sou · H9B36d2 · 2022-01-01 00:00:00 — 5.behövs för prövning av ett ärende om att avskilja en studerande från högskoleutbildning eller polisprogrammet, eller 6.behövs för prövning av någons lämplighet att ha körkort, traktor- kort eller taxiförarlegitimation enligt taxitrafiklagen (2012:211). Enligt 25 kap. 1 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400), i det följande kallad OSL, gäller sekretess inom hälso- och sjukvården för uppgift om en enskilds hälsotillstånd eller andra personliga förhållan- den, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den en- skilde eller någon närstående till denne lider men. Av 10 kap. 28 § OSL framgår att sekretess inte hindrar att en uppgift lämnas till en annan myndighet, om uppgiftsskyldighet följer av lag eller förordning. I 6 kap. 15 § patientsäkerhetslagen finns vissa bestämmelser om upp- giftsskyldighet för hälso- och sjukvårdspersonal. I första punkten görs ett tillägg som innebär att hälso- och sjuk- vårdspersonalens uppgiftsskyldighet utökas så att uppgift om huru- vida någon vistas på en sjukvårdsinrättning under höjd beredskap även ska lämnas till Försvarsmakten när det efterfrågas i ett särskilt fall. Uppgiftsskyldigheten är därmed begränsad till att gälla under höjd beredskap när värnplikt med krigstjänstgöring aktualiseras enligt lagen (1994:1809) om totalförsvarsplikt. Avseende uttrycket höjd be- redskap, se 1 § andra stycket lagen (1992:1403) om totalförsvar och höjd beredskap. Precis som har angivits i tidigare förarbeten till bestämmelsen gäller uppgiftsskyldigheten endast att på fråga lämna uppgift om huruvida en viss person vistas på vårdinrättningen. Det är inte fråga om att Försvarsmakten ska få tillgång till hälso- och sjukvårdens patient- register eller motsvarande. Däremot krävs enligt tidigare förarbeten inte att personen är känd till namn. 1981/82:186, s. 65.). Upp- giften om den enskildes hälsotillstånd omfattas av sekretess enligt 25 kap. 1 § även inom Försvarsmaktens hälso- och sjukvårdsverksamhet. Förslaget behandlas i avsnitt 12.4. 16.5Förslaget till lag om ändring i hälso- och sjukvårdslagen (2017:30) Med katastrof avses i denna lag en situation i hälso- och sjukvården där resurserna är otillräckliga för att utföra vård som inte kan anstå med normala kvalitetskrav och där det inte heller är möjligt att tillföra de nödvändiga resurserna. Paragrafen är ny och innehåller en definition uttrycket katastrof. Hälso- och sjukvården är till stor del anpassad efter vårdbehov som kan förutses och som är relativt stabila . Vissa händelser kan dock medföra hastigt uppkomna vårdbehov som endast kan om- händertas genom vissa omställningar och resursförstärkningar av vården. Exempel på sådana händelser är olyckor som medför ett stort antal skadade eller sjukdomsutbrott, t.ex. en epidemi eller pandemi, som medför ett stort antal sjuka. Det är inte alltid som alla vård- resurser som krävs för att omhänderta ett stort antal skadade eller sjuka finns momentant tillgängliga, Det krävs ofta åtgärder för att ställa om vård och tillföra olika resurser som inte finns lokalt till- gängliga. Sådana situationer är också en del av vårdens vardag på exem- pelvis olycksplatser där det kan ta innan tillräckliga resurser för prehospital akutsjukvård finns på platsen eller tillräcklig kapa- citet finns att avtransportera alla skadade. Detsamma gäller till viss del även i akutsjukvården där även en svårt sjuk person kan få vänta på att omhändertas. Om en resursbrist kan åtgärdas är det inte en katastrof. Det kan vidare konstateras att det för att utföra vård som inte kan anstå med normala kvalitetskrav kan behövas tillgång till även andra resurser än sådana som är direkt för- knippade med vårdens utförande. Utöver t.ex. sjukvårdsprodukter framstår tillgång till informations- och kommunikationsteknologi, vatten, el och värme som nödvändiga. Sådana resurser omfattas också av definitionen. Vad gäller innebörden av uttrycket vård som inte kan anstå, som ingår i