sou · H9B351 · 2022-01-01 00:00:00 — e)innehav av samt inrikeshandel med dessa djur i levande eller dött tillstånd, vilket innefattar monterade och skinnlagda djur samt varje med lätthet igenkännlig del eller produkt av dem, i de fall då det kan bidra till att bestämmelserna i denna artikel får större verkan.107 För arterna av de vilda djur som anges i bilaga III ska staterna vidta lämpliga och nödvändiga lagstiftande och administrativa åtgärder som reglerar utnyttjandet, så populationerna hålls utom all fara. Åt- gärderna ska bland annat innefatta fastställande av förbjudna jakt- tider, tidsbegränsade eller lokala förbud mot utnyttjande och, om så är lämpligt, reglering av försäljning, saluhållande, transport för för- säljning eller utbjudande för försäljning av levande eller döda vilda djur.108 I konventionen regleras även metoder för fångst eller dödande samt vissa undantag.109 Parterna åtar sig också att uppmuntra och samordna forskning med mera, samt strängt kontrollera införandet av icke inhemska arter. Det tydliggörs att parterna kan vidta strängare föreskrifter för att skydda vilda djur och växter samt deras naturliga miljö än de som föreskrivs i konventionen.110 Konventionen har inga genomförandemekanismer, men en stän- dig kommitté (standing committee) övervakar genomförandet, och kan bland annat utfärda olika typer av rekommendationer när den övervakar bestämmelserna i konventionen.111 107Bernkonventionen, artikel 6. 108Bernkonventionen, artikel 7. 109Bernkonventionen, artikel 8 och 9. 110Bernkonventionen, artikel 12. 111Bernkonventionen, artiklarna 13 och 14. 4.10FN:s havsrättskonvention (1982) innehåller mycket allmänt hållna bestämmelser beträffande fiske på det fria havet. För att konkretisera dessa bestämmelser ingicks 1995 det globala avtalet om genomfö- rande av bestämmelser i havsrättskonventionen om bevarande och förvaltning av gränsöverskridande och långvandrande fiskbestånd (SÖ 2003:61)112. Detta avtal begränsar sig inte till flaggstatens ansvar. Betoningen ligger i stället på internationellt samarbete i kampen mot illegalt fiske. De regionala fiskeorganisationerna har fått en bety- dande roll i detta avseende. För att kunna fiska inom en region är det nödvändigt att flaggstaten är medlem i regionens fiskeorganisation eller att den åtar sig att vidta de bevarandeåtgärder som organisa- tionen har beslutat. Vad som är nytt i detta avtal är att inte bara flagg- staten utan alla medlemmar i den regionala organisationen utövar tillsyn över att bevarandeåtgärder vidtas. Detta innebär att alla orga- nisationens medlemmar har behörighet att borda och inspektera far- tyget. Avtalet kan förväntas bidra till märkbara förbättringar när det gäller bevarande av hotade fiskarter. 4.11ILO:s konvention nr 169 om ursprungsfolk och stamfolk i självstyrande länder (1989) Konventionen om ursprungsfolk och stamfolk, konvention nr 169, antogs av den Internationella Arbetsorganisationen () 1989. Den är ett rättsligt bindande internationellt instrument inrik- tat på ursprungsfolks och stamfolks rättigheter och deras kulturella identitet. Den bygger på att principerna från FN:s övriga rättighets- deklarationer ska tillämpas även på ursprungsbefolkningar. konvention nr 169 är en revision av en äldre ILO-konven- tion i ämnet, konvention nr 107 med tillhörande rekommen- dation nr 104 om skydd för och integration av infödda och andra i stammar levande folkgrupper. Ett grundläggande kriterium för att betraktas som stamfolk eller ursprungsfolk i konventionens mening är att folket självt identifierar sig som ett sådant. Uttrycket folk i konventionen ska inte tolkas så 112Avtal om genomförande av bestämmelserna i havsrättskonvention av (SÖ 2000:1) om bevarande och förvaltning av gränsöverskridande och långvandrande fiskbestånd, (SÖ 2003:61). att det ger upphov till rättigheter som kan vara förknippade med begreppet folk i folkrätten.113 Regeringarna ansvarar för att, med del- tagande av berörda folk, utveckla åtgärder