sou · H9B310 · 2022-01-01 00:00:00 — Strålmätning är en central del i han- teringen och organisationen för strålningsmätning behöver beman- nas med lokala, regionala och nationella organisa- tioner. Detta genererar även kostnader för skyddsutrustning, fordon och kompletterande mätutrustning. Fältpersonal och fordon behöver saneras. Vissa av dessa myndighetskostnader bör kunna vara ersättnings- gilla radiologiska skador, förutsatt att kostnaden verkligen uppkom- mit som en följd av åtgärderna. Se vidare avsnitt 4.4.3 angående myndigheters rätt till ersättning. En evakuering kan väntas leda till stora kostnader inte bara för myndigheterna utan även för de personer som inte kan använda sina hem, bedriva verksamhet eller arbeta som vanligt. Detta slags kost- nader bör kunna bedömas som kostnader till följd av den förebygg- ande åtgärden evakuering, och – i den mån de inte faller under någon av punkterna i första stycket – vara ersättningsgilla enligt 7 § andra stycket LRO. 4.4Gränsdragning gällande ansvar för åtgärder och kostnader Vem som ansvarar för att utföra eller bekosta en åtgärd har betydelse för skaderegleringen främst på det sättet att det kan vara avgörande för om kostnaderna för åtgärden är ersättningsgilla. En förutsättning för att kostnaderna för åtgärden ska kunna utgöra en radiologisk skada är att åtgärden av myndighet godkänts som rimlig, och en åtgärd som den skadelidande är skyldig att utföra bör vara rimlig. De skadetyper som berörs i detta sammanhang är de som inte är kopp- lade till person- eller sakskada eller består i en sådan ren förmögen- hetsskada i form av inkomstförlust som ersätts enligt LRO. Det är alltså fråga om kostnader för återställande av miljön och för före- byggande av skador. Åtgärder för förebyggande av skador, såsom evakuering, utdel- ning av jodtabletter, information till allmänheten och liknande åligger inom ramen för räddningstjänsten enligt 4 kap. 6 § lagen om skydd mot olyckor. Efter vissa slags radiologiska olyckor åligger räddningstjänsten dock i stället kommunen. Även åtgärder för åter- ställande av miljön åligger , enligt 4 kap. 8 § samma lag, men endast i den utsträckning det är motiverat med hänsyn till följ- derna av utsläppet, det hotade intressets vikt, kostnaderna för in- satsen och omständigheterna i övrigt. Även anläggningshavaren har ett ansvar för sanering. Förhållandet till återställandeansvar för verksam- hetsutövare behandlas under en särskild rubrik. En särskild, anslutande fråga är att det krävs särskilt lagstöd för skadeståndsskyldighet i förhållande till åtgärder som en myndighet är skyldig att utföra. Sist i avsnittet behandlas frågan om vem som kan ha rätt till ersätt- ning för åtgärder. När skadan består av en kostnad för återställande av värden som normalt inte tillhör någon, är det inte självklart vem som ska ha rätt till ersättning. 4.4.2Vem är skyldig att vidta förebyggande åtgärder? Bedömning: Skyldigheten att vidta åtgärder för att förebygga en radiologisk skada i den mening som avses i LRO åligger normalt . Skyldigheterna att vidta åtgärder för att förebygga en skada i den mening som avses i LRO regleras i lagen (2003:778) om skydd mot olyckor. Sådana åtgärder benämns i den lagen inte förebyggande åtgärder (sådana avser förebyggande av olyckor) utan faller under begreppet räddningstjänst. Med räddningstjänst avses i lagen om skydd mot olyckor huvud- sakligen de räddningsinsatser som staten eller kommunerna ska ansvara för vid olyckor och överhängande fara för olyckor för att hindra och begränsa skador på människor, egendom eller miljön. Staten eller en kommun ska ansvara för en räddningsinsats endast om detta är motiverat med hänsyn till behovet av ett snabbt ingrip- ande, det hotade intressets vikt, kostnaderna för insatsen och omstän- digheterna i övrigt. (Se 1 kap. 2 § lagen om skydd mot olyckor). En kommun ska enligt 3 kap. 7 § samma lag ansvara för räddningstjänst inom kommunen, om inte annat följer av 4 kap. 1–6 §§. Vid utsläpp av radioaktiva