sou · H9B3100 · 2022-01-01 00:00:00 — med ett relativt sett lågt abstrakt straffvärde) påkallade därför, enligt den bedömning som gjordes då, särskilda övervägan- den vad gäller såväl behov som proportionalitet.1 I det skedet ansågs det alltså föra för långt att göra förverkanderegleringen tillämplig på alla brott, oavsett straffskala. För brott som hade ett straffmaximum eller lägre ansåg man att det skulle krävas särskilda skäl i de enskilda fallen för att bestämmelser om utbytesförverkande skulle anses motiverade.2 För brott som regleras i är regleringen om förver- kande generellt tillämplig oavsett brottets straffskala. På ett princi- piellt plan är det svårt att se några skäl som talar emot att samma sak ska gälla för brott som regleras i specialstraffrätten. Huruvida en viss brottstyp regleras i eller utanför är i huvudsak en fråga som avgörs av tradition och av skäl som är av närmast praktisk natur (lagtext avseende nya brottstyper som riskerar att bli mer omfat- tande placeras t.ex. regelmässigt utanför ). Någon egentlig skillnad som kan motivera att förverkandereglerna för brott som regleras i respektive utanför skiljer sig åt finns alltså inte. Vad gäller utbytesförverkande måste det vidare anses tydligt att principen att brott inte ska löna sig gör sig gällande oavsett brottets svårhet. Det saknas, vad gäller utbytesförverkande, därför också på den grunden skäl att begränsa tillämpningsområdet för förverkande inom specialstraffrätten till brott av viss svårhet. Sist nämnda skäl gör sig förvisso inte gällande vid hjälpmedels- förverkande och annat sådant förverkande som regleras i 36 kap. 2 § . Där kan tvärtom hävdas att angelägenheten att förverka hjälpmedel åtminstone emellanåt kan knytas till brottets 2004/05:135 s. 97. 2004/05:135 s. 97. Det kan dessutom hävdas att skäligheten i att förverka olika typer av hjälpmedel kan ifrågasättas när det gäller mindre allvarlig brottslighet, som i många fall närmast är av ordningskaraktär. Dylika frågor måste emellertid hanteras när hjälpmedelsbestäm- melsens tillämpas på mindre allvarliga brott som regleras i brottsbal- ken. Av betydelse är då bl.a. den grundläggande regleringen i 36 kap. 2 § av vilken följer att hjälpmedelsförverkande endast får ske om det behövs för att förebygga brott eller det annars finns särskilda skäl samt det generella undantaget i 36 kap. 16 § för sådana fall där för- verkande skulle vara uppenbart oskäligt. Det är mot den bakgrunden svårt att se att det skulle vara olämpligt att göra regler om hjälpmedelsförverkande och annat förverkande som avses i nu- varande 36 kap. 2 § generellt tillämpliga också inom specialstraffrätten. En regel som innebär att regler görs generellt till- lämpliga skulle också underlätta för tillämparen att överblicka för- verkanderegleringen. Utgångspunkten skulle – i frånvaro av sär- skilda regler – alltid vara reglerna i 36 kap. Att enkla huvudregler (man kan se det som in dubio-regler) förenklar tillämpningen visas bl.a. av den nuvarande huvudregeln om uppsåt och oaktsamhet i 1 kap. 2 § första stycket: uppsåt krävs om inte annat föreskrivs. Det är visserligen så att det finns särskilda förverkande bestäm- melser som träffar också mindre allvarliga brott i de flesta special- straffrättsliga lagar. En reform skulle därför inte nödvändigtvis ha särskilt stor praktisk betydelse. Enligt utredningens mening finns emellertid redan av principiella skäl – och som ett led i en förenkling av regelverket avseende förverkande – skäl att göra reglerna generellt tillämpliga. De specialstraffrättsliga regler som finns kvar bör emellertid ha företräde