för att skydda dessa folks rättigheter och garantera respekt för deras integritet. Det handlar bland annat om att säkerställa att dessa folk har samma rättigheter och möjligheter enligt nationell rätt som övriga befolk- ningen. Vidare ska åtgärderna hjälpa de berörda folken att eliminera socioekonomiska luckor som kan finnas på ett sätt som är förenligt med deras ambitioner och sätt att leva. De ska främja ett fullt för- verkligande av dessa människors sociala, ekonomiska och kulturella rättigheter med respekt för deras sociala och kulturella identitet, deras seder och traditioner och deras institutioner. Särskilt poäng- teras att konventionen ska utan diskriminering tillämpas på såväl man- liga som kvinnliga medlemmar av dessa folk. Särskilda åtgärder ska vidtas för att skydda ursprungsfolkens institutioner, egendom, arbete, kultur och miljö. Vidare ska de ha samma möjligheter och samma rättigheter som enligt den nationella lagstiftningen tillkommer den övriga befolkningen.114 Regeringarna ska samråda med folken i fråga beträffande åtgärder som direkt kan beröra dem och skapa medel för dem att delta i be- slutsfattandet i valda institutioner och andra organ. Ursprungsfol- ken ska ha rätt att besluta om sina egna prioriteringar vad gäller ut- vecklingsprocessen. Regeringarna har ett ansvar för att skydda och bevara miljön i de områden som dessa folk bebor.115 Ursprungsfolken ska ha rätt att behålla sina sedvänjor och insti- tutioner när detta inte är oförenligt med det nationella rättssystemet och internationellt erkända mänskliga rättigheter.116 Enligt konventionen ska ursprungsfolkens äganderätt och besitt- ningsrätt till den mark som de traditionellt bebor erkännas. Åtgärder ska vidtas för att skydda deras rätt att nyttja mark som inte ute- slutande bebos av dem. Regeringarna ska vidare vidta åtgärder för att identifiera den mark som traditionellt bebos av dessa folk samt in- rätta lämpliga förfaranden inom det nationella rättssystemet för att ta ställning till anspråk på mark från berörda folk.117 Ursprungsfol- kens rätt till naturtillgångar som hör till deras mark ska särskilt skyd- 113ILO:s konvention nr 169, artikel 1. 114ILO:s konvention nr 169, artiklarna 1–5. 115ILO:s konvention nr 169, artiklarna 6 och 7. 116ILO:s konvention nr 169, artikel 8. 117ILO:s konvention nr 169, artikel 14. De ska ha rätt att delta i användningen, förvaltningen och be- varandet av dessa tillgångar.118 Som en huvudregel får ursprungsfolk eller stamfolk inte förflyttas från den mark som de bebor.119 Tjugo länder har ratificerat den, varav de flesta latinamerikanska länderna samt och . har inte anslutit sig till nr 169. Det största hindret för en svensk ratifi- cering har ansetts vara att inte uppfyller konventionens krav på markrättigheter.120 Argumenten mot en svensk anslutning hade sin grund framför allt i den konfliktfyllda situation som råder när det gäller användningen av mark inom stora delar av renskötsel- området.121 4.12Riodeklarationen (1992) Riodeklarationen122 är en internationell avsiktsförklaring, inte ett in- ternationellt avtal. Viktiga för bakgrundsförståelsen av de konven- tioner som växte fram i Riokonferensens123 spår är följande princip- förklaringar. 4.12.1Princip 2: suverän rätt att utnyttja, ansvar att inte skada Staterna har, i överensstämmelse med stadga och folkrättens principer, den suveräna rättigheten att utnyttja sina egna naturtillgångar i enlighet med sin egen miljö och utvecklings- politik och ansvaret för att tillse att verksamheter inom deras egen jurisdiktion eller kontroll inte förorsakar skada på andra länders miljö eller på områden utanför nationell jurisdiktion. 118ILO:s konvention nr 169, artikel 15. 119ILO:s konvention nr 169, artikel 16. Samerna – ett ursprungsfolk i . Frågan om anslutning till konvention nr 169: betänkande, s. 15. 121Ibid., s. 19. 