sou · H9B343 · 2022-01-01 00:00:00 — Det intresset framstår som särskilt väsentligt när det gäller att hindra att den som dömts för exempelvis allvarliga sexualbrott upprepat återfaller i sådan brottslighet. Detta intresse kan dock inte i sig motivera en generell skärpning av straffen för sexualbrott, vilket dessutom inte innebär mer än att sluttiden för verkställigheten skjuts framåt. Visserligen begränsas förutsättningarna att begå brott som den dömde är intagen i kriminalvårdsanstalt. Straffet för sexualbrotten måste dock, liksom för andra slags brott, bestämmas utifrån hur allvarligt brottet är. Om lagstiftaren önskar att samhälls- skyddsaspekten ska tillmätas större betydelse än vid påföljds- bestämningen borde därför enligt vår uppfattning andra åtgärder övervägas än generella straffskärpningar för en viss brottstyp. Ett särskilt skäl att överväga ändringar i en straffskala vore om detta är nödvändigt för att ska anses ha införlivat relevanta Översyn av straffskalorna i kap. 6 EU-instrument på ett riktigt sätt. I förekommande fall återkommer vi till detta. Utredningens uppdrag är att utifrån de direktiv som getts oss över- väga straffskalornas utformning för sexualbrotten. I enlighet med det anförda kan vi dock inte se att det, utifrån hur uppdraget är formulerat, bör föreslås någon generell skärpning av straffen för sexualbrott. Vår bedömning är alltså att den skärpta synen på sexual- brotten som samhällsutvecklingen medfört i allt väsentligt har kom- mit till uttryck i lagstiftningen genom ett flertal lagändringar . Vad som särskilt bör nämnas är att tillämpningsområdet för brottet våldtäkt successivt utvidgats och omfattar betydligt fler handlanden än vad som ursprungligen avsågs. Vi har också funnit att de andra skäl som – utan ett kriminalpolitiskt ställningstagande – skulle kunna åberopas som skäl för strängare straff inte motiverar en generell skärpning för sexualbrotten. Förutom för en särskild brotts- typ – köp av sexuell tjänst – har vi inte heller regeringens uttryckliga uppdrag att föreslå några straffskärpningar eller andra ändringar av straffskalorna. har emellertid i ett flertal tillkännagivanden begärt att regeringen ska återkomma till med förslag i fråga om en- skilda sexualbrott som innebär skärpta straffskalor. Frågan är hur utredningen bör förhålla sig till detta, med utgångspunkt i att våra direktiv inte innebär att vi är skyldiga att beakta tillkännagivandena på annat sätt än att regeringen påpekat att uttryckt att sexualbrotten bör ha straffskalor som bättre speglar brottens allvar. Regeringen har med anledning av tillkännagivandena rapporterat till att den här utredningen fått i uppdrag att bl.a. se över straffskalorna för sexualbrotten i 6 kap. BrB och lämna förslag på de förändringar som kan behövas för att dessa i tillräcklig mån ska spegla brottens allvar. Vi kan inte bortse från att det finns en majoritet i som tydligt tagit ställning för en skärpning av minimistraffet för våldtäkt till fängelse och även för vissa andra skärpningar av straff- skalorna. Även om regeringen i våra direktiv inte tagit ställning för dessa skärpningar, framstår det parlamentariska stödet för ett krimi- Översyn av straffskalorna i kap. 6 nalpolitiskt ställningstagande som innebär en ytterligare skärpt syn på sexualbrotten, och ändringar i dess straffskalor, som starkt. Under dessa förhållanden har vi bedömt att vi måste beakta riks- dagens tillkännagivanden som en särskild grund för att lämna förslag på straffskärpningar. Det är därvid viktigt för oss att framhålla att vi inte utifrån hur vårt uppdrag är formulerat funnit skäl att föreslå sådana skärpningar. Men med hänsyn till det starka parlamentariska stödet för sådana ändringar har vi ansett att vi ändå bör presentera ett förslag som – i den mån starka skäl inte talar för en annan bedömning i enskilda frågor – i huvudsak tillgodoser tillkännagivanden. Därefter blir det en fråga för regering och riksdag huruvida det kan anses finnas skäl för ett sådant kriminalpolitiskt ställningstagande som ett genomförande bör kräva, och i så fall anslå de resurser som krävs för dess genomförande. 