sou · H9B3100 · 2022-01-01 00:00:00 — Tillämpningsområdet för regleringen är begränsat till de fall mål- säganden gör anspråk på penningmedel som härrör från brottet och en däremot svarande brottsvinst förverkas antingen på grund av det brott som gärningsmannen har utfört mot målsäganden eller på grund av ett efterföljande brott som innefattar befattning med egen- domen (typiskt sett penningtvättsbrott). Målsäganden har alltså inte rätt till ersättning ur penningmedel som förverkas i samband med något annat brott som hanteras i målet och inte heller ur penning- medel som förverkats genom utvidgat förverkande. Detta följer redan av att det ska finnas en tydlig koppling mellan de medel som förverkas och den ekonomiska skada som målsäganden lidit till följd av brottet, dvs. att brottsvinsten som förverkas motsvarar (”däremot svarande”) det enskilda anspråket. Målsägandens möjlighet till ut- betalning från staten ur förverkade medel är alltså begränsad till penningmedel som förverkats genom ordinärt förverkande av brotts- vinster. Sedan domen fått laga kraft ska det skadestånd som rätten har fastställt i domen betalas ut till målsäganden via staten ur förverkade medel. I det ledet ska det inte ske någon ny prövning av beloppets storlek utan det är fråga om en verkställighet motsvarande det belopp som domstolen har fastställt i domen. På samma sätt som vid verkställighet av andra föremål som varit beslagtagna är det Polis- myndigheten har att tillse att medlen kommer målsäganden till del. Om egendom har säkrats genom kvarstad verkställs domen genom Kronofogden på samma sätt som enligt gällande rätt. För att målsäganden ska ha framställt ett anspråk på penning- medel på det sätt som krävs enligt paragrafen är det tillräckligt att ett anspråk framställs under rättegången. Det ska alltså inte vara en förutsättning för att rättens ska besluta enligt paragrafen att målsäganden för en talan om skadestånd eller bättre rätt till penningmedlen. Det som rätten ska pröva är inte målsägandens rätt i förhållande till den ersättningsskyldige, utan målsägandens rätt i förhållande till staten avseende de förverkade medlen. Målsäganden kan emellertid föra t.ex. en skadeståndstalan som hen gör anspråk på penningmedlen (och den kan föras såväl i samma rätte- gång som i en senare rättegång). Det förhållandet att målsäganden gör anspråk på förverkade medel enligt denna paragraf påverkar överhuvudtaget inte dennes möjlighet att föra talan mot den ersätt- ningsskyldige. I den mån målsäganden erhåller medel med stöd av paragrafen ska emellertid – och naturligtvis – målsäganden i motsva- rande utsträckning anses ha fått sin skada ersatt eller sin rätt till- godosedd. Om detta behövs emellertid ingen särskild reglering. Om en målsägande i efterhand framställer anspråk på ersättning ur förverkade medel får anspråket prövas av Justitiekanslern enligt samma ordning som tidigare gällt enligt 36 kap. 17 § (den grundläggande regleringen finns i 20 §; se kommentaren till den paragrafen). Om det finns flera målsägande som gör anspråk på de förverkade medlen kan situationen lösas på samma sätt som beskrivits ovan så länge samtliga målsägandes egendom fortfarande kan identifieras. Om det finns konkurrens mellan målsägandena om de förverkade medlen – t.ex. i en situation där ett stort antal målsäganden har satt in medel på ett och samma konto men den samlade behållningen vid förverkandebeslutet inte räcker till dem alla – bör situationen lösas i enlighet med gällande rätt, dvs. genom tillämpning av den allmänna princip som kommit till uttryck i bl.a. 1 § förmånsrättslagen (1970:979). Bestämmelsen innebär att var och en av målsägandena får betalt i förhållande till sin fordring. Om värdet av förverkad egendom har tagits i anspråk för att gottgöra någon eller några mål- sägande som framställt sina krav före de övriga så att de förverkade medlen har tagit slut är de efterföljande målsägandena hänvisade