122Riodeklarationen, som innehåller 27 grundläggande principer för miljö- och utvecklings- arbete. UN, Report of the on environment and development, 3–14 1992, (A/CONF.151/26 (Vol. 123Förenta nationernas konferens om miljö och utveckling (on Environment and Development, UNCED), också känd som Earth Summit eller ECO-92, var en som hölls i i 3–. 4.12.2Princip 3: hållbar utveckling Rätten till utveckling måste fullgöras på ett sådant sätt att den rätt- vist tillgodoser nuvarande och kommande generationers behov av utveckling och miljö. 4.12.3Princip 4: integrationsprincipen För att uppnå en hållbar utveckling måste skyddet av miljön utgöra en integrerad del av utvecklingsprocessen och inte betraktas som något isolerat därifrån. 4.12.4Princip 7: bevara, skydda och återställa jordens ekosystem Stater ska samarbeta i en anda av globalt samförstånd för att bevara, skydda och återställa hälsa och okränkbarhet hos jordens ekosystem. Staterna har ett gemensamt ansvar härför men det är olika utformat på grund av deras olika bidrag till den globala miljöförstöringen. De utvecklade länderna erkänner sitt ansvar i de internationella strä- vandena mot en hållbar utveckling med hänsyn till de påfrestningar som deras samhällen utsätter den globala miljön för och med tanke på de teknologiska och finansiella resurser som de förfogar över. 4.12.5Princip 8: begränsa och undanröja ohållbara produktions- och konsumtionsmönster För att uppnå en hållbar utveckling och en högre livskvalitet för alla människor, bör stater begränsa och undanröja ohållbara produktions- och konsumtionsmönster och främja en lämplig befolkningspolitik. 4.12.6Princip 10: miljöinformation, deltagande, rättsmedel Miljöfrågor hanteras bäst när alla berörda medborgare deltar på lämp- lig nivå. På det nationella planet ska varje individ ha skälig tillgång till den miljöinformation som finns hos offentliga organ, inklusive information om farliga material och verksamheter i deras samhällen och de ska ges möjlighet att delta i beslutsprocessen. Stater ska under- lätta och uppmuntra folkligt medvetande och deltagande genom att se till att information finns lätt åtkomlig. Tillgång till effektiva juridiska och administrativa procedurer inklusive rättsmedel för upprättelse och gottgörelse ska erbjudas. 4.12.7Princip 13: regler om ansvar och ersättning för miljöskador Stater ska utveckla sin nationella lagstiftning vad avser ansvar och ersättning till offer för föroreningar och andra miljöskador. Stater ska också samarbeta snabbt och beslutsamt för att utveckla och ut- vidga folkrättens regler om ansvar och ersättning för miljöskador som orsakats av verksamheter inom deras eget jurisdiktionsområde eller områden under deras kontroll till att gälla även för sådana ska- dor på områden utanför deras ansvar. 4.12.8Princip 15: försiktighetsprincipen I syfte att skydda miljön ska försiktighetsprincipen tillämpas så långt möjligt och med hänsyn tagen till staternas möjligheter härtill. Om det föreligger hot om allvarlig eller oåterkallelig skada, får inte avsak- naden av vetenskaplig bevisning användas som ursäkt för att skjuta upp kostnadseffektiva åtgärder för att förhindra miljöförstöring. 4.12.9Princip 16: Principen om att förorenaren ska betala Nationella myndigheter bör sträva efter att främja internalisering av miljökostnader och användandes av ekonomiska styrmedel, med be- aktande av att förorenaren, i princip, ska bära kostnaderna för föro- reningarna. Hänsyn ska härvidlag också tas till det allmännas in- tressen och tillämpningen ska ske på sådant sätt att det inte medför störningar i den internationella handeln och investeringarna. 4.12.10 Princip 17: miljökonsekvensutredningar Miljökonsekvensutredningar ska användas som ett nationellt instru- ment för sådana föreslagna verksamheter som kan antas ha en bety- dande skadlig inverkan på miljön och som kräver beslut av behörig nationell myndighet. 