sou · H9B36d2 · 2022-01-01 00:00:00 — Termen är dock inte definierad och det kan noteras att även om helikoptrar flyger brukar dessa benämnas ambulans- helikoptrar. 13Uppdrag till att kartlägga den prehospitala vården samt att följa upp och ut- värdera regeringens satsningar på ambulanssjukvården –2023, (S2021/02144 [delvis]). Prehospital akutsjukvård, sjuktransporter och samverkan med räddningstjänsten Närmare om begreppen sjuktransport och ambulans användes begreppet ambulanstransporter. I 7 kap. 6 § HSL anges att regionerna ska ansvara för att det finns en ända- målsenlig organisation för att till och från vårdinrättning eller läkare transportera personer vars tillstånd kräver att transporten utförs med transportmedel som är särskilt inrättade för ändamålet. Sjuktrans- port är det sammanfattande begrepp som används för sådana trans- porter. I vardagligt tal inom hälso- och sjukvården avses ofta med sjuktransporter sådana transporter som personellt och utrustnings- mässigt är kvalitativt lägre utrustad än ambulanser. I föreskrifter (SOSFS 2009:10) om ambulanssjukvård m.m. definieras ambulans som transportmedel avsett och utrustat för ambulanssjuk- vård och transport av sjuka och skadade. Ambulanssjukvård definie- ras i föreskrifterna som hälso- och sjukvård som utförs av hälso- och sjukvårdspersonal i eller i anslutning till ambulans.14 Trots definitio- nen av ambulanssjukvård måste föreskriften tolkas som att den gäller alla sådana sjuktransporter som genomför med transportmedel som är särskilt inrättade för ändamålet, dvs. som kommer av bestämmel- sen i 7 kap. 6 § HSL. I det följande kommer begreppet sjuktransport att användas som en överordnad term som, om inget annat särskilt anges, omfattar alla former av sjuktransporter. I den mån termen ambulans används avser detta en akut transport eller en annan transport med ett transportmedel som har en hög nivå på medicinsk utrustning och personal med kompetens att under transporten bedriva avancerad vård. Terminologin på området och hur den används i regionerna gör dock att det inte alltid är lätt att vara entydig. Vården i samband med sjuktransport utvecklas Ambulanssjukvården har blivit allt mer avancerad och är mer än bara en transportorganisation. Högre ställda kompe- tenskrav och framsteg inom medicinska behandlingsmetoder tillsam- mans med den medicintekniska utvecklingen har påverkat utvecklingen av ambulanssjukvården. Vägambulanser är grunden för ambulans- verksamheten och tillgången till ambulanshelikoptrar och ambulans- flygplan varierar mellan regionerna. Den största personalkategorin inom ambulanssjukvården är sjuksköterskor med specialistutbild- 141 kap. 2 § föreskrifter (SOSFS 2009:10) om ambulanssjukvård m.m. Prehospital akutsjukvård, sjuktransporter och samverkan med räddningstjänsten ning inom ambulanssjukvård. Det är också vanligt med ambulans- sjukvårdare, vilka har en kortare vårdutbildning, men läkare före- kommer i mindre omfattning.15 Den ökade specialiseringen i vården och den tekniska utvecklingen i övrigt gör att vi ser mer och mer specialiserade resurser för sjuktransport. finns särskilda ambulanser inrättade för viss typ av vård, t.ex. särskilda s.k. intensiv- vårdsambulanser, som framför allt används vid sekundärtransporter av svårt sjuka patienter mellan vårdinrättningar. föreskrifter (SOSFS 2009:10) om ambulanssjuk- vård m.m., i det följande förkortat ambulansföreskrifterna, ska till- lämpas i sådan verksamhet som omfattas av 7 kap. 6 § HSL, oavsett om den bedrivs på land, vatten eller i luften.16 Som konstaterats defi- nierar ambulanssjukvård som hälso- och sjukvård som utförs av hälso- och sjukvårdspersonal i eller i anslutning till ambulans.17 Ambulans definieras som ett transportmedel avsett och utrustat för ambulanssjukvård och transport av sjuka och skadade på väg, vatten eller i luften.18 Det kan konstateras att dessa definitioner inte är helt tydliga då de kopplar till varandra och inte är substituer- bara. Det är också otydligt