sou · H9B310 · 2022-01-01 00:00:00 — Enligt konventionen ska dels varje stat se till att ett belopp till- handahålls för skadestånd, dels som ett andra steg en fond tillskapas med bidrag från samtliga konventionsstater om behov uppstår. Kon- ventionens ersättningsreglering beskrivs närmare i Atomansvarsutred- ningens betänkande (jfr avsnitt 3.3), där man bedömde att det utifrån då föreliggande förutsättningar inte fanns anledning för att tillträda konventionen (se SOU 2006:43, s. 98 ff. och 122 ff.). regleras anläggningshavarens ersättningsansvar i atomansvarig- hetslagen (1968:45). Enligt lagen gäller bl.a. följande. –Anläggningshavaren har ett strikt ansvar för atomskada, som i lagen definieras enbart utifrån skadeorsaken. Vad som är ersätt- Gällande och tidigare föreslagna regler om ersättning för radiologisk skada ningsgillt bestäms därutöver enligt allmänna skadeståndsrättsliga regler (se 1, 5, 11 och 13 §§). –Anläggningshavarens ersättningsansvar är för atomreaktorer vars syfte är att utvinna energi begränsat till 1 000 miljoner särskilda dragningsrätter (SDR), se 17 §. Detta motsvarar ganska exakt . För andra anläggningar samt för olyckor vid transport av atomsubstans gäller 300 miljoner SDR, respektive 10 miljoner SDR om det är obestrålat uran som hanteras eller trans- porteras. –Anläggningshavaren ska ha en ansvarsförsäkring som ska godkän- nas av regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer. En anläggningshavare som ställer betryggande säkerhet och visar att det är på tillfredsställande sätt sörjt för skaderegleringen kan dock befrias från försäkringsplikten (se 22 och 27 §§). Bägge upp- gifterna åligger enligt förordningen (1981:327) med förordnanden enligt atomansvarighetslagen (1968:45). –I den mån ersättning inte kan fås ut från ansvarsförsäkringen upp till det belopp som den ska täcka, så betalas ersättningen av staten. Om det belopp ansvarsförsäkringen täcker inte räcker till, så betalar staten ytterligare högst 125 miljoner SDR (se 28–31 §§). –Staten betalar också ersättning om anläggningshavarens ansvar preskriberats därför att talan om ersättning inte väckts från olyckan, förutsatt att skadan yppas från olyckan (se 32 §). 3.3Lagen om ansvar och ersättning vid radiologiska olyckor Genom lagen (2010:950) om ansvar och ersättning vid radiologiska olyckor (LRO) implementeras de ändringar i Paris- och Brysselkon- ventionerna som regleras tilläggsprotokoll. LRO ersätter den nu gällande atomansvarighetslagen, och träder i kraft den dag regeringen bestämmer. Avsikten är att det ska ske den dag tilläggs- protokollen träder i kraft. Enligt LRO gäller bl.a. följande: Gällande och tidigare föreslagna regler om ersättning för radiologisk skada –Ersättningsansvaret gäller radiologiska skador, som i 7 § defini- eras inte bara utifrån skadeorsaken utan även utifrån skadeverk- ningarna. –Anläggningshavaren har ett strikt och obegränsat skadestånds- ansvar (se 15, 26 och 27 §§). –Anläggningshavaren ska ställa säkerhet om anläggningen är en kärnkraftsreaktor i drift för att ut- vinna kärnenergi, och i annat fall . Regeringen kan besluta lägre belopp för lågriskanläggningar och transporter (se 30 och 31 §§). –Staten har en subsidiär betalningsskyldighet , för det fall och i den mån säkerheten inte kan utnyttjas. Skador som inte fullt ut ersätts med ianspråktagande av detta belopp ska ersättas av staten med bidrag av andra stater (se 42–45 §§). Lagens antagande föregicks av dels betänkande Översyn av atomansvaret (SOU 2006:43), dels Strål- säkerhetsutredningens delbetänkande Kärnkraft – nya reaktorer och ökat skadeståndsansvar (SOU 2009:88). Regeringens överväganden finns i propositionen Kärnkraften – ökat skadeståndsansvar (prop. 2009/10:173). 