definitionen, så framgår innebörden av detta uttryck av för- arbeten till andra författningar på hälso- och sjukvårdsområdet (se prop. 2007/08:105 s. 37 f. och prop. 2012/13:109 s. 40). Vård som inte kan anstå kan övergripande beskrivas som sådan vård och behandling av sjukdomar och skador där även en måttlig fördröjning bedöms medföra allvarliga följder för patienten. Det är ofrånkomligt att det finns viss dynamik i detta uttryck. Utförandet av viss vård kan be- roende på omständigheterna i det enskilda fallet anstå i kanske , medan vården i andra fall kan anstå i en eller , i veckor eller i månader. Den vård som i ett första läge kan anstå i veckor kan när dessa veckor har passerat vara sådan att den kan anstå. Det är därför naturligt att bedömningen av vilken vård som kan anstå behöver omprövas . Förslaget behandlas i avsnitt 5.3.2. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om 1.behörighet för anställning och tillsättning av tjänster inom hälso- och sjukvården, 2.skyldigheter för läkare som är anställda vid sjukvårdsenheter där det bedrivs högskoleutbildning för läkarexamen och forskning, 3.hälso- och sjukvård som behövs till skydd för enskilda, 4.planering för att hantera händelser som medför ett stort antal skadade eller sjuka samt inför katastrofer, och 5.planering av totalförsvarets hälso- och sjukvård. Det bemyndigande som tidigare fanns i tredje punkten, dvs. bemyn- digandet som innebar som innebar att regeringen eller den myndig- het som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om hälso- och sjukvården i fredstid om det ur ett nationellt perspektiv finns behov av katastrofmedicinska insatser, utgår ur lagen. Detta innebär att tredje och fjärde punkterna i paragrafen har omnumrerats. Det har också införts två nya bemyndiganden i paragrafen. Det första nya bemyndigandet finns i fjärde punkten och innebär att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om planering för att hantera händelser som med- för ett stort antal skadade eller sjuka samt inför katastrofer, (jfr 2 § och 11 kap. 3 § i utredningens förslag). Vad som avses med katastrof framgår av författningskommentaren till 1 kap. 3 §. Av samma kommentar framgår också vad som avses med uttrycket vård som inte kan anstå. Det andra nya bemyndigandet finns i femte punkten och innebär att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om planering av totalförsvarets hälso- och sjuk- vård (jfr 7 kap. 2 b § och 11 kap. 2 a §). Andra bemyndiganden i lagen som också kan ge utrymme för föreskrifter om planering ska inte tillämpas för föreskrifter om pla- nering som omfattas av de två nya bemyndigandena (jfr exempelvis 1 § 2 och 6 kap. 2 § 3). Förslaget behandlas i avsnitt 5.1.3. Regionen ska planera sin hälso- och sjukvård med utgångspunkt i behovet av vård hos dem som omfattas av regionens ansvar för hälso- och sjuk- vård. Regionen ska vid planeringen särskilt beakta 1.den hälso- och sjukvård som erbjuds av andra vårdgivare, 2.behovet av beredskap för att hantera händelser som medför ett stort antal skadade eller sjuka, katastrofer samt andra händelser som allvarligt kan inverka på regionens förutsättningar att fullgöra sina skyl- digheter enligt 8 kap. eller andra föreskrivna krav som gäller för hälso- och sjukvård, och 3.behovet av gemensam planering med kommuner i regionen för att säkerställa en sammanhängande vårdkedja även i situationer som avses I paragrafen finns grundläggande bestämmelser om planering av hälso- och sjukvård. Paragrafens första stycke motsvarar helt paragrafens nuvarande första stycke. Paragrafens nuvarande andra stycke ändras och det nuvarande tredje stycket, som avser planering för upprätt- hållande av katastrofmedicinsk beredskap utgår ur lagen. Planeringsbestämmelser som i hög grad motsvarar andra stycket finns i 11 kap. 2 §. Att planeringsbestämmelserna för kommuner och regioner i stort motsvarar varandra innebär dock inte att planeringen kommer att vara lika. Detta eftersom kommuner och regioner enligt