8.9Våldtäkt, grov våldtäkt och oaktsam våldtäkt Förslag: Minimistraffet för våldtäkt höjs till fängelse och minimistraffet för mindre grov våldtäkt höjs till fängelse . Bedömning: Straffskalorna för grov våldtäkt och oaktsam våld- täkt bör inte ändras. 8.9.1Brotten, straffskalorna och gränsdragningen mellan de olika gradindelningarna Straff för våldtäkt och grov våldtäkt föreskrivs i 6 kap. 1 §. Straffet för våldtäkt är fängelse i lägst två och högst . Om brottet med hänsyn till omständigheterna vid brottet är att anse som mindre grovt är straffet fängelse i högst . Om brottet är grovt – och ska bedömas som grov våldtäkt – är straffet fängelse i lägst fem och högst . Vid bedömningen om en våldtäkt är grov ska det särskilt beaktas om gärningsmannen har använt våld eller hot som varit av särskilt allvarlig art eller om fler än en förgripit sig på offret eller på annat sätt deltagit i övergreppet eller om gärningsmannen med hän- Översyn av straffskalorna i kap. 6 syn till tillvägagångssättet eller offrets låga ålder eller annars visat särskild hänsynslöshet. Den som begår en gärning som avses i 1 § och – till skillnad från 1 § där uppsåt krävs i förhållande till samtliga rekvisit – är grovt oaktsam beträffande omständigheten att den andra personen inte deltar frivilligt, döms enligt 1 a § för oaktsam våldtäkt till fängelse i högst . Om gärningen med hänsyn till omständigheterna är mindre allvarlig, ska det inte dömas till ansvar. Straffminimum för våldtäkt, fängelse , har varit oförändrat sedan införandet av . Straffmaximum var ursprungligen fäng- else . När den särskilda straffskalan för grovt brott infördes bestämdes straffmaximum för våldtäkt som inte var grov till nuvarande fängelse medan straffskalan för grov våldtäkt bestämdes till fängelse i lägst fyra och högst . Straffminimum för grov våldtäkt höjdes 2018 till fängelse. Minimistraffet för våldtäkt som inte är grov, och som inte heller är att anse som mindre grov, har alltså varit oförändrat . Som vi redovisat omfattar våldtäktsbestämmelsen numera betydligt fler gärningar än tidigare och det är därför svårt att göra omedelbara jämförelser när det gäller hur straffen för våldtäkt utvecklats. När man bedömer Brås officiella kriminalstatistik för brottet är det viktigt att ha i åtanke att den senaste lagändringen skedde och att den senast tillgängliga årliga statistiken endast sträcker sig till och med . Det kan därför antas att den äldre lagstiftningen tillämpats i de flesta fallen, vilket påverkar vilken relevans kriminalstatistiken har för våra överväganden. Det kan dock konstateras att den genomsnittliga fängelsetidens längd för de åren vitittat på, med undantag , varit mellan 25 och 27 månader.3 Det kan därvid konstateras att det av Brås rapporter 3År uppgick den genomsnittliga fängelsetiden . Som vi nämnt skedde stora förändringar av straffbestämmelsen varför det är svårt att jämföra utdömda påföljder med påföljder som dömts ut . Översyn av straffskalorna i kap. 6 (rapport 2014:4 och kortanalys 2015:4), framgår att straff- mätningsreform inte hade någon påtaglig effekt på utdömda påföl- jder för sexualbrotten. Av detta följer alltså att den genomsnittliga fängelsetiden för brottet knappt har varierat utan att den genom- gående har varit några månader över fängelseminimum. Vad som bör påpekas är att lagföringar rörande mindre grova våldtäkter ingår i den här statistiken och att det kan påverka de genomsnittliga straff- tiderna. Med hänvisning till vad vi just anfört är de slutsatser som Brå gjort i sin rapport 2020:6 (avsnitt 8.6.3) av större vikt för vår fråge- ställning. Av rapporten framkommer att den utdömda fängelsetiden för gärningar som redan före lagändringen var att bedöma som våldtäkt hade ökat med ungefär sedan lagändringen. Den genomsnittliga fängelsetiden för den här typen av gärningar uppgick dvs. Genomsnittstiden