4.12.11Princip 22: urbefolkningars identitet, kultur och intressen Urbefolkningar och deras samhällen, liksom andra lokalsamhällen, har en viktig roll i miljövård och utveckling på grund av deras kun- skaper och traditionella sedvanor. Stater bör erkänna och vederbör- ligen stödja deras identitet, kultur och intressen och göra det möjligt för dem att delta effektivt i arbetet med att uppnå en hållbar ut- veckling. 4.13OSPAR: (1992 [1972 och 1974]) Konventionen för skydd av den miljön i Nordostatlanten (, OSPAR), är en sammanslagning av två internationella konventioner: Oslokonventionen av angå- ende dumpning av farligt avfall till sjöss och av angående landbaserade källor till förorening av den miljön. Konventionen antogs 1992, trädde i kraft och omfattar nordöstra samt Nordsjön.124 Konventionen har arbetats fram mellan , , , , , , , , , , , , , , och EU. leder och administrerar det gemensamma arbetet inom konventionen, och har ett sekretariat i . Kon- ventionens mål är att begränsa havsföroreningar från såväl landbase- rade källor som fartyg och luftfartyg samt vidta andra nödvändiga åtgärder för att skydda den miljön i Nordostatlanten. I OSPAR- kommissionen kommer de femton regeringarna och EU överens om 124Konventionen för skydd av den miljön i Nordostatlanten (OSPAR), den 22september 1992 (SÖ 1994:25). beslut, som är juridiskt bindande, rekommendationer, som inte är juridiskt bindande, och överenskommelser som är vägledande. 4.13.1OSPAR:s rekommendationer av relevans för Rekommendationer gällande skydd av arter antagna inom ramen för kommittén för biologisk mångfald (BDC) •OSPAR rekommendation 2014/2 om att stärka skyddet av pigg- haj i OSPAR:s havsområde. •OSPAR rekommendation 2014/6 om att stärka skyddet av håbrand •OSPAR rekommendation 2014/8 om att stärka skyddet av knagg- rocka i OSPAR:s havsområde. •OSPAR rekommendation 2014/14 om att stärka skyddet av torsk iOSPAR:s havsområde, II och III. •OSPAR rekommendation 2014/15 om att stärka skyddet av ål i OSPAR:s havsområde I, II, III och IV. •OSPAR rekommendation 2013/5 om att stärka skyddet av is- landsmussla i OSPAR:s havsområde II. •OSPAR rekommendation 2013/12 om att stärka skyddet av al- förrädaren i OSPAR:s havsområde I. •OSPAR rekommendation 2011/5 om att stärka skyddet av tretåig mås. Det har också antagits ett antal rekommendationer och beslut som rör skydd av habitat och områden. 4.14Konventionen om biologisk mångfald, CBD (1993) Den globala konventionen om biologisk mångfald, eller mångfalds- konventionen (The Convention on Biological Diversity, CBD) under- tecknades vid om miljö och utveckling i och trädde i kraft den 29 december 1993.125 CBD utgör en övergripande rättslig och politisk ram just genom att den är global men också genom att den är allmänt tillämplig; den inte riktar in sig endast på vissa arter. Konventionen har tre huvudsyften:126 1.att bevara biologisk mångfald, 2.hållbart nyttjande och hållbar användning av biodiversitetens beståndsdelar samt 3.en rättvis och jämlik fördelning av de fördelar som kommer av användningen av genetiska resurser. I konventionen definieras själva begreppet biodiversitet som: variationsrikedomen bland levande organismer i alla miljöer (inklusive landbaserade, och andra akvatiska ekosystem) samt de ekolo- giska komplex i vilka dessa organismer ingår; detta innefattar mångfald inom arter, mellan arter och av ekosystem.127 Av ingressen framgår att de fördragsslutande parterna är medvetna om det inneboende värdet av biologisk mångfald. Biologisk mång- fald erkänns alltså som ett värde i sig, inte endast som ett värde för mänskligheten. Parterna möts (COP, Conference of the Parties) och mellan partsmötena hålls vetenskapliga möten samt möten för speciella arbetsgrupper. Besluten vid dessa möten är sedan rådgivande vid partsmötena. Alla länder som undertecknat konventionen har en röst på partsmötena och för att ett beslut ska tas måste det råda kon- sensus, det vill säga alla måste vara överens.128 Konventionen genomförs främst genom ett system med så kallade tematiska arbetsprogram för vart och ett av världens viktigaste eko- systemstyper och ämnesövergripande frågor (cross-cutting issues). De ämnesövergripande frågorna syftar till att fånga upp frågor som är gemensamma för flera tematiska områden och binda ihop dem med konventionens artiklar. Några av de ämnesövergripande frågorna 125Konventionen om biologisk mångfald, CBD, (SÖ 1993:77). 