framför förverkanderegler. De sist nämnda reglerna bör dock till undvikande av luckor i förverkanderegleringen –och för att framtida lagstiftningsarbete inte ska bli onödigt kom- plicerat – vara subsidiärt tillämpliga. En regel som tydliggör detta bör tas in i . Om regler på detta sätt görs generellt tillämpliga i specialstraffrätten kan återta den reservation till förverkandekonvention som innebär att förbehåller sig rät- ten att tillämpa artikel 3.1 i konventionen bara i den utsträckning det för brottet är föreskrivet fängelse . Med utgångspunkt i att regler ska göras generellt tillämpliga övergår utredningen nu till att överväga vad det innebär för de förverkanderegler som finns i specialstraffrättsliga för- fattningar. 9.3Utgångspunkter för vilka förverkandebestämmelser som ska tas bort respektive behållas Vår bedömning: Enskilda förverkandebestämmelser som finns i specialstraffrättsliga lagar ska tas bort om det utifrån följande ut- gångspunkter kan anses lämpligt: •Brottsbalkens förverkandebestämmelser ska i så stor utsträck- ning som möjligt vara generellt tillämpliga även inom special- straffrätten. •Förverkandebestämmelser som i specialstrafflagar har behål- lits trots att lagens ansvarsbestämmelser har i straffska- lan ska behållas om det inte är uppenbart att regleringen är onödig. •I alla övriga fall, dvs. då förverkandebestämmelse finns trots ansvarsbestämmelse med lägre straffvärde än fängelse , bör det mer noga övervägas om regleringen numera – på grund av den generella tillämpligheten – är onödig och bör tas bort. •Förverkandebestämmelser som reglerar väldigt specifika för- hållanden bör kvarstå. •Förverkandebestämmelserna som har förts in i en lag på grund av reglering i ett internationellt instrument som åtagit sig att följa bör i regel kvarstå. •Om det framstår som tveksamt om en särskild förverkande- bestämmelse behövs eller inte bör den kvarstå. •Om någon del av förverkandebestämmelsen eller en av flera bestämmelser ”behöver/bör” kvarstå bör hela regleringen i den lagen kvarstå. Detta för att det framstår som mest ända- målsenligt att ha regleringen samlad i en lag. För att möjliggöra överväganden om huruvida förver- kandebestämmelser bör göras generellt tillämpliga på specialstraff- rättens område har vi genomfört en inventering av de lagar som inne- håller specifika förverkandebestämmelser. Utredningen har sökt fram och gått igenom de specialstraffrättsliga lagar som innehåller materiella straffrättsbestämmelser (läs mer om hur inventeringen har gått till i kapitel 2 ovan samt se den förteckning över samtliga lagar som vi har gått igenom som finns i bilaga 6). Därefter har vi med stöd av de utgångspunkter som anges i rutan ovan övervägt om de särskilda förverkanderegler som finns i en specifik lag ska finnas kvar eller tas bort. Den första utgångspunkten vi har använt knyter an till den all- männa förutsättning som har genomsyrat hela vårt arbete, nämligen att det ytterst sällan bör betraktas som skäligt att den som gjort en förtjänst på att begå brott får behålla vinsten (eller kostnadsbespar- ingen). Detta innebär att även brottsvinster eller kostnadsbespar- ingar som gjorts genom att begå brott med lågt straffvärde bör för- anleda att vinsten/kostnadsbesparingen förverkas. Denna utgångs- punkt vinner också stöd av det förhållandet att vi avser att slopa 36 kap. 4 §3, som annars kunnat användas i en del fall. Det som ut- redningen kommit fram till i den här delen är alltså till viss del en annan utgångspunkt än den som framfördes i lagstiftningsärendet Utökade möjligheter att förverka utbyte av och hjälpmedel vid brott