sou · H9B36d2 · 2022-01-01 00:00:00 — Det innebär att alla uppgifter som rör patientens personliga förhållanden skyddas av sekretess och får enbart lämnas ut efter särskild prövning. Om patien- ten själv går med på det eller om det står klart att patienten eller någon närstående inte lider men av att uppgifterna lämnas ut kan sekretessen och tystnadsplikten brytas. Därutöver får uppgifter bara röjas i enlighet med särskilda sekretessbrytande bestämmelser i lag eller förordning. Sekretessen regleras av offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) för dem som arbetar inom offentlig verksamhet som staten, regioner och kommuner. För de som arbetar hos privata vårdgivare finns regler om tystnadsplikt i 6 kap. patientsäkerhetslagen. Den kommunala räddningstjänstpersonal som utför hälso- och sjukvårdsuppgifter inom IVPA- omfattas av hälso- och sjukvårds- sekretess enligt offentlighets- och sekretesslagen. Regeringen har tidigare bedömt att därigenom sekretesskyddas den del av IVPA- verksamheten i som får anses ha behov av sekretesskydd. Sekretessreglerna innebär även att hälso- och sjuk- vårdssekretess gäller vid uppgiftslämnande från kommunalt bedriven sjuktransportverksamhet och de delar av IVPA-verksamheten som utgör hälso- och sjukvård, till regionens hälso- och sjukvård.139 Det råder en mycket stark sekretess för uppgifter rörande patien- ternas hälsotillstånd och andra personliga förhållanden. Det skulle därför kunna ifrågasättas om dessa uppgifter kan lämnas ut till regio- nens hälso- och sjukvård. Det har dock i tidigare lagstiftningsarbete anförts att uppgifter från en sjukvårdsinrättning i regel kan lämnas ut till en annan sjukvårdsinrättning om uppgifterna behövs i rent vårdsyfte. Visst utrymme har även ansetts finnas för att lämna upp- gifter till en annan vårdsektor för att bistå en patient. Uppgifter har även ansetts kunna lämnas från den allmänna sjukvården till en privat- praktiserande läkare eller en företagsläkare, om uppgifterna i trängande fall behövs för en medicinsk behandling.140 Med hänsyn till det har regeringen tidigare gjort bedömningen att de aktuella bestämmel- 139Kommunal medverkan i landstingens sjuktransporter (prop. 2004/05:17), s. 20. 140Förslag till sekretesslag (prop. 1979/80:2), del A, s. 168 och betän- kande med anledning av propositionen 1979/80:2 med förslag till sekretesslag m.m. jämte motioner (KU 1979/80:37), s. 23. Prehospital akutsjukvård, sjuktransporter och samverkan med räddningstjänsten serna i sekretesslagen inte kommer att lägga hinder i vägen för kom- munalt anställd personal inom sjuktransportverksamheten och IVPA- verksamheten att lämna ut de uppgifter som behövs i rent vårdsyfte till regionens hälso- och sjukvård i samband med överlämnandet av en patient. I en sådan situation torde knappast kunna hävdas att patienten lider men om uppgifter lämnas ut till hälso- och sjukvår- den, en verksamhet som i övrigt omfattas av samma starka sekretess som sjuktransportverksamheten och de delar av IVPA-verksamheten som utgör hälso- och sjukvård.141 Utredningen bedömer att motsva- rande resonemang bör kunna gälla för överlämnande av uppgifter från statlig räddningstjänst till regional eller privat hälso- och sjukvård. De statliga räddningstjänstaktörerna omfattas också av bestämmelserna om hälso- och sjukvårdssekretess i offentlighets- och sekretesslagen och kan överlämna uppgifter om patienten till den mottagande vård- givaren, oavsett om det är en region eller en privat vårdgivare. Det finns därför inte behov av att införa några ytterligare bestämmelser om sekretess. 141Kommunal medverkan i landstingens sjuktransporter (prop. 2004/05:17), s. 19–20. 