för alla våldtäkter av normal- graden var . Vad som också måste beaktas är att kriminalstatistiken avser utdömda fängelsetider. I vad mån dessa påverkats av omständigheter vid sidan av straffvärdet framgår inte av statistiken (här bör obser- veras att Brå i sin rapport 2020:6 begränsat jämförelsen mellan domar 2017 och 2019 till sådana där personer dömts för enbart en våldtäkt av normalgraden och den utmätta fängelsetiden inte påver- kats av andra faktorer, som till exempel den tilltalades ålder). Det kan antas att det utdömda fängelsestraffet i ett inte obetydligt antal fall har påverkats av t.ex. att den tilltalade utvisats till följd av brottet vilket beaktats vid straffmätningen eller att den tilltalades ungdom beaktats i sänkande riktning. I sistnämnda hänseende finns anled- ning att uppmärksamma att regeringen i ett utkast till lagrådsremiss föreslagit att den generella bestämmelsen om hänsyn till gärnings- mannens ålder i 29 kap. 7 § första stycket inte ska tillämpas om någon som fyllt döms för brott för vilket är föreskrivet fängelse i lägst eller för försök, förberedelse eller stämpling, eller underlåtenhet att avslöja eller förhindra sådant brott. För att vidga underlaget har utredningen gått igenom de hovrätts- domar för våldtäkt som meddelats och som avsett gärningar begångna . Enligt vad vi kunnat utläsa synes de fall som avser avsaknad av frivillighet och som inte hade varit att bedöma som våldtäkt före Översyn av straffskalorna i kap. 6 ändring ofta ha ett straffvärde som motsvarar fäng- else. I dessa domar har ofta angetts att det varken förelegat några försvårande eller förmildrande omständigheter. Det finns också fall som skulle ha bedömts som våldtäkt även års ändringar där straffvärdet bedömts motsvara minimistraffet (se t.ex. Hovrätten över och dom i mål nr B 754–20). I likhet med vad Brå funnit i sin utvärdering har även vi sett att straffvärdet i flera fall, där den tilltalade använt våld eller utnyttjat att målsäganden befunnit sig i en särskilt utsatt situation har bedömts motsvara fängelse och . Så har kunnat vara fallet även där flera försvårande omständigheter förekommit. Därvid har hovrätterna inte sällan hänvisat till två tidigare hovrättsavgöranden –Hovrätten för Övre dom i mål nr B 768–18 och dom i mål nr B 9886–18 – i vilka domstolarna fört resonemang av innebörden att lagändringarna 2018 medför att gärningar som går utöver enbart avsaknad av frivillighet bör ha ett högre straffvärde . Se dock för annan bedömning Hovrätten över och dom i mål nr B 2836–18 och samma hovrätts ovan nämnda dom i mål nr B 754–20. För ett straffvärde och synes ofta ha för- utsatts att den tilltalade genomfört flera olika sexualhandlingar. Högre straffvärden än så för en enskild gärning framstår som relativt ovanligt. De fall där straffvärdet bedömts motsvara fängelse och eller högre har rört mer utdragna händelseförlopp med flera sexuella handlingar eller kränkande inslag, eller övergrepp mot målsägande med allmän nedsatt förmåga att freda sig. Det har också förekommit fall där målsäganden inte haft realistiska möjlig- heter att lämna platsen. I enlighet med vår bedömning i det föregående har visserligen synen på sexualbrott, i förhållande till vad som gällde vid BrB:s tillkomst, skärpts och förändrats mera varaktigt på ett sätt. Detta måste beaktas vid bedömningen av straffnivån för våldtäktsbrottet. Den utvidgning av brottet våldtäkt som skett har i praktiken Översyn av straffskalorna i kap. 6 också inneburit att den skärpta synen på sexualbrott också fått ett betydande genomslag. Att slå fast exakt vilken straffnivå, och därmed vilken straffskala, som ett detta brott bör ha utifrån den gällande synen på ett visst brott är i praktiken omöjligt. Som en utgångspunkt bör gälla att en viss straffskala måste kunna stå sig över . Först om den varaktigt förändrade synen inte kan få eller inte ges ett tillräck- ligt genomslag inom ramen för gällande lagstiftning om straff- bestämning bör – i enlighet med vad