ämnen från en kärnteknisk anläggning i sådan omfatt- ning att särskilda åtgärder krävs för att skydda allmänheten eller då överhängande fara för ett sådant utsläpp föreligger ska enligt 4 kap. 6 § den myndighet som regeringen bestämmer ansvara för rädd- ningstjänst. Enligt 4 kap. 15 § förordningen (2003:789) om skydd mot olyckor är det som har detta ansvar. Detta innebär att skadeförebyggande åtgärder enligt LRO normalt åligger . Om det inträffar en radiologisk olycka som inte inbegriper ett utsläpp av radioaktiva ämnen från en kärnteknisk anläggning, t.ex. i samband med en transport, är det kommunen som ansvarar för räddningstjänsten. I vissa sådana fall kan även Sjöfarts- verket ha ett ansvar för räddningstjänst (se 4 kap. 2 och 3 §§ lagen om skydd mot olyckor samt 4 kap. 2 och 8 §§ förordningen om skydd mot olyckor). 4.4.3Vem är skyldig att vidta återställandeåtgärder? Bedömning: är i händelse av en olycka skyldig att vidta saneringsåtgärder i syfte att mark, vatten, anläggningar och annan egendom åter ska kunna användas. Även anläggningsha- varen (egentligen den som bedriver verksamhet med joniserande strålning respektive den som innehar tillstånd till kärnteknisk verksamhet) har ett saneringsansvar, i vart fall inom anläggnings- området. Någon skyldighet för någon annan att vidta återställ- andeåtgärder synes inte föreligga. Statens ansvar enligt lagen om skydd mot olyckor Enligt 4 kap. 8 § lagen om skydd mot olyckor ansvarar staten för sanering efter utsläpp av radioaktiva ämnen. Om utsläppet sker från en kärnteknisk anläggning är det enligt 4 kap. 15 § förordningen om skydd mot olyckor som har detta ansvar. Ansvaret om- fattar sådana åtgärder som gör det möjligt att åter använda mark, vatten, anläggningar och annan egendom som förorenats genom ut- släpp av radioaktiva ämnen, men endast i den utsträckning det är motiverat med hänsyn till följderna av utsläppet, det hotade intres- sets vikt, kostnaderna för insatsen och omständigheterna i övrigt. Den användning som ska möjliggöras behöver inte vara kopplad till ägande, utan det kan också vara fråga om sådant som jakt eller fiske. Saneringsansvaret gäller som utgångspunkt även inom den anlägg- ning där olyckan inträffat. Där har emellertid även anläggnings- havaren ett ansvar (jfr nedan). Syftet med dessa saneringsåtgärder är alltså att göra det möjligt att åter använda egendom, inte i första hand att skydda miljön. Huruvida en åtgärd ska vidtas är vidare som ovan nämnts beroende av överväganden i förhållande till ett antal faktorer. Följderna av ut- släppet avser i första hand stråldoser som människor riskerar att utsättas för. Det hotade intressets vikt skulle bl.a. kunna gälla frågan om egendomen behövs för samhällsviktig verksamhet. Att kost- naderna ska beaktas innebär att en dyr åtgärd som bortforsling av massor behöver vägas mot mindre effektiva men mindre kostsamma åtgärder. Omständigheterna i övrigt handlar främst om huruvida åtgärden kan utföras av någon annan. Framför allt kan det vara så att sanering inom själva anläggningen förutsätter en kompetens som anläggningshavaren besitter. Skador inom anläggningen omfattas dock i de flesta fall inte av skadeståndsansvaret enligt LRO. Vid saneringen behöver också ta hänsyn till sådant som riskerna för de personer som utför en åtgärd, psykosociala effekter m.m. Sådana omständigheter kan föranleda att en mindre ingripande saneringsmetod tillämpas. I förarbetena påpekas att samhället ska hålla en organisation som kan gripa in när den enskilde inte själv kan bemästra en olyckssitua- tion (se prop. 2002/03:119 s. 117 samt prop. 1991/92:41 s. 16 f. och 29 f.). Det finns således i grunden ett ansvar för den enskilde, nor- malt anläggningshavaren. Detta kan härledas från strålskyddslagen (2018:396) och lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet (kärntek- niklagen). Verksamhetsutövarens ansvar enligt 10 kap. gäller inte En långtgående skyldighet att avhjälpa föroreningsskador och allvar- liga miljöskador