12Försvarsmaktens hälso- och sjukvård Regeringen har i totalförsvarspropositionen uttalat att sjukvårds- tjänsten i Försvarsmakten bör utvecklas och förstärkas. Ansvaret för sjukvårdsresurser för det akuta omhändertagandet på stridsfältet bör ligga på respektive försvarsgren. För att kunna förstärka sjukvårds- resurserna inom militärregionerna och prioriterade områden bör de två sjukhuskompanierna utvecklas till rörliga fältsjukhuskompanier som ansvarar för ett fältsjukhus var. Regeringen betonade dock att sjukvårdskedjan måste ses i ett sammanhang inom totalförsvaret. Ut- gångspunkten bör vara att Försvarsmakten i första hand bör ansvara för all sjukvård på stridsfältet och att den civila sjukvården måste ha insikt i och en planering för vilka behov som denna därutöver ska kunna möta.1 Försvarsmaktens uppgift är att försvara mot ett väpnat an- grepp.2 Försvarsmakten ska också främja säkerhet och hävda territoriella integritet. Myndigheten ska ha förmåga att värna suveräna rättigheter och svenska intressen samt att förebygga och hantera konflikter och krig såväl nationellt som internationellt.3 Försvarsmaktens verksamhet är således speciell. Militär personal måste övas och utbildas för att kunna verka under förhållanden som i många delar är främmande för det fredstida samhället. Försvarsmakten har rätt att i vissa situationer bruka våld. Det lig- ger i sakens natur att det våld som utövas under militära operationer i krig kan vara omfattande. Försvarsmakten är också en statlig vårdgivare som bedriver hälso- och sjukvård, även i fredstid. I bedrivs vården inom ramen för grundorganisationen bl.a. företagshälsovård, daglig sjukvård för värnpliktiga och sjukvårdsberedskap under övningar. 1Totalförsvaret 2021–2025 (prop. 2020/21:30), s. 108 f. 21 § förordning (2007:1266) med instruktion för Försvarsmakten. 32 § i ovan nämnda författning. Försvarsmaktens hälso- och sjukvård En viktig del i fredstid är också att säkerställa och följa upp de medi- cinska krav som finns för t.ex. befattningshavare i flyg- och dyktjänst. Försvarsmakten bedriver också hälso- och sjukvård utomlands inom utlandsstyrkan. I huvudsak handlar det om daglig sjukvård för de anställda i förbanden men det finns även god förmåga till akut om- händertagande och rutiner för hemtransport vid t.ex. stridsskador om så skulle behövas. Sjukvårdskedjan i utlandsstyrkan kan, beroende på insatsens förutsättningar, omfatta stöd från flera nationer med t.ex. tillgång till fältsjukhus och taktiska eller strategiska medicinska trans- porter. Försvarsmakten har i grundorganisationen i få sjukvårds- resurser gripbara för t.ex. prehospital- och avancerad traumavård. del det finns förband under utbildning är det inte säkert att den legitimerade sjukvårdspersonalen finns tillgänglig eftersom dessa oftast har en anställning i den civila hälso- och sjukvården. För- svarsmaktens förmåga att bedriva prehospital- och avancerad trauma- vård kommer därför att finnas framförallt i krigsförbanden vilka till- gängliggörs först efter mobilisering. inkallas den krigsplacerade hälso- och sjukvårdspersonalen som arbetar i den civila sjukvården. Som stöd för forskning, utveckling och utbildning inom försvars- medicinområdet finns Försvarsmedicincentrum i . Försvars- medicincentrum ansvarar också för två krigsförband, de två fältsjuk- huskompanierna. Försvarsmaktens sjukvård omfattar hela kedjan från omedelbar kamrathjälp, vilket kan sägas motsvara första hjälpen, och ett första omhändertagande på stridsfältet av sjukvårdare och sjuktransporter med olika kvalificerade resurser, till avancerad traumavård på fältsjukhus eller vård av civila vårdenheter. Verksamheten bedrivs av både legiti- merad och icke legitimerad personal, som tjänstgör i Försvarsmakten eller och värnpliktig personal. Verksamheten bedrivs vid både fasta vårdinrättningar, som t.ex. försvarshälsan, och på mobila enheter som fartyg, flygande-, hjul- och bandgående sjuk- transportfordon samt vid fältsjukhus. Sjukvård bedrivs också på olika platser under övning och vid internationella insatser av olika slag. Vid krig kommer vård att bedrivas överallt där det är nödvändigt. Hälso- och sjukvårdslagstiftningen gäller om inte annat särskilt anges också för Försvarsmaktens verksamhet. Hälso- och sjukvårds- lagstiftningen är som konstaterats tidigare i betänkandet, inte sär- Försvarsmaktens hälso- och sjukvård skilt anpassad sådan hälso- och sjukvård som måste utföras under mycket svåra förhållanden, exempelvis vid krig. Nedan beskrivs några problem som hälso- och sjukvårdslagstift- ningen medför för Försvarsmaktens verksamhet och utredningens förslag till hur dessa kan hanteras. Frågor som rör utländsk militär sjukvårdspersonals rätt att verka i hanteras tillsammans med liknande civila frågor i avsnitt 8.2.10. 