den dåvarande regeringen uttalade i prop. 2009/10:147 s. 9 f. – lagstiftningen ändras. Såväl tillgänglig statistik som den genomgång av domstolspraxis som vi gjort ger vid handen att straffvärdet för våldtäkt i stor utsträckning bedöms vara nära straffminimum. Vi kan också se en tendens till att straffvärdet för våldtäktsbrott av sådant slag som ändringar bedömdes ha ett straffvärde som motsvarade eller bara med någon månad översteg minimistraffet, ändringar ökat med . I vad mån straffvärdet påverkats på motsvarande sätt av de ändringarna, eller av tidigare ändringar, för exempelvis de fall som bedömdes som våldtäkt redan enligt bestäm- melsens ursprungliga lydelse 1965, är dock svårare att avgöra. Vår genomgång ger stöd för att straffvärdet i ett inte helt obetydligt antal fall ansetts överstiga fängelse . Det är däremot svårt att i praxis finna stöd för att ett enskilt våldtäktsbrott, som inte bedömts som grovt, i överrättspraxis anses ha ett straffvärde som motsvarar fängelse eller mer. Vi har inte heller funnit något tydligt stöd för att straffvärdebedömningen för våldtäkt som inte är grov påverkats på något märkbart sätt av att minimistraffet för grov våldtäkt skärptes till fängelse i samband med änd- ringar. Vår bedömning är emellertid att den strängare synen på sexualbrotten har kommit till sådant uttryck genom såväl lagstift- ningsåtgärder som ändrad straffmätningspraxis att det inte av det skälet finns anledning att föreslå en höjning av minimistraffet för våldtäkt som inte är grov. Vid en jämförelse med övriga brottstyper och de ändringar som gjorts , där straffskärpningen för grov misshandel är av särskilt intresse, följer visserligen att det relativa förhål- landet mellan våldtäkt och grov misshandel minskat. Sexualbrotten värderas fortfarande påtagligt högre än misshandelsbrotten. Det- samma gäller i förhållande till exempelvis utpressningsbrotten vars Översyn av straffskalorna i kap. 6 straffskalor också förändrats. Varken de ändringar som gjorts för andra brottstyper eller straffnivåerna i allmänhet för dessa medför därför enligt vår mening att det skulle krävas en höjning av straff- nivån för våldtäkt av ekvivalensskäl. Även om flertalet fall av våldtäkt bedöms ha ett straffvärde i den nedre delen av straffskalan, anser vi inte att straffmätningspraxis framstår som oproportionerligt låg. Utan ett kriminalpolitiskt ställningstagande om en påtagligt höjd straffnivå, har vi inte funnit tillräckliga skäl att föreslå någon höjning av minimistraffet för våldtäkt. har emellertid tillkännagett att minimistraffet för våld- täkt ska höjas till fängelse. I enlighet med våra överväganden bör vi beakta det förhållandet. Detta innebär att vi bör lägga ett för- slag i enlighet med tillkännagivandet, om inte bärande skäl talar mot det. Den första frågan som därmed måste ställas är om ett minimi- straff för våldtäkt fängelse skulle vara oproportionerligt högt. Det finns inte något brott i BrB vars straffskala börjar . Om det minimistraffet skulle väljas för våldtäkt skulle det vara högre än minimistraffet för exempelvis människohandel och mordbrand. Det skulle vidare vara dubbelt så högt som minimistraffet för grov misshandel och grov utpressning. Å andra sidan skulle det vara lägre än minimistraffet för exempelvis människorov. För ansvar för våldtäkt krävs inte att något våld, betvingande eller annat otill- börligt medel använts utan avsaknaden av frivillighet från målsägan- dens sida till den sexuella handlingen är tillräcklig för straffansvar. Ett minimistraff fängelse för våldtäkt är såväl i sig som i för- hållande till andra brottstyper högt. Det måste i synnerhet gälla i för- hållande till grov misshandel, som i allmänhet förutsätter att gärningen varit livsfarlig, att offret tillfogats svåra skador eller att gärnings- mannen annars visat särskild hänsynslöshet eller råhet. Vid jämförelse med den brottstypen framstår ett minimistraff fängelse som mycket högt. Eftersom det skyddade intresset är den sexuella