellt ursprung än majoriteten av befolkningen, kan alltså skyddas, under förutsättning att angreppet i det enskilda fallet också är ut- format så att det är tillräckligt tydligt avgränsat till detta åtskiljande förhållande. Däremot skyddas inte enskilda identifierbara individer eller grupper av sådana individer, t.ex. en familj som utsätts för för- följelse.39 Det kan som sagt inte finnas någon målsägande i mål om hets mot folkgrupp. Rasistiska och liknande angrepp som riktas direkt mot en individ på grund av t.ex. dennes etniska ursprung kan i stället vara straffbart som bl.a. olaga hot, ofredande eller förolämpning, se mer om dessa brott i avsnitt 6.6. Här kan också nämnas att regeringen i lagrådsremissen Ett utvid- gat straffrättsligt skydd för transpersoner föreslog att ”ras” skulle ersättas med ”föreställning om ras” i bl.a. . Som framgår i avsnitt 3.4 ersattes ordet ras med ”annat liknande förhållande” i regeringsformen och diskrimineringslagen . Med det uttrycket åsyftas i första hand föreställningar om ras. 1970:87 s. 61 och prop. 2001/02:59 s. 15 f. 1981/82:58 s. 44 f. 2001/02:59 s. 23. lagrådsremiss (och senare även i propositionen) bedömdes en sådan lösning inte som ett lämpligt alternativ för den straffrätts- liga lagstiftningen eftersom denna ställer större krav på precision. I stället föreslogs alltså i remissen att ”föreställning om ras” skulle ersätta ”ras” i de straffrättsliga bestämmelserna. Tanken var att lag- texten skulle markera ett avståndstagande från idéer om att män- niskor kan delas in i olika raser.