till att i vanlig ordning väcka talan om skadestånd mot den skadestånds- skyldige (se prop. 1986/87:6 s. 40). Även denna ordning är alltså densamma som enligt gällande rätt. Övervägandena finns i avsnitt 6.4.2. Tredje mans rätt i mål där egendom begärs förverkad Om någon som inte är part i en rättegång (tredje man) gör gällande rätt till egendom som begärs förverkad får denne inträda i rättegången om dom- stolen tillåter det. Paragrafen, som saknar motsvarighet i nuvarande 36 kap., innehåller en grundläggande regel om att en tredje man – som gör gällande rätt till egendom som begärs förverkad – får inträda i rättegången om domstolen tillåter det. De närmare förutsättningarna för att inträda regleras i 22 §. I grunden är regleringen emellertid fakultativ: också om förutsättningarna för inträde är uppfyllda råder rätten över frågan. Normalt finns emellertid ingen anledning att inte tillåta tredje man att inträda i rättegången. I regel är det en fördel för alla inblandade om tredje mans påståenden kommer med vid bedömningen av förver- kandefrågan och slipper hanteras (enbart) i efterhand. Om tredje man tillåts inträda ges hen en möjlighet att framföra sina argument om varför egendomen tillhör honom eller henne och föra in bevisning. Den tredje mannen kan emellertid inte självstän- digt överklaga domen. Om rätten hörsammar den tredje mannens invändningar, så innebär det inte att den tredje mannen kan få det fastställt att hen är egendomens ägare. Det en tredje man kan åstad- komma genom att inträda i rättegången är att hindra att egendomen förverkas från den person som förverkandeyrkandet riktas mot (jfr 14–15 §§), dvs. att förverkandeyrkandet avslås. Tredje mans inträde innebär alltså inte att någon prövning av dennes anspråk på egen- domen ska göras. I princip innebär ett inträde att tredje man får en ställning som ordinär intervenient (även om det i strikt mening inte är fråga om intervention i mening). Övervägandena finns i avsnitt 4.10.3. Tredje man som med stöd av 22 § vill inträda i en rättegång ska ansöka om det hos rätten. Tredje man får delta i rättegången endast om hen visar sannolika skäl för sitt påstående om rätt till den egendom som begärs förverkad. Innan domstolen fattar beslut i frågan om tredje mans inträde i rätte- gången ska parterna höras över ansökan. Rätten får hålla förhandling med parterna och sökanden i frågan. I paragrafen, som saknar motsvarighet i nuvarande 36 kap., regleras vissa frågor som gäller tredje mans rätt till inträde i en rättsprocess där egendom som gäller förverkande av egendom som tredje man menar sig äga. Bl.a. regleras förutsättningar för ett sådant inträde. Av bestämmelsen följer till att börja med att en tredje man som vill inträda i en rättegång ska ansöka om det hos rätten. Av bestämmelsen följer vidare att tredje man inte har en ovill- korlig rätt att träda in i processen utan detta får enbart ske om hen visar sannolika skäl för sitt påstående. Vad som närmare ska krävas för att rätten ska tillåta tredje man att delta i processen överlämnas till rättstillämpningen, men som regel bör någon form av bevisning i form av kvitto, avtal eller liknande kunna förevisas som talar för tredje mans påstående. Sannolika skäl för att tredje man äger den egendom som begärs förverkad bör också kunna uppnås genom att tredje man lämnar konkreta uppgifter om ett vittne som kan berätta om äganderättsförhållandena. Det ska i så fall vara möjligt att höra vittnet i rättegången. Ett blankt påstående om äganderätt eller upp- gifter om ett vittne som inte låter sig höras bör inte vara tillräckligt för att tredje man ska tillåtas att inträda i processen. Övervägandena finns i avsnitt 4.10.3. Om tredje man väcker talan om bättre rätt till egendom när det redan pågår en rättegång om egendomens förverkande ska denna fråga inte handläggas i samma rättegång som förverkandefrågan. Om det finns särskilda skäl för att handlägga tredje mans talan om