12.1Sjukvårdares möjlighet att bedriva vård och hantera läkemedel Bedömning: Försvarsmaktens sjukvårdare får anses utgöra hälso- och sjukvårdspersonal när de utför hälso- och sjukvårdsåtgärder på stridsfältet. Det medför att de omfattas av skyldigheterna för hälso- och sjukvårdspersonal i patientsäkerhetslagen. Försvarsmakten an- svarar i egenskap av vårdgivare för att sjukvårdarna har den kunskap som krävs för att bedriva god och säker vård. Det framstår som både möjligt och lämpligt att genom före- skrifter på myndighetsnivå skapa en särskild ordning som säker- ställer att Försvarsmakten även vid krig kan ge den vård som be- hövs. Försvarsmakten kan genom en skrivelse till och till eller på annat sätt påtala behovet av föreskrifter för hälso- och sjukvård i Försvarsmakten. Försvarsmakten kan tillsammans med och Läke- medelsverket reda ut bl.a. vilka läkemedel som är lämpliga och nöd- vändiga att administrera i en stridsmiljö, vilka kunskapskrav som bör gälla samt vilken utbildning och vilka kunskapskontroller som krävs. Förslag till föreskrifter som löser Försvarsmaktens behov av läkemedelsanvändning kan sedan tas fram. Om det mot förmodan skulle visa sig att det krävs föreskrifter på lagnivå, kan Försvars- makten, eller hemställa om nöd- vändiga lagändringar hos regeringen. Försvarsmakten är en statlig vårdgivare som måste kunna bedriva hälso- och sjukvård under mycket speciella förutsättningar. Bestäm- melser i bl.a. hälso- och sjukvårdslagen (2017:30), i det följande för- kortad HSL, och patientsäkerhetslagen (2010:659), i det följande förkortad PSL, gäller också för den hälso- och sjukvård som Försvars- Försvarsmaktens hälso- och sjukvård Hälso- och sjukvården inom Försvarsmakten och För- svarets materielverk står under tillsyn av försvarsinspektören för hälsa och miljö.4 Hälso- och sjukvårdspersonalen står under tillsyn av Inspektionen för vård och omsorg, i det följande förkortad IVO.5 Vid krig måste vårdpersonal inom Försvarsmakten bl.a. kunna utföra vissa vårdåtgärder i stridsområdet. Vidare måste vissa avancerade stabiliserande vårdåtgärder kunna vidtas på skadade eller sjuka militärer för att de ska överleva till dess att civil hälso- och sjukvård kan ta över ansvaret för vården. Med hälso- och sjukvårdspersonal avses i PSL bl.a. den som har legitimation för ett yrke inom hälso- och sjukvården, personal som är verksam vid sjukhus och andra vårdinrättningar och som med- verkar i hälso- och sjukvård av patienter samt den som i annat fall vid hälso- och sjukvård av patienter biträder en legitimerad yrkes- utövare.6 På samma sätt som inom den vård som kommuner och regioner ansvarar för att erbjuda, utförs vården inom Försvarsmakten av per- sonal med olika kompetens. Det finns sjukvårdande personal som är legitimerade för ett vårdyrke och det finns personal som inte har sådan legitimation. Vissa soldater som utbildas får viss sjukvårds- utbildning och blir sjukvårdare eller stridssjukvårdare. Därutöver kan en stridsparskamrat utföra första hjälpen, s.k. kamrathjälp. Längst fram på stridsfältet finns normalt inte tillgång till legiti- merad hälso- och sjukvårdspersonal. Det omedelbara medicinska om- händertagandet efter kamrathjälpen genomförs därför av icke legi- timerad personal såsom sjukvårdare eller stridssjukvårdare, se vidare avsnitt 12.1.1 nedan om deras respektive utbildningar. Vid omedel- bart omhändertagande, i situationer där det kan ta innan den skadade kan komma under vård av legitimerad hälso- och sjukvårds- personal, kan det exempelvis finnas behov av att ge smärtstillande läkemedel eller syrgas till skadade. Nedan beskrivs de regler som finns kring vem som får ge läkemedel till en patient och varför de kan vara svåra att tillämpa för Försvarsmakten på stridsfältet. 