126CBD artikel 1. 127CBD artikel 2 så som den återges i SÖ 1993:77. Formulerat på engelska som är en av kon- ventionens giltiga språkversioner (svenska är inte en av dem): … the variability among living organisms from all sources including, inter alia, terrestrial, and other aquatic ecosystems and the ecological complexes of which they are part: this includes diversity within species, between species and of ecosystems. 128CBD artikel 23. fungerar som direkt stöd till de tematiska arbetsprogrammen, till exempel programmet för indikatorer som sammanställer status och trender för alla ekosystemtyper. Andra ämnesövergripande program fokuserar på relevanta frågor som saknar direkt koppling till eller kopplar till flera av de tematiska arbetsprogrammen. Av konventionens artikel 8, som behandlar så kallad In-situ Con- servation129 följer bland annat att varje part ska, så vitt möjligt och om så är lämpligt, inrätta ett system med skyddade områden eller områden där särskilda åtgärder behöver vidtas för att bevara bio- logisk mångfald. Vidare ska varje part, där så är nödvändigt, utarbeta riktlinjer för urval, inrättande och skötsel av skyddade områden eller områden där särskilda åtgärder behöver vidtas för att bevara biologisk mångfald.130 Skyddat område definieras i konventionen som ett geo- grafiskt avgränsat område som är avsatt eller reglerat och skött för att uppnå särskilda bevarandemål.131 Parterna ska också reglera eller förvalta biologiska resurser av vikt för bevarandet av biologisk mång- fald, oavsett huruvida dessa finns inom eller utanför skyddade om- råden, i syfte att säkerställa bevarandet och hållbart nyttjande av dem, främja skyddet av ekosystem, livsmiljöer och bibehållandet av livs- kraftiga populationer av arter i naturliga miljöer, främja miljöan- passad och hållbar utveckling i områden i anslutning till skyddade områden. Parterna ska också utarbeta eller bibehålla nödvändig lag- stiftning för skydd av hotade arter och populationer. Av konven- tionens artikel 9 följer även att parterna, såvitt är möjligt och om så är lämpligt, huvudsakligen för att komplettera in situ åtgärder, ska vidta åtgärder för ex situ bevarande132 av biologisk mångfald. Dess- utom finns ett antal mekanismer som ska underlätta informations- utbyte. Konventionen ställer få konkreta krav. Mycket av det sakinne- hållet i CBD har arbetats fram efterhand, genom partskonferenserna. 129In-situ conservation eller ”in situ bevarande” definieras i artikel 2 som bevarande av eko- system och naturliga livsmiljöer och bibehållande och återställande av livskraftiga populationer av arter i dessas naturliga miljöer och, för domesticerade eller odlade arter, i de miljöer där de har utvecklat sina särskiljande egenskaper (SÖ 1993:77). Definitionen på giltig språkversion: In-situ conditions" means conditions where genetic resources exist within ecosystems and natural habitats, and, in the case of domesticated or cultivated species, in the surroundings where they have developed their distinctive properties. 130CBD, artikel 8. 131CBD, artikel 2 enligt SÖ 1993:77. 132Ex situ bevarande definieras i artikel 2 som bevarande av komponenter av biologisk mångfald utanför dessas naturliga livsmiljöer,på giltig språkversion: ”Ex-situ conservation” means the conservation of components of biological diversity outside their natural habitats. Det finns ett ganska stort antal partsbeslut (COP decisions) som framför allt innehåller riktlinjer för bevarandefrågor om skydd och nyttjande av biologisk mångfald. Formuleringarna är ofta vaga och den rättsliga styrningen genom CBD får sammantaget bedömas som mycket svag. Konventionens styrka är att konventionen kan utgöra en rättslig plattform med principer och instrument