att ambulanssjukvård begränsas till i eller i anslutning till en ambulans. Begränsningen innebär exempelvis att det är oklart om det är att betrakta som ambulanssjukvård när den drabbade finns i en lägenhet flera våningar upp eller flera ut i skogen. Vanligtvis betraktas all akut vård utanför en vård- enhet som prehospital akutsjukvård. De krav på kvalitet och patient- säkerhet som ställs i t.ex. HSL och patientsäkerhetslagen gäller oav- sett om vården bedrivs på en vårdinrättning, i en sjuktransport, på en skadeplats eller i en sjuk eller skadad patients hem. En stor del av den prehospitala akutsjukvården utförs av personal inom ambulan- ssjukvården utan att det för den delen sker i direkt anslutning till en ambulans. Det kan därför finnas anledning att se över dagens ambulans- föreskrifter och fundera över vilka krav som behöver ställas på sjuk- 15Myndigheten för vårdanalys (2018): En akut bild av , s. 119. 161 kap. 1 § föreskrifter om ambulanssjukvård m.m. (SOSFS 2009:10). 171 kap. 2 § föreskrifter om ambulanssjukvård m.m. (SOSFS 2009:10). Prehospital akutsjukvård, sjuktransporter och samverkan med räddningstjänsten transporterna i sig, t.ex. avseende märkning och utrustning, och vad som i övrigt bör gälla för prehospital hälso- och sjukvård. I ambulansföreskrifterna finns närmare bestämmelser om att varje region ska upprätta en plan för ambulanssjukvården inom sitt geo- grafiska område. Av planen ska framgå vilka mål som har fastställts, vilka resurser som ska finnas och hur ambulanssjukvården ska vara organiserad. Planen ska vara samordnad med den fredstida katastrof- medicinska beredskapsplanen och planläggningen inför höjd bered- skap.19 Regionernas ansvar gäller även bortom farbar väg Regionerna ansvarar för alla sjuktransporter enligt hälso- och sjuk- vårdslagen, både på väg och vatten samt i luften och oavsett var olycks- eller sjukdomsplatsen är belägen. Hälso- och sjukvårdslagen innehåller inga begränsningar av ansvaret. Däremot finns det ett undan- tag för sjuktransporter från fartyg, vilket regleras särskilt i lagen (2003:778) om skydd mot olyckor och i stället är an- svar. ansvar omfattar dock inte att bedriva hälso- och sjukvård som avses i hälso- och sjukvårdslagen.20 ansvar för sjuktransporter gäller inte vattendrag, kanaler, hamnar och andra insjöar än , och , så där har regionerna kvar an- svaret.21 Regionens ansvar att tillhandahålla hälso- och sjukvård sträcker sig ut till den svenska territorialgränsen. Regeringen har i förarbetena till lagen om skydd mot olyckor ut- talat sig om regionens ansvar i samband med bl.a. fjällräddning: Regeringen anser, i likhet med utredningen, att det är naturligt och mest ändamålsenligt att ansvaret för sjuktransportverksamheten är knutet till landstingen såsom huvudmän för hälso- och sjukvården. Detta oavsett var en olycksplats är belägen. Anknytningen till sjukvården är viktig för sjuktransportverksamhetens medicinska standard och målsättningen måste vara att en sjukvårdsinsats skall påbörjas redan när den skadade hämtas på en olycksplats. Som huvudregel får räddningstjänstpersonalen inte utöva hälso- och sjukvård. Landstingen skall således ha det samlade ansvaret för sjuktransportverksamheten. I sammanhanget bör nämnas 192 kap. 1 § i ovan nämnda föreskrift. 201 kap. 4 § lagen (2003:778) om skydd mot olyckor samt Reformerad räddningstjänstlag- stiftning (prop. 2002/03:119), s. 102 f. 214 kap. 3 § lagen (2003:778) om skydd mot olyckor, 4 kap. 8 § förordningen (2003:789) om skydd mot olyckor samt prop. 2004/05:17 medverkan i landstingens sjuktrans- porter, s. 6 och 11. Prehospital akutsjukvård, sjuktransporter och samverkan med räddningstjänsten att de räddningstjänståtgärder som enligt LSO nu omfattas av polisens ansvar för fjällräddningstjänst och efterforskning av försvunna personer i och för sig kan innefatta transporter av skadade och sjuka. Vidare an- ses, i den hjälpande verksamhet som enligt 2 § 4 polislagen (1984:387) åligger polisen, även ingå att i