bättre rätt i samma rättegång som brottmålet får dock domstolen tillåta att rättegångarna handläggs gemensamt. I paragrafen, som saknar motsvarighet i nuvarande 36 kap., anges hur rätten ska hantera situationen att en talan om bättre rätt till egen- domen väcks som rättegången om egendomens för- verkande pågår. Av paragrafen följer att en sådan talan normalt inte ska handläggas gemensamt med det mål i vilket förverkandetalan prövas, men att så får ske om det finns särskilda skäl för det. Utgångspunkten för regleringen är att förverkandetalan ska prö- vas separat – eventuellt med tillämpning av reglerna om tredje mans inträde i processen – och att tredje man därefter, om egendomen förverkas, har en möjlighet att väcka talan mot staten angående sin rätt till egendomen (jfr kommentaren till 25 §). Sådana särskilda skäl som omtalas i andra stycket kan t.ex. vara att påtagliga processekonomiska vinster vinns med en gemensam handläggning. Så kan vara fallet exempelvis om förverkandesvaran- den inte gör anspråk på egendomen och alltså skulle medge en talan om bättre rätt. Ett sådant medgivande saknar dock sakrättslig verkan och har alltså ingen betydelse för prövningen av förverkande- yrkandet. Att möjligheten till gemensam handläggning endast bör ske i undantagssituationer har sin förklaring i att det torde för- svåra prövningen av såväl förverkandefrågan som tredje mans an- språk på egendomen att hantera frågorna i en gemensam hand- läggning. Övervägandena finns i avsnitt 4.10.3. Om egendom förverkas trots att tredje man har påstått att egendomen till- hör honom eller henne ska domstolen, om det finns skäl för det, förelägga tredje man att senast inom den tid då domen får överklagas väcka talan om saken mot staten. Om inte tredje man följer föreläggandet, har denne förlorat sin rätt mot staten avseende egendomen eller egendomens värde. Paragrafen saknar motsvarighet i nuvarande 36 kap. och utformad med 4 kap. 20 § utsökningsbalken som förebild. Om förverkande sker i fall där tredje man har påstått rätt till egendomen ska dom- stolen förelägga hen att väcka talan mot staten. En sådan talan ska väckas inom den överklagandefrist som gäller. Av andra stycket följer att tredje man förlorar sin rätt att gent- emot staten göra anspråk på den förverkade egendomen om hen inte väcker talan enligt föreläggandet. Eftersom förverkad egendom inte bör säljas innan fristen enligt denna paragraf gått till ända finns det inte någon regel motsvarande den som finns i 4 kap. 21 § utsök- ningsbalken om att tredje man kan ha rätt till influtna medel om lös egendom har sålts eller utmätt fordran drivits in. Övervägandena finns i avsnitt 4.10.3. Ett företag ska åläggas företagsbot för brott, om det för brottet är före- skrivet strängare straff än penningböter och brottet har begåtts i utöv- ningen av 2.sådan offentlig verksamhet som kan jämställas med näringsverksam- het, eller 3.annan verksamhet som ett företag bedriver, om brottet har varit ägnat att leda till en ekonomisk fördel för företaget. För att företaget ska åläggas företagsbot krävs också 1.att företaget inte har gjort vad som skäligen kunnat krävas för att förebygga brottet, eller 2.att brottet har begåtts av a.en person med ledande ställning i företaget, grundad på befogenhet att företräda företaget eller att fatta beslut på dess vägnar, eller b.en person som annars haft ett särskilt ansvar för tillsyn eller kon- troll i verksamheten. avses enskilda näringsidkare och juridiska personer. Första stycket gäller inte, om brottet varit riktat mot företaget. Paragrafen motsvarar nuvarande 36 kap. 7 §. Regleringen har ändrats endast såtillvida att angivandet av att företagsbot åläggs på yrkande av allmän åklagare har tagits bort till följd av den generella reglering som vi föreslår i 31 § och av vilken det framgår att företagsbot prövas efter talan mot den som saken gäller. Ändringen innebär ingen skill- nad i sak. Övervägandena finns