följer av 10 kap. . Med föroreningsskada avses en miljöskada som genom förorening av ett mark- eller vatten- område, grundvatten, en byggnad eller en anläggning kan medföra skada eller olägenhet för människors hälsa eller miljön. Den som har ansvaret för avhjälpande av en föroreningsskada ska i skälig omfatt- ning förebygga, hindra eller motverka att skada eller olägenhet upp- står för människors hälsa eller miljön. Med allvarlig miljöskada avses en miljöskada som är så allvarlig att den genom förorening av mark utgör en betydande risk för människors hälsa, genom påverkan på ett vattenområde eller grundvatten har en betydande negativ effekt på kvaliteten på vattenmiljön, eller i en betydande omfattning skadar eller försvårar bevarandet av en växt- eller djurart eller en livsmiljö som skyddas enligt artskyddsförordningen eller reglerna om Natura 2000-områden. Avhjälpande av en allvarlig miljöskada innebär att förebygga ytterligare skada på miljön och risk för män- niskors hälsa. Förorenad mark ska efter avhjälpande inte längre utgöra någon betydande risk för människors hälsa. Om det är ett vattenom- råde eller grundvatten eller en art eller ett livsområde som skadats, så ska miljön återställas till det skick som den skulle ha varit i om skadan inte hade uppstått eller, om detta inte är möjligt, förlorade miljövärden kompenseras på annat sätt. Avhjälpandeskyldigheten enligt 10 kap. åligger i första hand den som bedriver eller har bedrivit en verksamhet eller vidtagit en åtgärd som har bidragit till en föroreningsskada eller allvarlig miljöskada (verksamhetsutövaren). I andra hand finns under vissa förutsättningar ett ansvar för fastighetsägare. Avhjälpandet kan även genomföras på den ansvariges bekostnad. Det innebär att miljö- skadan kan avhjälpas omgående, och ersättning krävas av anläggnings- havaren i efterhand, i den mån medel finns tillgängliga. Detta bör vara tillräckligt för säkerställande av att sanering sker. med att LRO antogs av föreskrevs dock en ändring i , enligt vilken 10 kap. inte gäller för skador som omfattas av LRO (se 10 kap. 19 §, enligt SFS 2010:968). Ändringen träder i kraft den dag regeringen bestämmer, och avsikten är att det ska ske med att LRO träder i kraft. I propositionen moti- veras denna ändring i med att man på det sättet undviker en regelkonflikt (se prop. 2009/10:173 s. 150). Vilka regler som kan komma i konflikt anges dock inte. LRO innehåller inte några regler om skyldighet att avhjälpa miljöskada. I det följande övervägs därför förutsättningarna för en eventuell tillämpning av 10 kap. på miljöskador till följd av en radiologisk olycka. I annat sammanhang har regeringen hänvisat till en konflikt mel- lan LRO och och rådets direktiv /35/EG av om miljöansvar för att förebygga och avhjälpa miljöskador (miljöansvarsdirektivet, se prop. 2006/07:95 s. 82 f.). Lagändringar i 10 kap. som trädde 2007 syftar till att genomföra miljöansvarsdirektivet. Vissa typer av skador, bl.a. radiologiska skador, är undantagna från direktivets tillämpningsom- råde (se artikel 4(4) och bilaga V). Skälet till detta anges i direktivets preambel vara att direktivet inte ska hindra medlemsstater att bli eller förbli parter i internationella avtal om skadeståndsansvar på specifika områden (se p. I preambeln anges vidare att direktivet inte bör hindra medlemsstaterna från att behålla eller införa strängare bestäm- melser om förebyggande och avhjälpande av miljöskador (se p. Miljöansvarsdirektivet lägger således i sig inte några hinder i vägen för ett längre gående saneringsansvar i nationell rätt. Frågan är i stället om ett avhjälpandeansvar av den omfattning som anges i skulle strida mot Paris- och Brysselkonvention- erna. Så kan vara fallet eftersom enligt artikel 6(c)(ii) i Pariskonven- tionen anläggningshavaren inte ska ha något ansvar utöver det enligt konventionen för radiologisk skada orsakad av en radiologisk olycka. Det ansvar som avses är ett skadeståndsansvar (jfr Exposé des motifs, p. 27), dock i vid bemärkelse eftersom det bl.a. innefattar en skyldig- het att ersätta kostnader för sanering. 