47 kap. 1 § andra stycket patientsäkerhetslagen (2010:659). 57 kap. 1 § första stycket ovan nämnda författning. 61 kap. 4 § 1–3 ovan nämnda författning. Försvarsmaktens hälso- och sjukvård 12.1.1Sjukvårdares möjligheter att utföra hälso- och sjukvård Försvarsmakten bedriver hälso- och sjukvård och är vårdgivare enligt HSL.7 Det innebär bl.a. att kraven på god vård ska uppfyllas i verksam- heten. Försvarsmakten är också vårdgivare i PSL:s mening och har därmed skyldighet att planera, leda och kontrollera verksamheten på ett sätt som leder till att kravet på god vård i bl.a. HSL upprätthålls.8 Vårdgivaren ska också vidta de åtgärder som behövs för att förebygga att patienter drabbas av vårdskador.9 Även vid insats- och övnings- områden utomlands ska Försvarsmakten, så långt det är möjligt och skäligt, planera och bedriva verksamheten så att hälso- och sjukvår- den för den egna personalen uppfyller kraven på en god vård.10 I hälso- och sjukvårdsregelverken är det ovanligt att det ställs ut- tryckliga krav på viss formell utbildning, såsom viss legitimation för ett vårdyrke, för att få utföra vårduppgifter. Patientsäkerheten vilar på ett personligt yrkesansvar som gäller all hälso- och sjukvårdspersonal. Hälso- och sjukvårdspersonal i Försvarsmakten bär i likhet med annan hälso- och sjukvårdspersonal själv ansvaret för hur han eller hon fullgör sina arbetsuppgifter. Sådan personal får delegera en arbetsupp- gift till någon annan endast när det är förenligt med kravet på en god och säker vård. Den som delegerar en arbetsuppgift till någon annan, ansvarar för att denne har förutsättningar att fullgöra uppgiften.11 På många områden är det vårdgivaren, verksamhetschefen och hälso- och sjukvårdspersonalen som ansvarar för att kraven på god och säker vård upprätthålls. Ett av de områden där det finns en detal- jerad reglering av vem som får göra vad är hantering av läkemedel inom hälso- och sjukvården. Är Försvarsmaktens sjukvårdare och annan icke legitimerad vårdpersonal att anse som hälso- och sjukvårdspersonal? Försvarsmaktens sjukvårdare, som saknar legitimation för ett vård- yrke, är den hälso- och sjukvårdspersonal i Försvarsmakten som näst efter legitimerad personal har den högsta medicinska kompetens- nivån. Sådana sjukvårdare ska agera tillsammans med legitimerad hälso- 72 kap. 1 och 3 §§ hälso- och sjukvårdslagen (2017:30). 81 kap. 2 och 3 §§ patientsäkerhetslagen (2010:659). 93 kap. 1 och 2 §§ ovan nämnda författning. 105 d § första stycket 1 förordning (2007:1266) med instruktion för Försvarsmakten. 116 kap. 2 och 3 §§ patientsäkerhetslagen (2010:659). Försvarsmaktens hälso- och sjukvård och sjukvårdspersonal men också själva kunna utföra vissa medicinska uppgifter.12 Försvarsmaktens sjukvårdare har som regel 14 veckors teoretisk och praktisk sjukvårdsutbildning.13 I de områden där Försvarsmakten verkar och där legitimerad hälso- och sjukvårdspersonal finns närva- rande kan gällande bestämmelser på hälso- och sjukvårdens område tillämpas utan större svårighet. Stridssjukvårdare är enligt Försvarsmakten en soldat med i första hand stridande uppgifter och därtill sjukvårdande uppgifter. Strids- sjukvårdaren är kombattant och en länk mellan soldatens första nivå och nästa medicinska nivå.14 En stridssjukvårdare genomgår en lång sjukvårdsutbildning. I lärandemålen anges bland annat att veder- börande ska kunna ”redogöra för aktuella läkemedel och dess använd- ning i fält” samt ”vara sjukvårdare/sjuksköterska/läkare behjälplig vid omhändertagande och evakuering.”15 Bestämmelser i och PSL är inte särskilt anpassade för sådana speciella situationer som uppkommer vid krig. I första hand är det naturligtvis legitimerad hälso- och sjukvårdspersonal som ska utföra hälso- och sjukvård även i Försvarsmakten. Men eftersom legitime- rad