hälso- och sjukvårdslagen har olika ansvar för hälso- och sjukvård och deras verksamheter skiljer sig därför åt på många sätt. Hälso- och sjukvård är en samhällsviktig verksamhet och en prio- riterad del av civilt försvar. Till de mest centrala kraven i HSL hör regionernas och kommunernas skyldigheter enligt 8 kap. och 12 kap. att erbjuda vård, men det finns även många andra rättsliga krav för hälso- och sjukvård som ska följas. Kommuner och regioner har att i alla lägen, dvs. även under mycket svåra förhållanden i fred och i krig, följa de rättsliga krav som gäller för hälso- och sjukvård. De måste således planera hälso- och sjukvården så att bl.a. de skyldigheter att erbjuda god vård som anges i HSL kan fullgöras i alla lägen. Skyldig- het för regioner att erbjuda vård finns även genom bestämmelser i lagen (2008:344) om hälso- och sjukvård åt asylsökande m.fl. och lagen (2013:407) om hälso- och sjukvård till vissa utlänningar som vistas i utan nödvändiga tillstånd. Planeringsbestämmelsen i andra stycket första punkten avses i sak motsvara paragrafens nuvarande andra stycke. Planeringsbestämmelserna i andra stycket andra punkten framhåller behovet av planering för att hantera vissa situationer som utgör en särskild utmaning för hälso- och sjukvården och som, om eller när de inträffar, i hög grad medför risk för att en region inte klarar att leva upp till krav som ställs i gällande rätt. Sådana situationer kan upp- komma genom händelser som medför många skadade, t.ex. stora olyckor och även uppsåtliga antagonistiska handlingar såsom vid terroratten- tat eller krig. Epidemier, pandemier och andra stora sjukdomsut- brott utgör exempel på händelser som medför ett stort antal sjuka. Omhändertagandet av ett stort antal skadade eller sjuka ska, utom vid katastrofer, ske med upprätthållande av normala kvalitetskrav (jfr förslaget till 16 a kap. 7–8 §§). Hälso- och sjukvården i kommu- ner och regioner är anpassade efter att kommunala och regionala för- utsättningar varierar och av det skälet finns det i olika kommuner och regioner olika vårdkapacitetsgränser. Vad som utgör ett stort antal skadade eller sjuka måste således i viss mån avgöras utifrån den vård- kapacitet som finns i respektive kommun och region. Att ange ett exakt tal för hur många skadade eller sjuka som utgör ett ”stort an- tal” skulle således inte vara en lämplig ordning. Vid en katastrof blir det aktuellt att tillämpa katastrofmedicin. Det finns anledning att räkna med att vårdstandarden vid en kata- strof kommer att sjunka och att det i vissa fall kan bli nödvändigt att använda andra undersöknings- och behandlingsmetoder än de som normalt används. Det krävs planering även för att kunna minimera följderna av en katastrof. Vad som avses med katastrof framgår av för- fattningskommentaren till 1 kap. 3 §. Av samma kommentar framgår också vad som avses med uttrycket vård som inte kan anstå. Vid planering av hälso- och sjukvård måste också särskilt beaktas att vissa andra händelser än sådana som nämns ovan (stora olyckor, terrorhandlingar, pandemier etc.) allvarligt kan inverka på kommuners och regionens förutsättningar att fullgöra sina skyldigheter att erbjuda vård eller andra föreskrivna krav som gäller för hälso- och sjukvård. Exempel på sådana händelser är klimathändelser, störningar i infor- mations- och kommunikationsteknologi samt i el- eller vattenför- sörjningen. Även om kommuner och regioner inte har samma vårdansvar, då är de beroende av varandras resurser för att upprätthålla vård som inte kan anstå. Patienter inom exempelvis regioners slutenvård som är utskrivningsklara kan behöva fortsatt vård som kommuner ska ansvara för. Patienter som kommuner har ett vårdansvar för kan be- höva vård som regioner ansvarar för. Vid krig är det mycket sannolikt att regioner kommer att få omhänderta ett större antal skadade än normalt och dessa kommer senare att behöva fortsatt vård och reha- bilitering i en kommun. Det är därför rimligt att kommunen i sin