integri- teten och rätten att råda över sin egen kropp, går det dock enligt vår uppfattning inte att utifrån omedelbara jämförelser med andra brotts- typer att anse ett sådant minimistraff så oproportionerligt högt att det skulle hindra att det genomfördes. En annan fråga är om en höjning av minimistraffet skulle riskera att innebära att fler fall än vad som är avsett skulle komma att bedö- Översyn av straffskalorna i kap. 6 mas som mindre grov våldtäkt och därmed bedömas enligt en lind- rigare straffskala. Överväganden kring sådana risker med en höjning av straffminimum gjordes i prop. 2012/13:108. Regeringen föreslog där att minimistraffet för grov fridskränkning och grov kvinno- fridskränkning skulle höjas från sex till nio månaders fängelse. Såväl (SOU 2011:85) som flera remissinstan- ser och Lagrådet befarade att en höjning av straffminimum skulle medföra en återhållsamhet från domstolar att bedöma gärningar som fridskränkningsbrott när det inte förekom några mer allvarliga gärningar. Regeringen ansåg att fängelse motsvarade brottslighetens straffvärde på lägsta nivå och menade att det inte fanns anledning att tro annat än att domstolarna skulle tilllämpa lagstiftningen på avsett vis. Eftersom en höjning av minimistraffet för våldtäkt till fängelse skulle innebära en påtaglig repres- sionsökning finns det en risk att vissa fall som relativt sett framstår som mindre allvarliga i rättstillämpningen skulle komma att bedö- mas lindrigare . En sådan konsekvens framstår inte som önskvärd, inte minst utifrån ett brottsofferperspektiv där rubri- ceringen måhända kan ha väl så stor betydelse som straffnivån i det konkreta fallet. Det skulle också innebära en fara att vad som upp- nåddes genom reform delvis skulle gå förlorat. Enligt vår bedömning går det inte att bortse från den risken. I det samman- hanget måste också beaktas att ännu inte prövat något mål som rör frågan om till vilken svårhetsgrad gärningar som tillfördes våldtäktsbestämmelsen 2018 bör hänföras. Utgångspunk- ten måste dock vara att domstolarna, om rekvisiten för våldtäkt är uppfyllda och gärningen är sådan att den enligt nuvarande praxis inte är mindre grov, inte till följd av en höjning av minimistraffet skulle rubricera gärningen mildare . Det har funnits en strävan att undvika frihets- berövande påföljder för unga lagöverträdare och påföljdssystemet har också utvecklats för att tillgodose behovet av tillräckligt ingri- pande påföljder, även för allvarligare brott, som inte innebär institutionsbehandling. Detta har i allmänhet motiverats med att unga personer är mer sanktionskänsliga än äldre och att institutions- behandling i sig medför risk för skadeverkningar. En konsekvens av ett höjt minimistraff till fängelse torde bli att utrymmet för att döma den som inte fyllt till annat än en frihetsberövande påföljd i form av sluten ungdomsvård minskar. I vad mån detta är en Översyn av straffskalorna i kap. 6 önskvärd konsekvens av ett kriminalpolitiskt ställningstagande om en höjd straffnivå för våldtäktsbrott är dock en fråga för lagstiftaren att ta ställning till. Vad som särskilt måste beaktas är om rättsväsendet och samhället har resurser att hantera en höjning av minimistraffet för våldtäkt från två till fängelse. Det står klart att de direkta kostnaderna för verkställighet av domar på våldtäkt totalt sett skulle öka betydligt. Huruvida är beredd att tillföra framför allt Kriminalvården de ytterligare medel som krävs är inte vår sak att avgöra. En sådan skärpning skulle också påverka det ansträngda läget för Kriminalvården när det gäller antalet anstaltsplatser. Enligt vår upp- fattning är det inte rimligt att på rent kriminalpolitisk grund genom- föra straffskärpningar, som inte i sig kan motiveras av proportio- nalitets- eller ekvivalensskäl, utan att se till att Kriminal- vården ges realistiska möjligheter att låta verkställa de utdömda på- följderna. Detta utgör dock inte ett skäl mot förslaget i och för sig. Ett alternativ hade varit att höja