hälso- och sjukvårdspersonal normalt inte kan vara med längst fram på stridsfältet kan det ta innan en skadad soldat kan föras bakåt till den legitimerade sjukvårdspersonalen. Beroende på omständigheterna kan det i vissa fall dröja relativt innan en skadad kommer under behandling av legitimerad hälso- och sjukvårds- personal. Första hjälpen får alla människor utföra. Det som blir aktuellt i strid är att vissa särskilt utbildade personer inom Försvarsmakten får utföra vissa ytterligare livräddande och skademinimerande åtgärder utöver första hjälpen när legitimerad personal inte finns tillgänglig. Det är i dessa fall inte fråga om att välja mellan om åtgärden ska utföras av legitimerad personal eller icke legitimerad personal, utan om att en skadad person kan behöva omhändertas i väntan på att den kan komma under behandling av legitimerad personal. Om gällande rätt inte skulle anses medge att sjukvårdare och stridssjukvårdare 12Försvarsmakten (2014): Försvarsmedicin Grunder 2014 (FMR Fömed G), s. 64. 13Det kan sättas i relation till t.ex. civila ambulanssjukvårdare som ofta ska vara undersköter- skor och därutöver ha gått en ettåring vidareutbildning i ambulanssjukvård. De arbetar sedan ofta tillsammans med en legitimerad sjuksköterska i ambulansen. 14Försvarsmakten (2014): Försvarsmedicin Grunder 2014 (FMR Fömed G), s. 63. 15Försvarsmakten (2015): Utbildningsanvisning Stridssjukvårdare (). Försvarsmaktens hälso- och sjukvård med personligt yrkesansvar kan utföra vissa vårduppgifter i strids- miljö, kan Försvarsmakten få mycket svårt att fullgöra sina uppgifter utan att det för den skull gynnar de som är i behov av vård. Det be- höver göras en kvalificerad avvägning mellan å ena sidan vilka åtgär- der som behöver kunna utföras för att rädda liv, minska risken för bestående men och minska lidandet för skadade soldater, och å andra sidan patientsäkerhetsaspekter och eventuella negativa konsekvenser som kan uppstå till följd av vårdåtgärder som utförs. Enligt utredningens bedömning talar mycket för att sjukvårdare, stridssjukvårdare och annan vårdutbildad personal kan anses utgöra hälso- och sjukvårdspersonal även då de utför vårdåtgärder utan att det sker på ett sjukhus eller annan vårdinrättning eller i närvaro av en legitimerad yrkesutövare. Även om legitimerad hälso- och sjukvårdspersonal inte finns på plats i ett stridsområde bedöms sjukvårdarna och stridssjukvårdarna kunna biträda de legitimerade yrkesutövare. De kan då följa rutiner och instruktioner som är anpassade för deras kompetens. Rutinerna och instruktionerna tas på förhand fram av legitimerade yrkesutövare. Delegation synes också möjlig. Därmed bör sjukvårdare kunna anses utgöra hälso- och sjukvårdspersonal också när de i en stridsmiljö utför hälso- och sjukvårdsåtgärder i enlighet med rutiner och instruktioner som är framtagna av legitimerade yrkesutövare. Att den som tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen själv bär an- svaret för hur han eller hon fullgör sina arbetsuppgifter innebär ingen inskränkning i vårdgivarens ansvar enligt PSL eller annan författ- ning16. Vårdgivaren ska bl.a. planera, leda och kontrollera verksam- heten på ett sätt som leder till att kravet på god vård i HSL (2017:30) upprätthålls och vidta de åtgärder som behövs för att förebygga att patienter drabbas av vårdskador.17 Vårdgivarens ansvar innebär bl.a. ansvar för att sjukvårdare och stridssjukvårdare har sådan kompetens som krävs för de vårduppgifter som de ska utföra. 166 kap. 2 § andra stycket patientsäkerhetslagen (2010:659). 