3.42011 års förslag till förordning om ansvar och ersättning vid radiologiska olyckor remitterade ett förslag till förordning i anslutning till LRO. Förslaget innehåller bland annat följande. –Det preciseras vilken ansvarsförsäkring och ytterligare säkerhet som reaktorinnehavare och övriga anläggningshavare ska ha för att finansiellt säkerställa ersättning upp till ansvarsbeloppet. –Det anges vilka myndigheter som ska pröva om säkerheterna är tillräckliga och utöva tillsyn över dem. Gällande och tidigare föreslagna regler om ersättning för radiologisk skada Förslaget kritiserades under remissbehandlingen för att det inte inne- höll ett system för skadereglering i händelse av en olycka, och för att ansvaret för prövning av och tillsyn över ställda säkerheter var splittrat på flera myndigheter. Förslaget har inte genomförts. 3.52020 års förslag till förordning om ansvar och ersättning vid radiologiska olyckor 3.5.1Sammanfattning av förslagets innehåll remitterade ett nytt förslag till för- ordning (dnr M2020/01052/R), trots att denna utredning pågick. Skälet till detta var att det fanns en möjlighet att tilläggsprotokollen kunde ratificeras redan till årsskiftet 2020/2021, vilket skulle ha med- fört ett behov av en förordning , innan utred- ningen hunnit redovisa sitt betänkande. I förslaget hänvisar man dock till utredningens arbete och lämnar avsiktligen en del frågor olösta i väntan på detta. Förslaget innehåller bland annat följande ändringar i förhållande till det tidigare förslaget. –Prövningen av frågor om ansvarsförsäkringar och kompletterande säkerheter flyttas från och Strålsäkerhetsmyn- digheten till som bereder och prövar frågan. Ärenden av principiell betydelse eller av särskild vikt prövas i stället av regeringen. –och får ett delat till- synsansvar. utövar tillsyn i frågor om ansvars- försäkringar, kompletterande säkerheter och tilläggssäkerheter. I remissvaren avseende förslaget till förordning tas upp en del frågor som ligger utanför kärnan i denna utrednings uppdrag, men som för- anleder förslag till författningsändringar inom ramen för den allmänna översyn av LRO som föreskrivs i direktiven. Dessa författ- ningsförslag motiveras i författningskommentaren. Remissinstans- erna anför sålunda bl.a. följande. Gällande och tidigare föreslagna regler om ersättning för radiologisk skada –I 3 § 2 LRO stämmer inte definitionen av kärnavfall med motsva- rande definition i , eftersom det inte anges som förutsättning för undantag att kärnavfallet har färdigställts (reached the final stage of fabrication) för att användas för de i punkten angivna ändamålen. –Det är oklart vad som avses med att en kärnkraftreaktor är ”i drift” i 30 § LRO. –Beslut om lägre belopp som ska täckas av säkerhet enligt 31 § LRO bör inte beslutas av regeringen utan av Strålsäkerhetsmyn- digheten, som även bör bemyndigas att meddela föreskrifter om lägre belopp som ska täckas av säkerhet. Cirka 150 transporter försäkras i och det är inte praktiskt att uppgiften att besluta om vilket belopp som ska täckas åligger regeringen. 3.6LRO:s förhållande till andra lagar på området Ersättningsansvaret enligt LRO åligger enligt lagens 15 § anlägg- ningshavaren, och omfattar radiologiska skador som orsakas av en radiologisk olycka i en kärnteknisk anläggning eller med kärnämne eller kärnavfall från en sådan anläggning. Anläggningshavare är enligt 8 § innehavaren av en kärnteknisk anläggning. Det är enligt 5 § lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet (kärn- tekniklagen) förbjudet att utan tillstånd enligt den lagen bedriva kärn- teknisk verksamhet. Sådan verksamhet definieras i lagen huvudsak- ligen som uppförande, innehav eller drift av kärnteknisk anläggning samt befattning med kärnämne eller kärnavfall. De båda lagarnas definitioner av kärnteknisk anläggning, kärn- ämne och kärnavfall är nästan identiska (se 2, 3 och 5 §§ LRO och 2§ kärntekniklagen). Lagarna förhåller sig därmed så till varandra att den som har ett ersättningsansvar enligt LRO också är skyldig att ha ett tillstånd enligt kärntekniklagen för den kärntekniska verksamhet som innehavet av den kärntekniska anläggningen innebär. Enligt 8 a § kärntekniklagen får regeringen meddela föreskrifter om att tillstånd till en kärnteknisk verksamhet ska förenas med de