minimistraffet endast för de fall av våldtäkt som innefattar våld, betvingande eller användande av något otillbörligt medel, dvs. väsentligen de fall som års ändringar medförde ansvar för våldtäkt. En sådan ändring är dock inte eftersträvansvärd eftersom den skulle gå mot skälen bakom ändringar. De ändringarna syftade till att ändra synsättet på vad som utgjorde en våldtäkt och låta frågan om frivillighet förelegat eller inte, snarare än användandet av hot eller våld, vara avgörande. En ändring som utgår från att man åter ska fokusera på om det förekommit våld eller hot frångår detta synsätt och skulle därmed motverka den senaste reformen. Vi har därför valt att inte gå vidare med detta alternativ. Något annat skäl som talar mot en höjning av minimistraffet enligt tillkännagivande har inte framkommit. Sammanfattnings- vis är därför det förslag vi lämnar att minimistraffet för våldtäkt höjs från två till . Som vi återkommer till i avsnitt 8.9.4 finns inte anledning att ändra straffskalan för grov våldtäkt. Det finns därför inte heller något skäl att höja maximistraffet för våldtäkt. Översyn av straffskalorna i kap. 6 Straffskalan för mindre grov våldtäkt är fängelse i högst . Enligt förarbeten och praxis ska bestämmelsen om mindre grov våldtäkt användas restriktivt och i undantagsfall. Bestämmelsen ska tillämpas när omständigheterna klart avviker från vad som är normalt vid denna brottstyp (se t.ex. prop. 2004/05:45 s. 138). Rätten ska göra en sammantagen bedömning av den kränkning som måls- äganden utsatts för. I praxis har bestämmelsen främst tillämpats vid kortvariga händelseförlopp där gärningsmannen avbrutit sitt hand- lande direkt när målsäganden markerat att handlandet är oönskat (jfr NJA 2008 s. 482 I och NJA 2013 s. 548 där brottet inte bedömdes som mindre grovt). Brottet syftar inte till att få till stånd någon mildare straffvärdebedömning generellt. Stycket ändrades endast redaktionellt 2018. Reformen i stort innebar dock att fler fall än tidigare kan komma att bedömas som mindre allvarliga eftersom gärningar som före lagändringen omfat- tades av straffbestämmelserna sexuellt utnyttjande av person i bero- endeställning (även grovt brott) och som är att bedöma som våldtäkt, i större utsträckning än andra fall av våldtäkt kan komma att rubriceras som mindre grovt brott (prop. 2017/18:177 s. 83). Något vägledande avgörande från om straff- värdebedömningen vid mindre grov våldtäkt finns inte. Enligt Brås rapport 2020:6 är det vanligaste att straffmätningsvärdet uppgår till fängelse . Brås officiella kriminalstatistik redovisar inte den genomsnittliga fängelsetiden separat för detta brott utan som en del av våldtäkt som inte är grov. Av de fällande domar som Brå studerade i rapport 2020:6 rubricerades som våldtäkt och som mindre grov våldtäkt. Översyn av straffskalorna i kap. 6 Eftersom den mindre grova graden av våldtäkt är avsedd att tillämpas restriktivt och i undantagsfall, när omständigheterna klart avviker från vad som är normalt vid denna brottstyp, utgår straffvärde- bedömningen normalt inte från minimistraffet. I praktiken torde i stället bedömningen göras så att domstolen tar ställning till i vilken utsträckning straffvärdet understiger minimistraffet för våldtäkt enligt 6 kap. 1 § första stycket. Rekvisiten är desamma för mindre grov våldtäkt som för övriga våldtäktsbrott. Det kan därför ifråga- sättas om ett minimistraff motsvarande fängelseminimum verkligen motsvarar brottets allvar på den lägsta nivån. Till detta kommer att vi föreslår att minimistraffet för våldtäkt ska höjas till fängelse . Även den ändringen talar för att höja minimistraffet för mindre grov våldtäkt, för att inte skillnaden i straffvärde mellan de två graderna ska bli alltför stor. Vi bedömer därför att en höjning av minimistraffet för mindre grov våldtäkt bör ske. Ett alternativ vore att bestämma minimistraffet till fäng- else. Därmed skulle skillnaden i minimistraff mellan våldtäkt och mindre grov våldtäkt vara lika stor som .