10 kap. får således inte tillämpas på radiologiska skador om det skulle medföra ett mer omfattande skadeståndsansvar än det som följer av konventionerna. Det kan tyckas uppenbart att så inte är fallet, eftersom 10 kap. inte innehåller några regler om skadestånd. Enligt 26 kap. 18 § får dock till- synsmyndigheten besluta om rättelse på den felandes bekostnad. Om inte anläggningshavaren avhjälper miljöskadan så kan alltså till- synsmyndigheten låta utföra saneringen och därefter kräva anlägg- ningshavaren på ersättning för kostnaden. Det är samma slags ansvar som enligt konventionerna, och det bör därför inte vara tillåtet att genom tillämpning av 10 kap. ålägga anläggningshavaren att ersätta kostnader för sanering i större omfattning än vad som följer av konventionerna. Ansvaret för sanering enligt konventionerna är begränsat till skä- liga åtgärder i förhållande till betydande försämringar i miljön (se artikel 1(vii och viii) i ). I 10 kap. gäller olika förutsättningar för avhjälpande av allvarliga miljöskador, vilka i enlighet med miljöansvarsdirektivet enligt sin definition avser betydande risker eller miljöeffekter, och för avhjälpande av förore- ningsskador, där denna begränsning saknas. Omvänt gäller att ansvaret är begränsat till skäliga åtgärder i förhållande till föroreningsskador men inte när det gäller allvarliga miljöskador. Det sagda är tillräckligt för att konstatera att saneringsansvaret enligt är mer omfattande än den ersättningsskyldighet för sanering som konventionerna stipulerar.8 Det kan vidare ifrågasättas om återställandeansvaret i 10 kap. i alla delar praktiskt går att tillämpa på radiologiska olyckor. Följden av en sådan är typiskt sett förhöjda halter av radio- aktivitet i djur och växter inom potentiellt mycket stora områden. Ett återställande av miljön till det skick som den skulle ha varit i utan olyckan framstår exempelvis i många avseenden inte som genom- förbart, på annat sätt än genom att radioaktiviteten får avklinga . Sammanfattningsvis är det inte möjligt att låta 10 kap. miljö- balken gälla för radiologiska olyckor, utan ett krav på sanering måste följa av andra regler. Verksamhetsutövares ansvar enligt strålskyddslagen Den som bedriver en verksamhet med joniserande strålning ska enligt 3 kap. 9 § strålskyddslagen (2018:396) så långt som det är möjligt och rimligt med hänsyn till befintlig teknisk kunskap samt ekonomiska och samhälleliga faktorer vidta åtgärder för att begränsa uppkomsten av radioaktivt avfall, utsläpp av radioaktiva ämnen, och exponering av miljön för joniserande strålning. Bestämmelsen tar dock inte sikte på sanering av miljön. Med ”exponering av miljön” avses t.ex. expo- nering från verksamheter genom direkt strålning från verksamheten (se prop. 2017/18:94, s. 139). Även sanering räknas dock som en strål- skyddsåtgärd, och ett ansvar för sanering inom anläggningsområdet efter en olycka torde åligga anläggningshavaren, till förhindrande av ytterligare exponering i omgivningen (jfr föreskrift SSMFS 2008:23). 8För en utförlig jämförelse mellan konventionerna och miljöansvarsdirektivet, se EU-kom- missionens rapport on ELD Effectiveness: Scope and Exceptions, Final Report, 19 Feb- ruary 2014, s. 216 f., jfr Pelzer, Deliberations on Compensation and Remediation of Nuclear Damage to the Environment, Nuclear . 