i avsnitt 4.11.4. När ett företag åläggs företagsbot för flera brott, ska rätten bestämma en gemensam företagsbot för den samlade brottsligheten. Vid fastställandet av företagsbotens storlek ska det först bestämmas ett sanktionsvärde om lägst och högst . Sanktionsvärdet ska bestämmas med utgångspunkt i straffvärdet för den samlade brottsligheten. Särskild hänsyn ska tas till den skada eller fara som brottsligheten inneburit samt till brottslighetens förhållande till verksam- heten. Det ska också tas skälig hänsyn till om företaget har ålagts att betala företagsbot. Om inte annat följer av 9 eller 10 §, ska företagsboten fastställas till ett belopp som motsvarar sanktionsvärdet. Paragrafen motsvarar nuvarande 36 kap. 8 §. Någon ändring av bestämmelsen görs inte. Övervägandena finns i avsnitt 4.11.8. Om sanktionsvärdet uppgår till , ska företagsboten för ett större företag sättas högre än vad som följer av 8 § (förhöjd före- tagsbot). Den förhöjda företagsboten ska fastställas till ett belopp som är befogat med hänsyn till företagets finansiella ställning. En förhöjd före- tagsbot får dock högst bestämmas till ett belopp som motsvarar femtio gånger sanktionsvärdet. Med större företag avses enskilda näringsidkare och juridiska personer som motsvarar de kriterier som anges i 1 kap. 3 § första stycket 4 årsredo- visningslagen (1995:1554). Bestämmelserna i denna paragraf gäller inte staten, kommuner eller regioner. Paragrafen motsvarar nuvarande 36 kap. 9 §. Någon ändring av be- stämmelsen görs inte. Övervägandena finns i avsnitt 4.11.8. En företagsbot får sättas lägre än vad som borde ha skett med tillämpning av 8 och 9 §§, om 1.brottet medför annan betalningsskyldighet eller särskild rättsverkan för företaget och den samlade reaktionen på brottsligheten skulle bli oproportionerligt sträng, 2.företagets ägare eller innehavare döms till påföljd för brottet och den samlade reaktionen på brottsligheten skulle bli oproportionerligt sträng för honom eller henne, 3.företaget efter förmåga har försökt förebygga, avhjälpa eller begränsa de skadliga verkningarna av brottet, 4.företaget frivilligt har angett brottet, eller 5.det annars finns särskilda skäl för jämkning. Om det är särskilt påkallat med hänsyn till något förhållande som avses i första stycket får företagsboten efterges. Paragrafen motsvarar nuvarande 36 kap. 10 §. Någon ändring av bestämmelsen görs inte. Övervägandena finns i avsnitt 4.11.8. Om ett brott som kan föranleda talan om företagsbot 1.har begåtts av oaktsamhet, och 2.inte kan antas föranleda annan påföljd än böter får brottet åtalas av åklagare endast om åtal är påkallat från allmän syn- punkt. Paragrafen motsvarar nuvarande 36 kap. 10 a §. Någon ändring av bestämmelsen görs inte. Övervägandena finns i avsnitt 4.11.8. Förverkad egendom och företagsbot tillfaller staten, om inte annat följer av ett beslut enligt 21 §. Paragrafen motsvarar i princip nuvarande 36 kap. 17 § första stycket, men utan den reservation som där finns. Reservationen om att för- verkad egendom och företagsbot tillfaller staten – om ej annat är föreskrivet – har tagits bort som en följd av införandet av 13 §. I stället erinras i bestämmelsen om vad som kan följa av ett beslut enligt 21 §, dvs. att målsäganden kan har rätt till förverkade penning- medel. Övervägandena finns i avsnitt 4.11.3. Frågan om egendom ska förverkas eller företagsbot dömas ut prövas efter talan mot den som saken gäller, om inte annat följer av 3 kap. lagen (2023:000) om rättegången i vissa fall vid förverkande och företagsbot. Paragrafen anger att frågor om förverkande och företagsbot prövas efter talan mot den som saken gäller. Av paragrafen följer att åkla- gare ska framställa yrkande om förverkande respektive företagsbot och att frågorna inte ska prövas självmant (ex officio) av rätten. Fort- farande ska gälla att rätten genom frågor och påpekanden ska söka klargöra om viss egendom begärs förverkad om saken