m.m..4 Även om det inte är lika självklart att hjälpmedel som använts vid brott med låga straffvärden ska förverkas menar vi att det även beträffande hjälpmedelsförverkande finns anledning att låta brotts- balkens regler ta över i huvuddelen av fallen. Sammantaget menar vi alltså att utgångspunkten bör vara att reglering bör göras generellt tillämplig. När det sedan gäller bedömningen av om redan existerande för- verkandebestämmelser bör tas bort eller behållas har utredningen 336 kap. 4 § i dess nuvarande lydelse: Har det till följd av ett brott som är begånget i utövningen av näringsverksamhet uppkommit ekonomiska fördelar för näringsidkaren, skall värdet därav förklaras förverkat även när det inte följer av 1 eller 2 § eller annars är särskilt föreskrivet. Vad som har sagts i första stycket gäller ej, om förverkande är oskäligt. Vid bedömningen av om så är förhållandet skall bland andra omständigheter beaktas om det finns anledning att anta att annan betalningsskyldighet som svarar mot de ekonomiska fördelarna av brottet kommer att åläggas näringsidkaren eller annars fullgöras av denne. Kan bevisning om vad som skall förklaras förverkat inte alls eller endast med svårighet föras, får värdet uppskattas till ett belopp som är skäligt med hänsyn till omständigheterna. 2004/05:135, s. 97. delat in specialstrafflagarna i olika kategorier. Den första kategorin består av specialstrafflagar som har ansvarsbestämmelser med i straffskalan men ändå har särskilda förverkandebestämmelser trots att regler i och för sig skulle slå till. Vi har då intagit den utgångspunkten att den särskilda förverkandebestämmelsen ofta bör vara kvar eftersom det finns skäl till att dessa efter tidigare överväganden om saken har behållits. Endast om det är uppenbart att regleringen är onödig har vi valt att ta bort den. Nästa kategori av specialstrafflagar kan sägas vara sådana som har flera ansvarsbestämmelser och där det både finns brott med i straffskalan och brott med lägre abstrakt straffvärde. I vissa av dessa lagar finns det särskilda förverkandebestämmelser som har varit nödvändiga (för ansvarsbestämmelser med straffskala understigande fängelse ) men som alltså nu kan bli överflödiga genom den generella reglering som utredningen föreslår. I dessa fall bör det mer noga övervägas om regleringen numera – på grund av den generella tillämpligheten – är onödig och bör tas bort. Detsamma gäller för den kategori specialstrafflagar som har för- verkandebestämmelser som svarar mot ansvarsbestämmelser som inte innehåller i straffskalan. Även dessa förverkandebestäm- melser bör i många fall kunna tas bort. En annan kategori av lagar som vi har identifierat är sådana med väldigt specifika förverkanderegler. Exempel på sådana lagar är och fiskelagen (1993:787). regelverk pekar exempelvis ut vissa specifika djur och växter och utbrutet material från täktverksamhet som föremål som får förverkas. Enligt fiskela- gens förverkandebestämmelser ska fisk som uppenbarligen bör för- förverkad efter beslaget släppas ut i det vattenom- råde där den fångats, om den är levnadsduglig och det kan göras utan särskilda kostnader eller besvär. Utredningen menar att i de fall för- verkandebestämmelserna är speciellt utformade för att passa ett spe- cifikt syfte bör de som huvudregel kvarstå. Ytterligare en kategori av specialstrafflagar som vi har identifierat är sådan som har utformats efter EU-direktiv eller något annat in- ternationellt instrument som åtagit sig att följa. För den kate- gorin lagar bör en viss försiktighet råda vid bedömningen av om en förverkandebestämmelse kan tas bort eller