173 kap. 1 och 2 § ovan nämnda författning. Försvarsmaktens hälso- och sjukvård 12.1.2Försvarsmaktens behov av att kunna ge läkemedel För att Försvarsmakten ska kunna fullgöra sitt uppdrag måste sjuk- vårdare och andra med rätt kompetens kunna ge vissa läkemedel till skadade eller sjuka soldater vid omedelbara omhändertagande i en stridsmiljö. Det kan exempelvis gälla smärtstillande läkemedel, medel mot nervgasförgiftning, infusionsvätskor vid hypovolemisk chock eller syrgas för att öka syresättningen. När det gäller möjligheten för sjukvårdare inom Försvarsmakten att ge läkemedel behöver man förhålla sig till det regelverk som gäller för ordination, iordningställande och administrering av läkemedel inom hälso- och sjukvården. Utöver tidigare bestämmelserna för hälso- och sjukvårdpersonalen i PSL finns inga särskilda bestämmelser i lag som anger vilken kompetens som krävs för att administrera ett läke- medel till en patient. Däremot finns sådana bestämmelser i myndig- hetsföreskrifter. Föreskrifter om ordination och hantering av läkemedel föreskrifter och allmänna råd (HSLF-FS 2017:37) om ordination och hantering av läkemedel i hälso- och sjukvården tillämpas i verksamhet som omfattas av HSL och de gäller således även för Försvarsmaktens hälso- och sjukvård. Föreskrifterna ska inte till- lämpas på sådan hantering av läkemedel som omfattas av läkemedels- lagen (2015:315) eller lagen (2009:366) om handel med läkemedel.18 I ovan angivna förskrifter skiljer man på vem som har rätt att ordinera läkemedel, och vem som efter ordination får iord- ningställa och överlämna eller administrera läkemedlet till patienten. I föreskrifterna anges att endast den hälso- och sjukvårdspersonal som är behörig att förordna eller förskriva ett läkemedel är behörig att ordinera läkemedlet. Bestämmelser om vem som är behörig att förordna läkemedel finns i föreskrifter (HSLF- FS 2019:32) om förordnande och utlämnande av läkemedel och tek- nisk sprit samt i ett antal andra författningar som anges i Socialsty- relsens föreskrifter.19 182 kap. 1 och 2 §§ föreskrifter och allmänna råd (HSLF-FS 2017:37) om ordi- nation och hantering av läkemedel i hälso- och sjukvården. 195 kap. 2–5 §§ i ovan nämnda föreskrift. Försvarsmaktens hälso- och sjukvård Generellt är det läkare som har rätt att förskriva och ordinera läke- medel, men även andra yrkeskategorier får inom vissa områden före- skriva och därmed ordinera läkemedel, t.ex. barnmorskor, sjukskö- terskor och tandläkare. Det finns en möjlighet för läkare att utfärda generella direktiv om läkemedelsbehandling. Sådana ska dock utfärdas restriktivt och om- prövas återkommande.20 Innan ett läkemedel med stöd av ett gene- rellt direktiv iordningställs och administreras eller överlämnas till en patient ska en sjuksköterska göra en bedömning av patientens behov av läkemedlet, dokumentera det i patientjournalen och kontrollera läkemedlets indikation och kontraindikationer.21 Av föreskrifter framgår vidare att läkare, tand- läkare och sjuksköterskor är behöriga att iordningställa, administrera och överlämna läkemedel.22 Därutöver finns särskilda behörigheter för vissa yrkesgrupper. I föreskrifterna finns också bestämmelser om bl.a. dokumentation, kontroll och signering i samband med att läke- medel överlämnas till patienten. föreskrifter (HSLF-FS 2019:32) om förord- nande och utlämnande av läkemedel och teknisk sprit finns bestäm- melser om att förskrivare endast får lämna ut jourdoser av sådana läkemedel som omfattas av rätten att förordna läkemedel. Sådant ut- lämnande får enbart ske i samband med behandling.23 Det kan konsta- teras att tillämpningsområdet för nämnda bestämmelse begränsas på så sätt att den inte är tillämplig vid förordnande eller utlämnande av läkemedel och teknisk sprit som ska användas på sjukhus. Försvars- maktens ovan beskrivna behov handlar om möjligheter att använda läkemedel i en stridsmiljö och är inte främst knutna till vad som eventuellt skulle kunna utgöra vård på militärt sjukhus även om alla militära vårdinrättningar där en patient ”intas”, inte bara fältsjukhus, enligt HSL är att betrakta som sjukhus.24 Vad som ovan anförts väcker frågor om hur de föreskrifter som och har beslutat förhåller sig till varandra. 206 kap. 6 § i ovan nämnda föreskrift. 216 kap. 7 § i ovan nämnda föreskrift. 227 kap. 1 § i ovan nämnda föreskrift. 233 kap. 1 § föreskrifter (HSLF-FS 2019:32) om förordnande och utlämnande av läkemedel och teknisk sprit.