planering beaktar även ett ökat antal skadade även om ansvaret att ge t.ex. den initiala livräddande vården inte ankommer på kommunen. Sannolikt kommer det att finnas många situationer där en patient även behöver insatser från . Behovet i en kommun att kunna omhänderta bl.a. olika skador kommer därmed också öka. Genom andra stycket tredje punkten framhålls därför behovet av gemensam planering för att säkerställa att det även under särskilt utmanande förhållanden finns en sammanhängande vårdkedja mellan kommuner och regioner. I 7 kap. 7 § och i 11 kap. 3 § finns bestäm- melser som innebär att kommuner och regioner i planeringen och ut- vecklingen av hälso- och sjukvården ska samverka med samhällsorgan, organisationer och vårdgivare. Förslaget behandlas i 4 kap. och avsnitt 5.1. Regionen ska följa statliga planeringsanvisningar för totalförsvarets hälso- och sjukvård samt utföra de särskilda åtgärder för sådan hälso- och sjuk- vård som staten har bestämt. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer beslutar om sådana planeringsanvisningar och särskilda åtgärder som avses i första stycket. Paragrafen är ny. Bestämmelser som i sak motsvarar denna paragraf, utom i det avseendet att de gäller för kommuner, finns i 11 kap. 2 a §. I första stycket ställs krav på att regioner ska följa statliga planer- ingsanvisningar och utföra sådana särskilda åtgärder för totalför- svarets hälso- och sjukvård som staten bestämt. Särskilda åtgärder kan bestå i exempelvis särskild dimensionering av antalet vårdplatser, an- skaffning av särskild skydds- eller saneringsutrustning för att klara vård av krigsskadade eller utbildning för att skapa särskild förmåga att omhänderta skade- eller sjukdomspanoraman som inte normalt förekommer utan är relaterade till krigshandlingar. Bestämmelsen inne- bär ingen begränsning av kommunernas och regionernas ansvar enligt HSL att anpassa och planera den ordinarie vården, t.ex. cancervård eller hjärtvård, så att den kan utföras även vid höjd beredskap och krig. Av andra stycket följer att det är regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer som beslutar om sådana planeringsanvis- ningar och särskilda åtgärder som avses i första stycket. Anvisningar och krav om åtgärder har historiskt inte tagits in i föreskrifter. Inget torde i och för sig hindra att det meddelas vissa föreskrifter med krav på åtgärder (se 6 kap. 1 § 2 och 6 kap. 2 § 4), men detta bedöms inte vara den ordning som kommer att användas. Det får förutsättas att planeringsanvisningar för kommuner och regioner är anpassade efter de olika ansvar för hälso- och sjukvård som de har enligt gällande rätt. Förslaget behandlas tämligen utförligt i 4 kap. och avsnitt 5.1. Regionen ska lämna de uppgifter som behövs för planering av totalför- svarets hälso- och sjukvård. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får med- dela närmare föreskrifter om uppgiftsskyldighet enligt första stycket. Paragrafen är ny och innehåller bestämmelser om uppgiftsskyldig- het. Bestämmelser som i sak motsvarar denna paragraf, utom i det avseendet att de gäller för kommuner, finns i 11 kap. 2 b §. Genom första stycket föreskrivs skyldighet för en region att lämna de uppgifter som behövs för planering av totalförsvarets hälso- och sjukvård. Det är i allt väsentligt kommuner och regioner som har ansvar för att erbjuda befolkningen vård, men det är statens ansvar att t.ex. bedöma påverkan på samhället, förväntade militära och civila skadevolymer och skadepanorama i samband med krigshandlingar samt dimensionera och ge planeringsanvisningar för totalförsvar. Staten kan för dimensionering och framtagande av planeringsanvisningar behöva exempelvis uppgifter om kapacitetsgränser vad gäller antal vård- platser eller personal och uppgifter om antal sjuktransporter eller sär- skilda förstärkningsresurser som en region förfogar över. Uppgifts- skyldigheten säkerställer att staten får tillgång till de uppgifter avse- ende hälso- och sjukvård som behövs