86, Volume 2010/2. Tillståndshavares ansvar enligt kärntekniklagen Den som har tillstånd till kärnteknisk verksamhet ska enligt 10 § kärntekniklagen bl.a. vidta de åtgärder som behövs för att på ett säkert sätt hantera och slutförvara kärnavfall eller kärnämne som inte används på nytt, om avfallet eller ämnet har uppkommit i verksam- heten. Som kärnavfall definieras enligt 2 § bl.a. radioaktivt ämne som har bildats i en kärnteknisk anläggning (med undantag för vissa speci- ficerade ändamål). Eftersom de radioaktiva ämnen som sprids vid en radiologisk olycka har uppkommit i verksamheten talar lagens orda- lydelse för en omfattande saneringsskyldighet för tillståndshavaren. Definitionen av kärnavfall behöver dock antagligen tolkas mer in- skränkt än ordalydelsen ger vid handen (jfr Strålsäkerhetsmyndig- hetens remissyttrande till SOU 2019:16, s. 2 f. och Myndighetens för samhällsskydd och beredskap nationella beredskapsplan för hanter- ingen av en kärnteknisk olycka, s. 27). Som utgångspunkt gäller sta- tens saneringsansvar utan geografisk begränsning inom , med följd att anläggningshavarens saneringsansvar i samma mån begränsas. Men i vart fall inom anläggningen bör ett ansvar gälla även för anlägg- ningshavaren, som har den kompetens som krävs.9 Skador inom an- läggningen omfattas dock i de flesta fall inte av skadeståndsansvaret enligt LRO. Slutsats om vilka som har skyldighet att vidta återställandeåtgärder Sammanfattningsvis leder dagens regler till att i hän- delse av en olycka har skyldighet att vidta saneringsåtgärder i syfte att mark, vatten, anläggningar och annan egendom åter ska kunna användas. Även anläggningshavaren (som har tillstånd enligt kärn- tekniklagen) har en åtgärdandeskyldighet, i vart fall inom anläggnings- området. Någon skyldighet för någon annan att vidta återställande- åtgärder synes inte föreligga. 9Jfr Diamant, Lag (2003:778) om skydd mot olyckor, 4 kap. 6 §, Karnov (), besökt 2020- 12-21. 4.4.4Ersättning för åtgärder som en myndighet är skyldig att utföra Bedömning: Kostnader för sanering och räddningstjänst som staten genom utfört enligt lagen om skydd mot olyckor kan i många fall vara ersättningsgilla enligt LRO, om kostnaden uppkommit som en följd av åtgärderna. En sådan rätt till ersättning förutsätter dock särskilt lagstöd. Förslag: Skadeståndsskyldigheten enligt LRO ska omfatta en myndighets kostnader för sådana åtgärder som myndigheten enligt lag är skyldig att vidta. Ifall t.ex. staten eller en kommun äger något som skadats vid en radiologisk olycka, kommer de att ha rätt till ersättning som vilken skadelidande som helst. Mer komplicerat är det i de fall det är fråga om kostnader för en uppgift som en myndighet är skyldig att utföra. De skador som sådana kostnader utgör är ersättningsgilla endast med särskilt lagstöd (se NJA 2004 s. 566 med där gjorda hänvisningar). Det som närmast kommer i fråga är kostnader för sanering som staten genom utfört enligt lagen om skydd mot olyckor. Även många räddningstjänstuppgifter som åligger ger upphov till i princip ersättningsgilla kostnader enligt LRO, nämligen om de är förebyggande åtgärder efter en radiologisk olycka eller vid en allvarlig och överhängande fara för en sådan olycka. Det kan vara fråga om utrymning, förberedelse för inomhusvistelse, informations- insatser, extra utdelning av jodtabletter m.m. (jfr 4 kap. 6 § lagen om skydd mot olyckor och 4 kap. förordningen om skydd mot olyckor). Med att det krävs särskilt lagstöd måste avses att det specifikt ska anges i lag att staten har rätt till ersättning för de aktuella kostna- derna (jfr NJA 2001 s. 627, där tingsrätten exemplifierar med den dömdes skyldighet att betala statens kostnad för blodprovstagning och blodundersökning enligt 31 kap. 1 § ). Det är således inte tillräckligt med den mot envar gällande skadeståndsskyl- digheten enligt LRO. Med befintliga regler skulle staten således inte ha en regressrätt mot anläggningshavaren för kostnader för sanering och förebyg- gande åtgärder, trots att kostnaderna utgör en ersättningsgill radio- logisk skada enligt LRO (jfr prop. 2009/10:173 s. 121). Frågan är då om det är en ordning som bör behållas. Motivet för principen att ersättning för kostnader som myndig- heten är skyldig att utföra utgår endast vid särskilt lagstöd, får enligt uppfattas vara att kostnader för vissa åtgärder inom ramen för offentligt finansierade samhälleliga skyddsinrätt- ningar skall bäras av det allmänna (se NJA 2004 s. 566). En rimlig utgångspunkt är att en ersättningsskyldighet bör föreskrivas endast i de fall där det finns skäl som talar