inte. Slutligen har utredningen även kommit fram till att om det råder tveksamheter kring om en specifik förverkandebestämmelse bör be- hållas eller tas bort bör denna vara kvar i specialstraffrätten. Det- samma ska gälla om någon del av förverkandebestämmelsen eller en av flera bestämmelser ”behöver/bör” kvarstå bör hela regleringen kvarstå. Detta för att det framstår som mest ändamålsenligt att ha regleringen samlad i en lag. 9.4Specialstrafflagar där särskilda förverkandebestämmelser tas bort Vårt förslag: Följande förverkandebestämmelser ska tas bort: •29 kap. 12 § •4 § andra stycket krigshandelslagen (1964:19) •8 § tredje stycket, 1 och 3 meningen, utsädeslagen (1976:298) •5 § lagen (1988:254) om förbud beträffande knivar och andra farliga föremål •2 kap. 22 a § kulturmiljölagen (1988:950) •46 § prisregleringslagen (1989:978) •3 § lagen (1990:783) om skydd för beteckningen svenskt arkiv •15 kap. 6 § tredje stycket minerallagen (1991:45) •5 § lagen (1991:1969) om förbud mot vissa dopningsmedel •13 a § lagen (1992:860) om kontroll av narkotika •29 § lagen (1992:1300) om krigsmateriel •2 kap. 13 § lagen (1992:1602) om valuta- och kreditreglering •2 kap. 31 § ordningslagen (1993:1617) •7 § lagen (1994:1563) om tobaksskatt •10 kap. 3 § lagen (1994:1776) om skatt på energi •4 § lagen (1995:732) om skydd för gravfriden vid vraket efter passagerarfartyget •16 § lagen (1995:831) om transplantation m.m. •11–12 §§ lagen (1996:95) om vissa internationella sanktioner •13 kap. 4 § ellagen (1997:857) •8 § lagen (1998:112) om ansvar för elektroniska anslagstavlor •5 § första stycket lagen (1999:42) om förbud mot vissa hälso- farliga varor •20 § 4 st epizootilagen (1999:657) •12 § 4 st zoonoslagen (1999:658) •23 § lagen (2000:1064) om kontroll av produkter med dubbla användningsområden och av tekniskt bistånd •7 kap. 16 § lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation •8 kap. 6 § fartygssäkerhetslagen (2003:364) •7 § lagen (2003:148) om straff för terroristbrott •20 kap. 10 § utlänningslagen (2005:716) •3 § lagen (2005:900) om förbud mot maskering i vissa fall •8 kap. 7 § lagen (2006:351) om genetisk integritet m.m. •30 § lagen (2006:496) om blodsäkerhet •37 § lagen (2006:924) om •16 § lagen (2006:1006) om tillståndsplikt för vissa kamp- sportsmatcher •6–7 §§ lagen (2006:1329) om handel med vissa varor som kan användas till dödsstraff eller tortyr, m.m. •35 § lagen (2008:286) om kvalitets- och säkerhetsnormer vid hantering av mänskliga vävnader och celler •11 § lagen (2008:1049) om förbud mot utsläppande på mark- naden av päls av katt och hund m.m. •9 kap. 3 § lagen (2009:366) om handel med läkemedel •26 § lagen (2009:730) om handel med vissa receptfria läke- medel •17 kap. 4 § radio- och tv-lag (2010:696) •10 § lagen (2011:1070) om handel med sälprodukter •10 § lagen (2012:595) om införsel av och handel med sprutor och kanyler •11 § lagen (2013:385) om ingripande mot marknadsmissbruk vid handel med grossistenergiprodukter •9–10 §§ lagen (2014:307) om straff för penningtvättsbrott •11 § lagen (2014:1009) om handel med timmer och trävaror •16 kap. 4 § läkemedelslagen (2015:315) •52 § Elsäkerhetslag (2016:732) •9 kap. 8–10 §§ strålskyddslagen (2018:396) •10 kap. 7 § lagen (2018:2088) om tobak och liknande pro- dukter •5 kap. 4 § lagen (2021:600) med kompletterande bestämmel- ser till EU:s förordning om medicintekniska produkter. Efter en genomgång av de förverkandebestämmelser som finns i de specialstraffrättslagar som redovisas i bilaga 6 till betänkandet före- slår utredningen, mot bakgrund av de utgångspunkter som har redo- visats i avsnitt 