för nödvändig totalförsvarspla- nering. Uppgifter som ska lämnas kan omfattas av sekretess (se 15 kap. 2 § och 10 kap. 28 § offentlighets- och sekretesslagen [2009:400]). Bemyndigandet i andra stycket innebär att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer kan precisera vilka uppgifter som regioner ska lämna, när uppgifter ska lämnas och vart uppgifter ska lämnas. Förslaget behandlas i avsnitt 5.1.2. Kommunen ska planera sin hälso- och sjukvård med utgångspunkt i befolkningens behov av sådan vård. Kommunen ska vid planeringen särskilt beakta 1. den hälso- och sjukvård som erbjuds av andra vårdgivare, 2. behovet av beredskap för att hantera händelser som medför ett stort antal skadade eller sjuka, katastrofer samt andra händelser som allvar- ligt kan inverka på kommunens förutsättningar att fullgöra sitt ansvar enligt 12 kap. eller andra föreskrivna krav som gäller för hälso- och sjuk- vård, och 3.behovet av gemensam planering med regionen för att säkerställa en sammanhängande vårdkedja även i situationer som avses i 2. Paragrafen innehåller bestämmelser om planering Paragrafens första stycke motsvarar nuvarande första stycke. I andra stycket första punkten finns en bestämmelse som i sak avses motsvara nuvarande andra stycket. Bestämmelserna i andra stycket punkterna 2 och 3 är nya. Planerings- bestämmelser som i huvudsak motsvarar andra stycket finns i 7 kap. 2 §. Andra stycket tredje punkten innebär att kommunerna i en region ska beakta behovet av gemensam planering med regionen. Se även författningskommentaren till 7 kap. 2 § vad gäller planerings- bestämmelserna. Förslaget behandlas i avsnitt 5.1. Kommunen ska följa statliga planeringsanvisningar för totalförsvarets hälso- och sjukvård samt utföra de särskilda åtgärder för sådan hälso- och sjukvård som staten har bestämt. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer beslutar om sådana planeringsanvisningar och särskilda åtgärder som avses i första stycket. Paragrafen är ny. Bestämmelser som i sak motsvarar denna paragraf, utom i det avseende att gäller för regioner, finns i 7 kap. 2 b §. Se författningskommentaren till 7 kap. 2 b §. Förslaget behandlas i avsnitt 5.1.2. Kommunen ska lämna de uppgifter som behövs för planering av total- försvarets hälso- och sjukvård. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får med- dela närmare föreskrifter om uppgiftsskyldighet enligt första stycket. Paragrafen är ny. Genom paragrafen föreskrivs skyldighet för en kom- mun att lämna de uppgifter som behövs för planering av totalför- svarets hälso- och sjukvård. Bestämmelser som i sak motsvarar denna paragraf, utom i det avseende att de gäller för regioner, finns i 7 kap. 2 c §. Se författningskommentaren till 7 kap. 2 c §. Förslaget behandlas i avsnitt 5.1.2. Regioner får med bibehållet huvudmannaskap och vårdgivaransvar sluta avtal med eller statlig räddningstjänst om att utföra vård i väntan på sjuktransport. Av avtalet ska framgå de särskilda villkor som gäller för uppdraget. Paragrafen är ny. Bestämmelsen ger regioner möjlighet att överlämna uppdrag att bedriva viss hälso- och sjukvård till eller stat- lig räddningstjänst i väntan på sjuktransport. Den bestämmelse som finns i 15 kap. 1 § HSL och som anger att regioner och kommuner med bibehållet huvudmannaskap får sluta avtal med någon annan om att utföra de uppgifter som regionen eller kommunen ansvarar för enligt denna lag syftar enligt förarbeten till att regioner får ingå avtal med privata aktörer. Den ger inte regionerna rätt att överlåta upp- gifter på kommunala eller statliga aktörer. Paragrafen är utformad med 15 kap. 1 § HSL som utgångpunkt. Enligt bestämmelsen ska det av avtalet framgå de särskilda villkor som gäller för uppdraget. I 15 kap. 1 § används begreppet ”överläm- nandet”. Av förarbeten till den bestämmelsen framgår att det syftar till att de rättsliga principer som gäller för offentlig förvaltning ska följas även när en förvaltningsuppgift genom entreprenadavtal läm- nas