villkor som behövs för att säkerställa det ansvar och de skyldigheter som följer av atomansvarighetslagen. När LRO träder i kraft kom- mer paragrafen i stället att gälla den lagen. Regeringen har inte med- Gällande och tidigare föreslagna regler om ersättning för radiologisk skada delat någon sådan föreskrift, men enligt 20 § förordningen (1984:14) om kärnteknisk verksamhet prövar frågor om villkor enligt 8 a § kärntekniklagen. Ett krav på tillstånd för verksamhet med joniserande strålning gäller även enligt strålskyddslagen (2018:396). Det gäller dock enligt 6 kap. 4 § den lagen normalt inte för verksamheter som är tillstånds- pliktiga enligt kärntekniklagen. I centrum för utredningens uppdrag står uppgiften att utforma ett system för skadereglering vid radiologiska olyckor. För det ända- målet är det nödvändigt att beskriva de ersättningsgilla skador som en radiologisk olycka kan ge upphov till, vilka i lagen (2010:950) om ansvar och ersättning vid radiologiska olyckor (LRO) definieras som radiologiska skador. En sådan beskrivning ges i detta kapitel. Efter en inledande översiktlig orientering presenteras de olika skadetyperna, med utgångspunkt i 7 § LRO, där radiologiska skador definieras. Vissa ändringar i 7 § föreslås, i förtydligande syfte. Kapitlet innehåller också en analys av vissa anslutande frågor som rör rätten till ersättning för radiologisk skada. I utredningsdirektiven anges följande. Vid skaderegleringen kommer det även att uppstå gränsdragningsfrågor om vem som ansvarar för kostnader och åtgärder. Sjukvårdskostnader ersätts till stor del av offentliga medel och räddningstjänsten ansvarar för att förebygga och begränsa skador av olyckor, men anläggnings- havarens ersättningsansvar omfattar också rimliga åtgärder för att före- bygga skada, för att nämna några exempel. Finns det områden där det kan ske dubbelkompensation? Och hur är det med regressrätt i dessa sammanhang? Sådana förhållanden bör analyseras för att säkerställa en ändamålsenlig reglering. Det som ska analyseras är alltså dels gränsdragningsfrågor gällande ansvar för kostnader och åtgärder, dels dubbelkompensation, dels regressrätt. En nyhet med LRO jämfört med atomansvarighetslagen (1968:45) är att skadebegreppet omfattar kostnader för att återställa miljön och för åtgärder för att förebygga radiologiska skador. Det nödvändiggör en analys av vem som har skyldighet att vidta sådana åtgärder och vem som kan ha rätt till ersättning för dem. En fråga som liknar den om rätt till skadestånd för kostnader är frågan om Skillnaden är att kostnaden i sådana fall inte i sig utgör en radiologisk skada utan den består i skadeersättning som betalas av någon annan än den ersättningsskyldige. Sist i kapitlet behandlas frågan om det behövs ytterligare vägled- ning och riktlinjer för hur begreppet radiologisk skada ska tolkas. 4.2Allmänt om skador som en radiologisk olycka kan orsaka Bedömning: En radiologisk olycka kan ge upphov till omfatt- ande skador för vilka ersättningsansvaret vida överstiger det belopp som garanteras enligt konventionerna. Hur ersättnings- ansvaret skulle fördela sig på olika slags skador efter en olycka går inte att säga generellt, inte ens om skadorna orsakas av samma slags händelse. Olyckor i kärntekniska anläggningar klassas enligt INES-skalan, som () har utvecklat. Skalan är konstruerad så att varje steg är cirka tio gånger allvarligare än det föregående. Nivåerna i skalan går i stigande allvarlighetsgrad från 1 till 7 där nivå 1–3 kallas incidenter och nivå 4–7 olyckor. I den högsta nivån återfinns kärnkraftsolyckan i Tjernobyl i dåvarande Sovjet- unionen och kärnkraftsolyckan i Daiichi i . En allvarlig kärnkraftsolycka kan ge upphov till mycket omfatt- ande skador. Kostnaderna till följd av uppgår enligt den japanska regeringens beräkningar till 1 500 miljarder kro- nor, dvs. omkring 100 gånger så mycket som garanteras enligt kon- ventionerna. I det beloppet ingår visserligen kostnader som inte skulle ha varit ersättningsgilla enligt , men enbart kostnaderna för sanering till och med uppskattas till 250 mil- jarder kronor. Konsekvenserna av kärnkraftsolyckorna i Tjernobyl och Daiichi har utretts av bland andra FN:s vetenskap- liga strålningskommitté (UNSCEAR), () och IAEA1. 