är oklar. Precis som i övriga straffprocessuella fråga är frågan indispositiv. Rätten ska alltså pröva åklagarens yrkande i sak även om yrkandet medges. I paragrafen erinras om att prövning i annan form i vissa fall kan ske enlig 3 kap. lagen (2023:000) om rättegången i vissa fall vid förver- kande och företagsbot (bl.a. genom att åklagare fattar beslut om förverkande). Övervägandena finns i avsnitt 4.11.4. En begäran om att egendom ska förverkas eller företagsbot dömas ut hand- läggs antingen inom ramen för en rättegång om ansvar för brott eller som en särskild talan i en egen rättegång. Om talan om förverkande eller företagsbot riktas mot någon som är tilltalad för brott sker handläggningen enligt de regler som gäller för brottmålet. I annat fall handläggs frågan som en särskild talan enligt lagen (2023:000) om rättegången i vissa fall vid förverkande och företagsbot. Paragrafen innehåller en upplysning om att en förverkandetalan kan handläggas antingen med åtalet för det brott som talan stöds på eller i en egen rättegång. Övervägandena finns i avsnitt 4.11.5. Om brott har begåtts av någon som inte fyllt eller som handlat under påverkan av en allvarlig psykisk störning får rätten besluta om annan särskild rättsverkan av brott än brottsvinstförverkande endast om och i den mån det med hänsyn till personens psykiska tillstånd, gärningens beskaf- fenhet och omständigheterna i övrigt kan anses skäligt. Paragrafen har sin motsvarighet i nuvarande 13 §. Till skillnad från den nuvarande regleringen får förverkande av brottsvinster ske från en sådan person som nämns i paragrafen oberoende av de särskilda villkor som anges (endast om och i den mån det med hänsyn till hens psykiska tillstånd, gärningens beskaffenhet och omständigheterna i övrigt kan anses skäligt). Liksom tidigare gäller de särskilda villkor som anges för att rätten ska få besluta om annan särskild rättsverkan av brott. Paragrafen innebär alltså att förverkande av brottsvinster fort- sättningsvis ska ske utan särskilda inskränkningar även om brotts- vinstförverkandet bygger på ett brott som begåtts av någon som var yngre än eller som handlade under påverkan av en allvarlig psykisk störning. Ändringen bygger på den grundläggande tanken att brott inte ska löna sig. Det förhållandet att vissa personer inte kan dömas till ansvar eller ska särbehandlas vid påföljdsvalet ska allt- så som utgångspunkt inte påverka bedömningen av om förverkande av brottsvinster ska ske. Övervägandena finns i avsnitt 4.11.6. Om det på grund av att den tilltalade avlidit eller att åtalspreskription har inträtt är möjligt att döma ut påföljd, får på grund av brottet 1.egendom förverkas enligt 1, 8 eller 9 §, 2.åtgärd föreskrivas till förebyggande av missbruk, eller endast om stämning i ett mål om detta har delgetts från det att brottet begicks. En talan om förverkande enligt 1 eller 8 § får dock alltid prövas om stämning angående detta har delgetts från dödsfallet eller den tidpunkt vid vilken preskription inträdde. Paragrafen motsvarar nuvarande 36 kap. 14 §. Vissa redaktionella ändringar har gjorts för att göra bestämmelsen enklare att läsa Änd- ringarna innebär inte någon ändring i sak. Det kan finnas skäl att framhålla att regleringen i andra stycket och i den del den avser fall av åtalspreskription syftar till att säker- ställa att det efter preskriptionstidens utgång finns utrymme för att hinna använda den form av förenklad delgivning som kan användas vid en talan om förverkande, men inte i ett brottmål. Övervägandena finns i avsnitt 4.11.7. Det som har föreskrivits i lag eller författning om särskild rättsverkan av att någon döms till straff ska gälla även då annan påföljd som nämns i 1 kap. 3 § döms ut. När första stycket tillämpas ska villkorlig dom och skyddstillsyn samt, om inte annat beslutas i domen, överlämnande till särskild vård anses lika med fängelse. Om det beslutas i domen ska skyddstillsyn och överläm- nande