vissa fall ombesörja transporter av skadade och sjuka. Bestämmelserna i eller polislagen begränsar emellertid inte principiella ansvar för sjuktransporter enligt HSL. Om- händertagandet av en skadad i samband med en räddningsinsats och ansvaret för att föra denne bort från en riskfylld skadeplats kan falla inom räddningstjänstbegreppet och därmed inom kommunernas ansvar för räddningstjänst. Med beaktande av vad som ovan redogjorts beträffande innehållet i HSL, är det regeringens uppfattning att landstingens ansvar för sjuktransporter redan klart framgår av nu gällande bestämmelser i denna lag. Någon ändring på denna punkt behövs således inte. Det bör under- strykas att landstingens ansvar inte innebär att samtliga landsting måste skaffa alla de personella och materiella resurser som krävs för att driva verk- samheten i egen regi. Det får i stället närmast betraktas som en förutsätt- ning att landstingen har möjlighet att utnyttja resurser som finns hos andra organ. Sådant utnyttjande kan komma till stånd efter det att nöd- vändiga överenskommelser träffats mellan inblandade parter.22 Regeringen har tidigare konstaterat att regionen ska bedöma beho- vet av alla olika slags sjuktransporter inom sitt område, överväga hur tillgängliga sjuktransportresurser bäst kan användas och planera de organisatoriska åtgärder som behövs för att uppfylla kraven på en god hälso- och sjukvård. Regionens bedömning ska även innefatta de särskilda behov som kan föreligga till följd av kris- och krigsför- hållanden. Målsättningen ska vara att vårdinsatsen ska kunna påbörjas redan när den skadade hämtas på olycks- eller insjuknandeplatsen, även om det sker med t.ex. en helikopter som ägs av en annan aktör. Sjukvårdshuvudmännen har därför också ett ansvar både för att ade- kvat medicinsk utrustning finns tillgänglig och för att ändamålsen- ligt utbildad personal finns att tillgå även när regionen själv inte om- besörjer transporten.23 Regionerna måste själva klara av sjuktransporter Som framgått ovan har regeringen ända tryckt på att regionerna inte nödvändigtvis måste ha egna resurser för att utföra sjuktransporter. Detta uttalande måste förstås som att det är upp till 22Reformerad räddningstjänstlagstiftning (prop. 2002/03:119), s. 83 ff. 23Regeringens proposition om verksamhet och anslag inom totalförsvaret under /92, (prop. 1990/91:102), bilaga 2, s. 11–12. Prehospital akutsjukvård, sjuktransporter och samverkan med räddningstjänsten regionerna hur de vill organisera sjuktransporterna och med vilka andra aktörer de vill ingå avtal om sjuktransporttjänster. Ansvaret fal- ler dock fortfarande på regionerna som huvudmän och hur ambulans- sjukvården organiseras ska enligt föreskrifter om ambulanssjukvård m.m. beskrivas i en plan. Det finns dock även andra aktörer som har möjlighet att genom- föra sjuktransporter men som inte ingår i regionens verksamhet, aktörer med vilka det inte finns avtal som reglerar deltagandet. En utgångspunkt vid bedömningen av i vilken utsträckning sådana aktö- rers resurser kan användas som förstärkningsresurser för hälso- och sjukvården är att alla aktörer i första hand har ansvar för att dimen- sionera sin egen verksamhet utifrån sina egna behov. När händelser blir så omfattande att det inte är rimligt att klara av dem inom ramen för den egna verksamheten kan det bli aktuellt att efterfråga stöd från sådana andra aktörer. En region behöver säkerställa att den verksamhet regionen ansva- rar för klarar av de behov som kan förutses uppkomma inom ramen för den ordinarie verksamheten. Regionen ska också enligt 7 kap. 2 § HSL kunna upprätthålla en katastrofmedicinsk beredskap. Den högspecialiserade vården utgör ett avsteg från denna princip efter- som det i förväg har beslutats på vilka platser sådan vård ska bedrivas. Stöd från andra regioner kan utgöra en förstärkningsresurs, men är inte avsett att fungera som en ersättning för egen förmåga. Stöd kan också bara påräknas när sådant utrymme finns i andra regioner. På