1Se UNSCEAR 1988 Report, Scientific : Exposures from the Chernobyl accident, Scientific : effects in man of high doses of radiation och Appendix: Acute radiation effects in victims of the Chernobyl nuclear power plant accident; UNSCEAR 2000 Regeringen beslutade om riktlinjer för de åtgärder som ska vidtas för att begränsa utsläpp vid svåra reaktorhaverier.2 Riktlinjerna innehåller utsläppsbegränsningar för cesium-134 och cesium-137 och ska beaktas i kärnkraftsreaktorers konstruktion. Händelser med ex- tremt låg sannolikhet behöver dock inte beaktas. I samband med att riktlinjerna beslutades installerades haverifilter i de svenska kärn- kraftverken. Om en olycka inträffar, kan ånga behöva släppas ut för att reaktorinneslutningen ska avlastas och inte riskera att gå sönder. Utsläppet sker då automatiskt via haverifiltret, som fångar upp av de radioaktiva ämnena, utom ädelgaser, i den ånga som släpps ut till omgivningen. Olyckor i kärntekniska anläggningar är ovanliga och det saknas därför i de flesta fall ett empiriskt underlag för att beräkna sannolik- heten för att de inträffar. I vissa fall kan de tekniska sannolikheterna för en olyckssekvens beräknas, men det innebär inte att den totala sannolikheten för att den olyckan ska inträffa kan bestämmas. All- varliga olyckor har berott på faktorer som inte ingår i en teknisk san- nolikhetsberäkning, t.ex. bristande säkerhetskultur, mänskligt felhand- lande eller tekniska fel som inte varit kända innan olyckan inträffat. Svenska kärnkraftsreaktorer är lättvattenreaktorer där vatten används som kylmedel och moderator. De kärnkraftsreaktorer som havererade i var också lättvattenreaktorer. En olycka av samma dignitet som i kan inte uteslutas i ett svenskt kärnkraftverk, t.ex. i form av en total härdsmälta med reaktortank- genomsmältning där utsläppet inte sker via haverifiltret. Report, Vol. II, Scientific : Exposures and effects of the Chernobyl accident; UNSCEAR 2001 Report, Scientific : Hereditary effects of radiation; UNSCEAR 2008 Report, Vol. II, Scientific : Health Effects due to radiation from the Chernobyl Accident; UNSCEAR 2013 Report, Vol. I, Scientific : Levels and Effects of Radiation Exposure to the Nuclear Accident after the 2011 Great Earthquake and ; : 2003–2005, Chernobyl’s Legacy: Health, Environmental and Socio-economic Impacts and Recommendations to the Governments of , ; “Environment”, Environ- mental Consequences of the Chernobyl Accident and their Remediation: Twenty Years of Experience; “Health”, Health Effects of the Chernobyl Accident and Special Health Care Programmes; WHO, Preliminary Dose Estimation from the Nuclear Accident after the 2011 Great East Earthquake and ; WHO, Health Risk Assessment from the Nuclear Accident after the 2011 Great East Earthquake and , Based on a Preliminary Dose Estimation; , The Daiichi Accident, Report by the Director General (2015); UNSCEAR, Developments since the 2013 UNSCEAR Report on the Levels and Effects of Radiation Exposure due to the Nuclear Accident Following the Great Earthquake and – A 2015 white paper to guide ’s future programme of work. 2Se t.ex. regeringens beslut , 2717/85, Dossié 8521. Hur ersättningsansvaret skulle fördela sig på olika slags skador efter en olycka går inte att säga generellt, inte ens om skadeorsaken är exakt samma slags händelse. För det första beror både skadornas omfattning och deras natur på kärnkraftverkets belägenhet. Det finns betydande skillnader mellan de tre svenska kärnkraftverken när det gäller antalet människor och verksamheter som kan påverkas. För det andra har vädret, framför allt vindriktning och nederbörd, stor betydelse för spridningen av radioaktiva ämnen. För det tredje har det betydelse vilka skyddsåtgärder som vidtas och hur framgångs- rika de är, bl.a. i vilken omfattning människor evakueras från drabbade områden. Däremot är det i viss utsträckning möjligt att efter en specifik olycka uppskatta omfattningen av ersättningsgilla skador och hur ersättningsansvaret kan tänkas fördela sig på olika skador. Detta har betydelse för frågan om medel ska reserveras därför att de medel som garanteras enligt konventionerna inte bedöms räcka till. Denna fråga behandlas i kapitel 6. 