för det fortsatta arbetet med bevarandefrågor.133 Ett sådant exempel är att konven- tionsarbetet ska bedrivas utifrån den så kallade ekosystemansatsen.134 Vad den innebär diskuteras i ett separat avsnitt, nedan. Sedan konventionen trädde i kraft har den byggts på med två pro- tokoll; Cartagenaprotokollet som specificerar hur länder ska skydda den biologiska mångfalden från tänkbara risker med spridning av levande modifierade organismer, som utvecklats med modern bio- teknik samt Nagoyaprotokollet, som antogs under konventionens partskonferens i , Prefekturen i , och som reglerar tillträde till genetiska resurser och rättvis fördelning av vins- ter som kan uppstå vid användandet av dem. antogs även en reviderad och uppdaterad global strategisk plan för biologisk mång- fald för åren 2011–2020 samt en strategi för att mobilisera resurser för global biologisk mångfald. Den globala strategiska planen inne- håller en vision om biologisk mångfald till 2050 och en övergripande målsättning om åtgärder för att hejda den globala förlusten av bio- logisk mångfald så att ekosystemen ska vara resilienta och producera nödvändiga ekosystemtjänster till 2020. Den globala strategiska planens 20 delmål kallas Aichimålen och hand- lar om att minska den direkta påverkan och förbättra situationen för biologisk mångfald och att öka nyttan av ekosystemtjänster för alla. De 20 delmålen har organiserats under fem strategiska mål. De fem grupperna av strategiska mål handlar om att:135 133Forsberg (2012) Skogen som livsmiljö En rättsvetenskaplig studie om skyddet för biologisk mångfald. Diss., , s. 74. 134CBD, partsmötet (COP V/6). Ekosystemansatsen erkändes även vid i om hållbar utveckling (2002) som ett viktigt hjälpmedel för att främja hållbar utveckling och fattigdomsbekämpning. Se konventionens hemsida: . 1.angripa de underliggande orsakerna till förlusten av biologisk mång- fald genom att sprida kunskaper, värderingar och skapa rätt styr- nings- och planeringsverktyg i samhället, 2.reducera de faktorer som leder till att den biologiska mångfalden minskar och att verka för en hållbar användning av olika natur- resurser, 3.förbättra den biologiska mångfalden genom att säkerställa eko- system, arter och genetisk variation bland annat genom att skydda landområden, 4.öka nyttan av biologisk mångfald och ekosystemtjänsterna bland annat genom bevarande och restaurering av ekosystem och 5.förbättra implementeringen av planen bland annat genom ett brett deltagande. Målen gäller på global nivå och utgör politiska åtaganden av de för- dragsslutande parternas regeringar. Den strategiska planen består således av både ambitioner om resultat på global nivå och ett flexibelt ramverk där Aichimålen ingår. Utifrån det flexibla ramverket ska de fördragsslutande parterna upprätta nationella och regionala mål som ska bidra till att resultatet på global nivå nås. Varje fördragsslutande part behöver alltså inte uppfylla vart och ett av målen. Det innebär också att vart och ett av målen inte är rättsligt bindande för enskilda stater utan utgör ett viktigt underlag för utformningen av de natio- nella målen.136 De nationella målen ska tas fram med beaktande av nationella behov och prioriteringar. Partsmötet har beslutat om definitioner för vissa begrepp som anges i Aichimålen. Därutöver har sekreta- riatet för konventionen tagit fram ett vägledningsdokument till vart och ett av Aichimålen (quick-guides). Samtliga konventionens parter rapporterar regelbundet om hur arbetet går för att nå konventionens mål.137 I rapporteringen av hur de nationella målen uppnås hänvisas även till relevanta Aichimål samt hur de nationella målen bidrar till att respektive Aichimål uppnås. Emellertid sker ingen rapportering av om eller hur respektive Aichimål nås på nationell nivå. 136Regeringsbeslut M2014/593/Nm. Se konventionens hemsida: . Vid senare partsmöten inom konventionen, har konstaterats att ytterligare arbete behövs för att nå Aichimålen i den strategiska pla- nen.