över till privata aktörer (prop. 2004/05:89, s. 19 f och 27). Det är i fallet med , dvs. avtal som rör viss vård i väntan på ambulans, inte fråga om att på liknande sätt som i 15 kap. 1 § över- lämna ansvaret för viss verksamhet till andra, utan om att avtala om att och statlig räddningstjänst får komplettera regioner- nas verksamhet till dess att regionen själv får möjlighet att ta över ansvaret för patienten. Regionen ansvarar som vårdgivare för alla vårdåtgärder som rädd- ningstjänstpersonalen vidtar med stöd av avtalet. Eftersom avtal med stöd av denna bestämmelse endast kan ingås med offentliga aktörer i form av eller statlig räddningstjänst finns inte skäl att i avtalen reglera bestämmelser för offentlig förvaltning. Däremot bör patientskadelagens (1996:799) tillämpning säkerställas genom bestäm- melser i IVPA-avtalen, samt hur dokumentation av vårdåtgärder och rapportering av patientsäkerhetsrisker ska ske. Det finns därutöver skäl att i avtalen bl.a. klargöra arbetsrättsliga förhållanden, ansvar för utrustning samt för utbildning och övning. Enligt 2 kap. 2 § kommunallagen (2017:725) får kommuner och regioner inte ha hand om sådana angelägenheter som enbart staten, en annan kommun, en annan region eller någon annan ska ha hand om. För att kommuner ändå ska kunna ingå avtal med regioner om att i väntan på sjuktransport utföra viss vård som regionen ansvarar för finns en särskild bestämmelse i 3 kap. 2 § lagen (2009:47) om vissa kommunala befogenheter som anger att kommu- ner får ingå avtal med regioner om att utföra sjuktransporter och att utföra hälso- och sjukvård i väntan på sådana transporter. bestämmelse möjliggör därmed för kommunen att åta sig ett IVPA- avtal, medan den nu föreslagna bestämmelsen i 15 kap. 2 § HSL möj- liggör för regionen att överlåta uppgiften att utföra sådan vård för regionens räkning till eller statlig räddningstjänst. Det ger också legalt stöd för att de statliga räddningstjänstaktörerna får åta sig att utföra sådan vård i väntan på sjuktransport. Med sjuktrans- port avses i denna bestämmelse sådan sjuktransport som regionerna ansvarar för enligt 7 kap. 6 § HSL. Vilken vård som ska kunna över- låtas till räddningstjänstaktörer regleras i Socialstyrel- sens föreskrifter (SOSFS 2009:10) om ambulanssjukvård, vilka be- höver ses över med anledning av införandet av denna bestämmelse. Förslaget behandlas i avsnitt 11.6. 16 a kap. Skyldighet att lämna hjälp och beslut om katastroftillstånd Om en kommun eller en region drabbats av en katastrof är andra kom- muner och regioner skyldiga att lämna hjälp. En kommun eller region är inte skyldig att lämna hjälp om den själv har drabbats av en katastrof eller inom överskådlig tid kan antas bli drabbad av en sådan. En kommun eller region är trots vad som anges i första stycket andra meningen skyldig att lämna hjälp till andra kommuner eller regioner som har avsevärt sämre förutsättningar att utföra vård som inte kan anstå. Paragrafen är ny. Av första stycket framgår att kommuner och regioner i vissa fall är skyldiga att hjälpa andra kommuner och regioner som har drabbats av en katastrof. Vad som avses med katastrof framgår av författningskommentaren till 1 kap. 3 §. Av samma kommentar framgår också vad som avses med uttrycket vård som inte kan anstå. Den skyldighet att lämna hjälp som anges i första stycket avgränsas på det viset att en kommun eller region som själv har drabbats av en katastrof eller inom överskådlig tid kan antas bli drabbad av en sådan, inte är skyldig att lämna hjälp. Vad som utgör överskådlig tid måste avgöras med beaktande av omständigheterna i det enskilda fallet. Allmänt kan sägas att det i situationer med omfattande störningar i samhället, såsom vid gråzonsproblematik eller vid krig, endast är möjligt att göra bedömningar utifrån korta tidshorisonter. I andra situationer kan möjligheterna att bedöma framtiden variera, men sannolikt kommer det i många fall vara möjligt att göra bedöm- ningar som sträcker sig över en .