4.3Begreppet radiologisk skada enligt LRO 4.3.1Allmänt om definitionen i 7 § LRO Ersättningsansvaret enligt LRO gäller för radiologiska skador i en kärnteknisk anläggning eller med kärnämne eller kärnavfall från en sådan anläggning, med vissa undantag som rör transport av kärn- ämne och kärnavfall. Ett annat undantag från ansvaret är att det inte omfattar skador på själva den kärntekniska anläggningen, och inte heller skador på egendom som finns inom anläggningsområdet och som används eller avses att användas i anslutning till anläggningen. Begreppet radiologisk skada definieras i 7 § LRO (jfr arti- kel 1(a)(vii–x) i ): 7 § Med radiologisk skada avses i denna lag en skada som har orsakats av eller uppkommit till följd av en radiologisk olycka och är 1.en personskada eller sakskada, 2.en ekonomisk förlust som är en direkt följd av en personskada eller sakskada, 3.en inkomstförlust som inte omfattas av 1 eller 2 men till följd av en betydande försämring av miljön har orsakats av en skada på ett ekonomiskt intresse som är direkt knutet till miljön, och 4.en kostnad för att återställa miljön eller kompensera för förlorade miljövärden, om det är en miljöskada som inte är obetydlig och den eller de åtgärder som kostnaden avser har godkänts som rimliga av den myndighet som regeringen bestämmer. Med radiologisk skada avses också en kostnad för att, efter en radio- logisk olycka eller vid en allvarlig och överhängande fara för en sådan olycka, vidta rimliga åtgärder för att förebygga en skada som avses i första stycket 1, 2, 3 eller 4 och en skada till följd av sådana före- byggande åtgärder. Enligt 46 § LRO ska ersättning bestämmas med tillämpning av all- männa skadeståndsrättsliga regler, om inte annat följer av LRO. Enligt 1 kap. 1 § skadeståndslagen (1972:207) ska i den lagen med- delade bestämmelser om skadestånd tillämpas om inte annat är sär- skilt föreskrivet eller föranleds av avtal eller regler om skadestånd i avtalsförhållanden. Enligt artikel 1(a)(vii) i omfattar skadebegrep- pet andra skadetyper än person- och sakskada endast i den utsträck- ning som bestäms i den behöriga domstolens lag. Det betyder inte att en konventionsstat har rätt att exkludera någon av skadetyperna, men staterna är för dessa skadetyper fria att bestämma skadeståndets form och omfattning (”nature, form and extent”, se p. 56 i Exposé des motifs3). 4.3.2Personskada (7 § första stycket 1) Definition och ersättningens beräkning Omfattningen av rätten till skadestånd för personskada bestäms av den behöriga domstolens lag (se Exposé des motifs till arti- kel 1(a)(vii) i , p. Någon definition av be- greppet personskada finns varken i LRO eller i skadeståndslagen. 3För en beskrivning av konventionerna och Exposé des motifs, se kapitel 3. Tolkningen av begreppet bygger i stället på förarbeten och praxis inom skadeståndsrättens område.4 Till personskada räknas såväl kroppsliga som psykiska defekttill- stånd, vare sig de har framkallats genom fysiska medel eller på annat sätt. En kroppsskada kan vara förenad med psykiska effekter av olika slag, t.ex. chocktillstånd, men sådana effekter kan också uppkomma utan att den drabbade själv lider kroppsskada. Exempel utgör sådan personskada, främst psykiska besvär, som har åsamkats någon som stod den avlidne särskilt nära när personskada lett till döden. Till kroppsliga defekttillstånd som utgör personskada räknas direkta skador på kroppens organism: ett brutet ben, en krossad fot, köttsår i mjukdelar av kroppen, förlust av inre organ eller kropps- substans i övrigt, inre