till särskild vård anses motsvara fängelse . Paragrafen motsvarar nuvarande 36 kap. 11 §. Paragrafen har ändrats endast i redaktionellt hänseende. Övervägandena finns i avsnitt 4.11.8. Om det är en förutsättning för särskild rättsverkan som kan följa på ett brott, att någon dömts till påföljd, får rätten, om påföljd för brottet efter- ges, ändå besluta om sådan rättsverkan om omständigheterna i målet talar för det. Paragrafen motsvarar nuvarande 36 kap. 12 §. Paragrafen har ändrats endast i redaktionellt hänseende. Övervägandena finns i avsnitt 4.11.8. Beslut om förverkande, om åtgärd till förebyggande av missbruk eller om företagsbot förfaller, om beslutet inte har verkställts från att det fick laga kraft. Paragrafen motsvarar nuvarande 36 kap. 15 §. Någon ändring i para- grafen har inte gjorts. Övervägandena finns i avsnitt 4.11.8. 13.4Förslaget till lag om ändring i jordabalken 12 kap. 65 § Den som begär, träffar avtal om eller tar emot en särskild ersättning för att upplåta en bostadslägenhet eller för att överlåta hyres- rätten till en sådan lägenhet, döms till fängelse i högst . Om brottet är ringa, döms till böter eller fängelse . Om brottet är grovt, döms till fängelse i lägst och högst . Vid bedömningen av om brottet är grovt ska det särskilt beaktas om gärningen har avsett betydande värde eller har utgjort ett led i en verk- samhet som bedrivits yrkesmässigt eller i större omfattning eller om gär- ningsmannen använt en urkund eller något annat vars brukande är straffbart enligt 14 eller 15 kap. eller lämnat osann uppgift inför myn- dighet. Det ska även särskilt beaktas om gärningsmannen i avsevärd ut- sträckning har missbrukat sin ställning som ägare eller förvaltare av en fastighet. Ett avtalsvillkor om särskild ersättning är ogiltigt. Den som har tagit emot en särskild ersättning är skyldig att lämna till- baka det han eller hon har tagit emot. Det gäller dock inte om det enligt 12 kap. 65 b § utgör brott att lämna ersättningen. Paragrafen har ändrats endast på så vis att det har lagts till att den som har tagit emot ersättning för ett hyreskontrakt inte behöver lämna tillbaka ersättningen om det utgör ett brott att lämna ersättningen enligt 12 kap. 65 b §. För att tydliggöra att det nya undantaget bara avser skyldigheten att lämna tillbaka ersättningen har de båda men- ingarna brutits ut till ett nytt fjärde stycke. Ändringen är föranledd av att det 2019 gjordes straffbart att köpa hyreskontrakt (att sälja hyres- kontrakt var redan straffbart ). Förevarande bestäm- melse ändrades inte i samband med det nämnda lagstiftningsärendet, vilket fått den konsekvensen att brottsvinsten enbart kunnat för- verkas från säljaren av ett hyreskontrakt, men inte från köparen. Genom ändringen ska köparen av ett hyreskontrakt inte få tillbaka ersättningen i de fall det utgjort ett brott att betala den. I ringa fall, vilket alltså inte är straffbart enligt 12 kap. 65 b §, ska ersättningen fortfarande betalas tillbaka till köparen. Överväganden finns i avsnitt 9.6. 13.5Förslaget om lag om ändring i Den myndighet som förvarar avfall som skäligen kan antas bli förverkat enligt 36 kap. och har tagits i beslag enligt 27 kap. rättegångs- balken får 1.omedelbart låta sälja avfallet, om det finns en risk för att avfallet blir förstört under förvaringen, förvaringen är förenad med alltför stora kost- nader eller det finns andra särskilda skäl, och 2.förstöra avfallet, om det inte kan säljas eller om det kan antas komma till brottslig användning eller på annat sätt är olämpligt för försäljning. Paragrafen har ändrats enbart genom att den hänvisning som tidigare fanns till förverkandebestämmelsen i 12 kap. § 12 § har ändrats till 36 kap. . Ändringen är föranledd av att för- verkandebestämmelsen i tas bort och är inte avsedd att innebära någon ändring i sak. Överväganden finns i avsnitt 9.4–9.5. 13.6Förslaget till lag om ändring i lagen (1958:205) om förverkande av alkohol m.m.