samma sätt behöver regionerna säkerställa att deras egna be- hov av sjuktransporter, på väg och i luften, kan tillgodoses genom egen förmåga eller genom avtal. Stöd med t.ex. helikopterresurser kan under vissa förutsättningar lämnas från Försvarsmakten och Sjö- fartsverket, men bara i den utsträckning det är fråga om livshotande situationer där omedelbar transport är avgörande för behandlingen av skadade eller sjuka personer, och bara om det kan ske utan allvar- ligt hinder mot dessa myndigheters ordinarie verksamhet eller dess medverkan enligt lagen om skydd mot olyckor. Dessa myndigheters resurser är tillskapade för sådana uppgifter som dessa myndigheter har ansvar för att sköta, och antalet resurser är dimensionerat utifrån dessa verksamheters behov. Beroende på vad som händer i samhället kan dessa resurser vara upptagna, eller vara i beredskap för andra lika angelägna uppgifter. Därför måste utgångspunkten vara att alla sjuk- vårdshuvudmän själva, eller gemensamt, måste säkerställa att hälso- Prehospital akutsjukvård, sjuktransporter och samverkan med räddningstjänsten och sjukvården har kapacitet att hantera sina egna sjuktransporter. Det framgår av befintliga bestämmelser i 7 kap. 6 § HSL. Förstärk- ningsresurser genom stöd från statliga myndigheter är ett värdefullt bidrag vid stora skadeutfall eller situationer med många sjuka, men kan inte påräknas från hälso- och sjukvården eftersom sådana stöd- resurser är beroende av vad som händer i övrigt i samhället. 11.1.3Stöd för prehospital akutsjukvård Bedömning: föreskrifter om ambulanssjukvård behöver ses över. Det finns vid en sådan översyn skäl att överväga vilka krav som bör ställas på sjuktransporter och vilka krav som bör ställas på prehospital akutsjukvård. Föreskrifter om prehosp- ital akutsjukvård skulle även kunna innehålla närmare bestämmel- ser om att regioner ska ha strukturer för samverkan och ledning på skadeplats och gälla oavsett om det inträffat en allvarlig händelse eller inte. Även om de andra aktörer som deltar vid händelser som kräver prehospitala akutsjukvårdsinsatser har olika organisationer och deras ledningsbehov ser olika ut behöver det planeras hur samord- ning kan uppnås och vilka beslut som fattas på vilka nivåer i de olika organisationerna. För att skapa bättre förutsättningar för sam- verkan och ledning vid gemensamma insatser behöver hälso- och sjukvården ta fram en samverkans- och ledningsmodell som bättre överensstämmer med de andra blåljusaktörernas organisationer. Regionerna behöver också hitta organisatoriska former för att leda och stödja sjukvårdsinsatser på distans, innan regionens egen sjukvårdspersonal hinner fram till en skadeplats eller när regio- nens personal inte kan ta sig fram till den plats där den skadade eller sjuka personen befinner sig. Regionerna avgör själva utifrån egen organisation hur detta bör organiseras. All sjukvård behöver planeras och ledas, detta gäller även prehospital akutsjukvård och ambulanssjukvård. Vad som allmänt gäller för planer- ing och ledning av hälso- och sjukvården framgår av kapitel 3.5. Ut- redningen beskriver också ett antal problem med planering och led- ning i avsnitt 4.1 och 4.2 samt lämnar förslag om planering i avsnitt 5.1. Kortfattat kan sägas att utredningen konstaterat att det i vissa situa- Prehospital akutsjukvård, sjuktransporter och samverkan med räddningstjänsten tioner kan vara svårt att i ett kort tidsperspektiv inrikta och sam- ordna hälso- och sjukvård som utförs av olika aktörer. Det finns då ett behov av ett större inslag av samverkan för att uppnå samordning. Oaktat vad som framgår av ovan nämnda avsnitt om ledning på en övergripande nivå finns det behov av system för samordning genom samverkan och ledning på lägre nivåer inom hälso- och sjukvården. Inte minst gäller detta för områden där det finns interaktionsytor mot andra aktörer. Den prehospitala akutsjukvården och ambulanssjuk- vården utgör ett tydligt sådant exempel. Prehospital akutsjukvård eller prehospital