blödningar, hjärnskakning, inre sjukdomstill- stånd, förgiftning etc. Skadan kan ha framkallats genom direkta fysiska medel, men också genom t.ex. förgiftning, frätning eller strålning. Även fysisk smärta utgör personskada. Leder den direkta skadan eller till döden är detta också att anse som en personskada. Psykiska defekttillstånd kan bestå i chockverkan av en viss hän- delse men också i efterföljande traumatiska neuroser. Besvären bör bedömas som personskada endast om en medicinskt påvisbar effekt föreligger. I förarbetena har det framhållits att det inte är tillräckligt med sådana allmänna känsloyttringar som är en normal följd av en skadeståndsgrundande handling, såsom den naturliga vrede, rädsla, oro eller sorg som vanligen upplevs i samband med en skadegörande handling. En medicinskt påvisbar effekt kan visa sig i att den som drabbats blir sjukskriven. Den kan också styrkas genom läkarintyg eller på annat sätt. Beräkning av skadestånd för personskada Skadestånd för personskada enligt LRO beräknas enligt skadestånds- lagen. Skadestånd till den som har tillfogats personskada omfattar enligt 5 kap. 1 § skadeståndslagen ersättning för 4Se beträffande redogörelsen nedan och , Skadeståndslagen En kom- mentar, avsnitt 5.1.3, , . –sjukvårdskostnad och andra kostnader för den skadelidande, in- begripet skälig kompensation till den som står den skadelidande särskilt nära, –fysiskt och psykiskt lidande av övergående natur (sveda och värk) eller av bestående art (lyte eller annat stadigvarande men) samt särskilda olägenheter till följd av skadan. Ersättning för inkomstförlust motsvarar skillnaden mellan den in- komst som den skadelidande skulle ha kunnat uppbära, om han inte hade skadats, och den inkomst som han trots skadan har eller borde ha uppnått eller som han kan beräknas komma att uppnå. Med inkomstförlust likställs intrång i näringsverksamhet. Med inkomst likställs värdet av hushållsarbete i hemmet. Ersättning för framtida inkomstförlust eller förlust av underhåll fastställes enligt 5 kap. 4 § skadeståndslagen i form av livränta eller engångsbelopp eller som livränta jämte engångsbelopp. Det kan ta åtskilliga år att avgöra vilken ersättning som ska utgå för en personskada. Först när stationärt tillstånd har uppnåtts efter behandling och rehabilitering kan den framtida arbetsförmågan be- dömas. Försäkringsbolag avsätter, när en skada har anmälts, medel för framtida utbetalningar (s.k. reservsättning). Beräkning av skadestånd för personskada som lett till döden Har personskada lett till döden, ska enligt 5 kap. 2 § skadestånds- lagen ersättning betalas för –begravningskostnad och, i skälig omfattning, annan kostnad till följd av dödsfallet, –förlust av underhåll, –personskada som till följd av dödsfallet åsamkats någon som stod den avlidne särskilt nära. Vid bestämmande av ersättning för inkomstförlust eller förlust av underhåll avräknas enligt 5 kap. 3 § skadeståndslagen förmån som den skadelidande med anledning av förlusten har rätt till i form av –ersättning enligt socialförsäkringsbalken eller någon annan likartad förmån, –pension eller annan periodisk ersättning eller sjuklön, om för- månen betalas av en arbetsgivare eller på grund av en försäkring som är en anställningsförmån. Sedan frågan om ersättning för personskada eller dödsfall har avgjorts slutligt genom avtal eller dom, kan enligt 5 kap. 5 § skadeståndslagen ersättningsfrågan omprövas, om förhållanden som enligt 5 kap. skade- ståndslagen låg till grund för ersättningen har ändrats väsentligt. Personskador som kan uppkomma vid en radiologisk olycka Bedömning: Även vid en mycket allvarlig olycka med härdsmälta och reaktortankgenomsmältning kan akuta strålskador sannolikt uteslutas om utsläppen går genom fungerande haverifilter. Hälso- effekter på (stokastiska hälsoeffekter) kan uppkomma vid en sådan olycka, men det är mycket osannolikt att en ökad cancerincidens kan detekteras på populationsnivå. Om en olycka av det värsta slaget skulle inträffa, så kan akuta strålskador inträffa.