för att den generella principen inte bör gälla. I lagen om skydd mot olyckor stadgas i konsekvens med detta inte någon rätt för staten att kräva ersättning för sina kostnader av den som orsakat en olycka. En ersättningsrätt finns däremot om kostnaderna utgör oljeskada eller bunkeroljeskada enligt sjölagen (se 10 kap. 1 § första stycket och 2 § fjärde stycket samt 10 a kap. 1 § första stycket och 4 § första stycket sjölagen, 1994:1009). När det gäller radiologiska skador finns inte någon sådan rätt till ersättning. Men en sådan rätt är inte heller meningsfull innan tilläggsproto- kollen till Paris- och Brysselkonventionerna träder i kraft, med följd att kostnader för sanering och förebyggande åtgärder blir definierade som radiologiska skador. Det är fråga om samma slags kostnader som är ersättningsgilla för staten vid oljeskada och bunkeroljeskada. Det framstår som nödvändigt med en ersättningsrätt för staten om konventionernas bestämmelser om skadestånd för sanering och förebyggande åtgärder ska kunna få en praktisk tillämpning, efter- som länsstyrelserna kan förväntas utföra huvuddelen av saneringen efter en radiologisk olycka. Detta innebär dessutom att principen om att förorenaren betalar får genomslag bara om staten har rätt till ersättning. Det finns således goda skäl för att föreskriva en ersätt- ningsrätt för staten. Den behöver framgå särskilt och uttryckligen i LRO. En anslutande fråga som utredningen återkommer till i kapi- tel 6 är hur statens rätt till ersättning i detta avseende bör prioriteras i förhållande till andra skadelidandes rätt. En lagregel av det redovisade slaget om ersättningsrätt för myn- digheter medför en viss utvidgning av anläggningshavarens ersätt- ningsskyldighet jämfört med LRO:s nuvarande utformning. Det beror på att myndigheters kostnader för åtgärder som myndigheten är skyldig att utföra kommer att kunna ersättas. Däremot utvidgas inte skadebegreppet enligt 7 § LRO. Långt ifrån alla kostnader för åtgärder som myndigheter utför på grund av en radiologisk olycka kommer därför att vara ersättningsgilla, även om åtgärderna upp- fyller förutsättningarna i 7 § LRO såtillvida att de är rimliga m.m. (jfr avsnitt 4.3.7). För rätt till ersättning krävs att kostnaden har uppkom- mit som en följd av åtgärderna. Det bör innebära att ordinarie löne- kostnader för redan anställd personal inte omfattas och inte heller kostnader för införskaffad utrustning och liknande. Myndigheternas beredskap för radiologiska olyckor finansieras av de beredskapsavgifter som anläggningshavarna betalar till Strålsäker- hetsmyndigheten och som även Myndigheten för samhällsskydd och beredskap och närmast berörda länsstyrelser får del av (se 12 § för- ordningen (2008:463) om vissa avgifter till Strålsäkerhetsmyndig- heten). 4.4.5Vem kan vidta ersättningsgilla åtgärder? Bedömning: Ett godkännande från behörig myndighet innebär inte i sig att en åtgärd för återställande av miljön är ersättningsgill. Ersättningsberättigad kan i vart fall vara den vars rätt berörs i vid mening och det allmänna avseende åtgärder som en myndighet är skyldig att utföra. Förslag: och andra ansvariga myndigheters rätt till ersättning för återställandeåtgärder ska inte förutsätta god- kännande av Myndigheten för samhällsskydd och beredskap. I Exposé des motifs till , p 59(c), anges avseende återställandeåtgärder följande: The law of the State where the nuclear damage is suffered will determine which persons are entitled to take these measures. However, since mea- sures of reinstatement mostly cover components of the environment which are not owned by anyone, but rather are available for the benefit of the general public, it will normally be the competent public author- ities who are entitled to take such measures and claim compensation therefor. Åena sidan är det alltså upp till konventionsstaten att bestämma vilka som ska ha rätt att vidta saneringsåtgärder, och därmed ha rätt till ersättning för dem. Å andra sidan är det en utgångspunkt att det