sjukvårdsledning reg- leras inte i de i föregående avsnitt nämnda ambulansföreskrifterna. Prehospital sjukvårdsledning och ledning av ambulanssjukvården utgår i stället ifrån förskrifter och allmänna råd (SOSFS 2013:22) om katastrofmedicinsk beredskap. Föreskrifterna ställer krav på att det ska finnas en särskild sjukvårdsledning som ska kunna verka på regional nivå samt i ett skadeområde, i ambulans- sjukvården och på vårdenheter. Den särskilda sjukvårdsledningen ska ha förmåga att administrativt leda sjukvårdsinsatser (sjukvårdsledare) och ha kompetens att göra medicinska prioriteringar och besluta om medicinska åtgärder (medicinskt ansvarig). Sjukvårdsledaren och den medicinskt ansvariga kan vara en och samma person. Vid sjukvårds- insatser i ett skadeområde ska den särskilda sjukvårdsledningen an- vända beteckningarna sjukvårdsledare och medicinskt ansvarig.24 Resonemang av betydelse för begreppet katastrof, katastrofmedicin och katastrofmedicinsk beredskap finns i avsnitt 4.1.2.Utredningen har också i avsnitt 4.2.2 redogjort för en del utmaningar vad avser de särskilda sjukvårdsledningen på i första hand regional nivå och sjuk- hus. Här förs ett vidare resonemang utifrån prehospitalt arbete, dvs. på skadeplats och inom ambulanssjukvården. fick Katastrofmedicinskt Centrum i i uppdrag av att ta fram en gemensam utbildning för särskild sjukvårdsledning i skadeområde, så kallad prehospital särskild sjuk- vårdsledning (PS). Utbildningen skulle även innefatta ett spridnings- koncept så att alla inom ambulanssjukvården skulle kunna delta i utbildning. Konceptet skulle användas vid miss- tänkt allvarlig händelse men även kunna fungera vid dagliga skadehän- 246 kap. 2–5 §§ föreskrifter och allmänna råd (SOSFS 2013:22) om katastrof- medicinsk beredskap. Prehospital akutsjukvård, sjuktransporter och samverkan med räddningstjänsten delser.25 Alla regioner arbetar utifrån PS-konceptet. Det finns 20 olika PS-fakulteter runt om landet som utbildar PS-användare i sin egen region.26 Konceptet får sägas vara väl etablerat. Det finns däremot ingen enhetlig lösning på den särskilda sjukvårdsledning som enligt ovan nämnda förskrifter ska finnas för ambulanssjukvården. Det är inte heller tydligt vad som avses med en särskild sjukvårds- ledning i ambulanssjukvården, kravet fanns inte i de ursprungliga föreskrifterna . Utredningen tolkar det dock som någon form av bakre ledning för ambulanssjukvården i regionen vilket vi återkommer till längre fram. Även om prehospital särskild sjukvårdsledning och PS-konceptet utgår ifrån den reglering som finns i föreskrifter om katastrofmedicinsk beredskap tillämpas den i vardagen vid mindre omfattande händelser med fler än en skadad, som en del av den ordi- narie prehospitala sjukvårdsorganisationen. Redan vid t.ex. en mindre trafikolycka med flera skadade etableras en prehospital sjukvårdsled- ning med rollerna medicinskt ansvarig och sjukvårdsledare. Behov av en bakre eller yttre ledning för prehospital akutsjukvård och ambulanssjukvård Bortsett från skade- och sjukdomsfall i hemmet27 är prehospitala akut- sjukvårdsinsatser sällan av den art att sjukvården är den enda berörda aktören. Ofta krävs samverkan på flera nivåer med t.ex. polis eller räddningstjänst i samband med en mer omfattande händelse. Sam- verkan på skade- eller olycksplats är en sådan nivå. Även arbete till- sammans med andra vårdgivares personal och ambulanser på skade- plats kräver samverkan. Historiskt har mycket av samverkan, när så varit möjligt, skett på själva skadeplatsen mellan polisinsatschef, räddningsledare och sjukvårdsledare. Vid mindre olyckor är så fort- farande fallet, det sker en direktsamverkan mellan närvarande poliser, räddningstjänstpersonal och sjukvårdspersonal. Beroende på händel- sens natur anpassar dock olika aktörer sin organisation efter de behov som uppstår för att åstadkomma en effektiv ledning av den egna orga- nisationen eller utifrån det egna ansvaret. Vid större eller mer om- 25Linköpings Universitet (2014): PS – Prehospital Sjukvårdsledning, ett nationellt koncept (). 26www.psconcept.se/om-ps, besökt . 27Ett skadefall i hemmet kan även kräva en polisiär insats om det t.ex. är orsakat av en annan person och det finns misstanke om brott. Prehospital akutsjukvård, sjuktransporter och samverkan med räddningstjänsten fattande händelser har t.ex. vissa aktörer valt att flytta en del av den yttre ledningsfunktionen längre bort från själva olycks- eller skade- platsen, bl.a. som en följd av de risker som finns eller kan finnas direkt på själva platsen. Till exempel befinner sig inte alltid polisinsats- chefen eller det yttre befälet vid händelsens centrum utan ersätts där av en ”platschef” medan polisinsatschefen har en lite mer tillbaka- dragen ledningsplats. Men ofta fortfarande på fältet. Detsamma gäl- ler ibland räddningstjänsten. Olika händelser leder till olika respons hos olika aktörer. Det är inte givet att alla händelser leder till lika omfattande insatser. Detta speglas i hur man väljer att vid den aktuella händelsen organisera sin ledning. En situation där polisen väljer att inleda en särskild händelse kan omfatta sjukvårdsbehov men inte nödvändigtvis av den omfatt- ning att en region upprättar en särskild sjukvårdsledning. Det finns i sådana situationer inte alltid en motpart på alla ledningsnivåer. Hälso- och sjukvården arbetar som beskrivits tidigare utifrån modellen med en regional och flera lokala särskilda sjukvårdsledningar vilket innebär prehospital sjukvårdsledning med en sjukvårdledare på skadeplats. Detta innebär i praktiken att det kan saknas en represen- tant för sjukvårdsfunktionen som kan samverka eller fatta medicinska inriktningsbeslut för det prehospitala arbetet vid en ledningsplats längre bort från själva skadeplatsen där polis och eventuellt räddnings- tjänst befinner sig. Det finns inte heller i alla situationer en etablerad särskild sjukvårdsledning vare sig på sjukhus eller på regional nivå. I praktiken innebär detta att situationer kan uppstå när alla prehos- pitala samverkans- och ledningsbehov läggs på sjukvårdsledaren på skadeplats utan bakre stöd om inte särskild sjukvårdsledning på sjuk- hus eller i regionen är etablerad. Det har inom hälso- och sjukvården identifierats ett behov av att snabbt kunna eskalera en ledningsförmåga samt fatta snabba beslut med bäring på just den prehospitala vårdens och ambu- lanssjukvårdens bedrivande. Flera regioner har för att hantera proble- men ovan skapat en funktion med ambulanschef i beredskap (ACIB) och/eller ett inre befäl (IB) som kunnat stötta dirigeringscentralen och enheterna på fältet. Det finns dock ingen enhetlighet i hur detta organiseras eller benämns. Inom ramen för SKR:s ambulans- forum har deltagarna däremot tagit initiativ till ett arbete för att se över ledningsfunktionerna för ambulanssjukvården. Prehospital akutsjukvård, sjuktransporter och samverkan med räddningstjänsten Utredningen kan konstatera att oavsett hur man väljer att orga- nisera sig är det viktigt att det ut vem som samverkar med vem och vilken funktion för ledning och samverkan som aktiveras när hos de olika aktörerna. Detta kompliceras ytterligare av att polisen, räddningstjänsten och sjukvården har olika regionala indelningar som innebär att man kan behöva förhålla sig till flera olika lösningar för respektive aktör, t.ex. kan en polisregion behöva hantera sjuk- vårdens val att organisera sig olika i olika regioner. Sjukvårdsinsatser i oländig terräng Vid räddningsinsatser i oländig terräng eller till sjöss blir skillnaderna i ledningsstrukturer också tydliga. Vid exempelvis fjällräddning med samtidig sjukvårdsinsats leds polisens fjällräddningsinsats av rädd- ningsledare vid en regionledningscentral och på plats finns en insats- ledare från fjällräddningen tillsammans med sin grupp av fjällräddare. Sjukvårdsinsatsen leds av ambulanspersonal (prehospital sjukvårds- ledare) antingen på olycksplatsen, eller på väg till närmast farbara upphämtningsplats.