9.3, att de förverkandebestämmelser som anges i rutan ovan ska tas bort. I de fall en förverkandebestämmelse tas bort har vigjort bedömningen att det finns samma eller mer omfattande möj- ligheter att förverka brottsvinster enligt det förslag vi lämnar till nytt 36 kap. och att det är rimligt att förverkande sker i den omfattning som anges i 36 kap. . Om det i ett enskilt fall bedöms som alltför betungande att förverka egendom t.ex. på grund av brottets låga straffvärde, att vite eller liknande avgift ålagts den tilltalade eller av annan orsak kan rätten i enlighet med den all- männa skälighetsbedömning som ska göras avstå från förverkande. Det bör i det här sammanhanget särskilt nämnas att det finns ett antal specialstraffrättsliga regleringar om ”förverkande” som inte kan anses avse förverkande i den mening som avses i 36 kap. brotts- balken. Det handlar framför allt om egendom som kan ”förverkas” av om egendomens ägare inte betalar punktskatt eller lik- nande avgifter som ålagts ägaren. Den typen av förverkandebestäm- melser, som finns i t.ex. tullagen (2016:253), lagen (1996:701) om befogenheter vid gräns mot ett annat land inom Europeisk unionen, lagen (2014:1470) om beskattning av viss priva- tinförsel av cigaretter samt lagen (1996:506) om punktskattekon- troll av transporter m.m. av alkoholvaror, tobaksvaror och energi- produkter, omfattas alltså inte av vår översyn överhuvudtaget och dessa lagar nämns följaktligen inte heller i bilaga 4 till betänkandet. I sammanhanget bör också nämnas att det i 26 § lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet finns en bestämmelse om att kärnämne eller kärnavfall som någon utan tillstånd bl.a. har förvärvat, innehaft, över- låtit eller på annat sätt befattat sig med kan förverkas. Också den regleringen – som alltså inte bygger på att brott förövas – bortses ifrån i det följande, varför inte heller den lagen nämns särskilt i bilaga 4 till betänkandet. 9.5Språkliga anpassning i de paragrafer som kvarstår Vårt förslag: Det behöver göras språkliga anpassningar i de för- verkandebestämmelser som behålls, bl.a. så att terminologin och begreppsanvändningen överensstämmer med den som används i . I följande bestämmelser ska det göras språkliga anpassningar: •7 kap. 53 a § lagen (1960:729) om upphovsrätt till litterära och konstnärliga verk •57 a § patentlagen (1967:837) •6 § narkotikastrafflagen (1968:64) •35 a § mönsterskyddslagen (1970:485) •20 § kreditupplysningslagen (1973:1173) •17 a § inkassolagen (1974:182) •54 § förfogandelag (1978:262) •49 § ransoneringslagen (1978:268) •39 § skogsvårdslagen (1979:429) •9 a § lagen (1982:636) om anordnande av visst automatspel •48 § jaktlagen (1987:259) •19 § lagen (1992:1402) om undanförsel och förstöring •9 a § lagen (1992:1685) om skydd för kretsmönster för halv- ledarprodukter •45 § fiskelagen (1993:787) •9 kap. 5 § vapenlagen (1996:67) •9 kap. 1 a § växtförädlarrättslagen (1997:306) •5 § lagen (1999:42) om förbud mot vissa hälsofarliga varor •16–17 §§ lagen (2000:1225) om straff för smuggling •7 § lagen (2002:444) om straff för finansiering av särskilt allvarlig brottslighet •32 § skyddslagen (2010:305) •31 § lagen (2010:1011) om brandfarliga och explosiva varor •12 kap. 1–2 §§ alkohollagen (2010:1622) •8 kap. 2 § varumärkeslag (2010:1877) •11 § lagen (2014:307) om straff för penningtvättsbrott •15 § lagen (2014:799) om sprängämnesprekursorer •13 § lagen (2016:319) om skydd för geografisk information •19 kap. 9 § spellagen (2018:1138) •5 kap. 2 § lagen (2018:1653) om företagsnamn. I avsnitt 4.2 ovan har vi redogjort för våra överväganden i fråga om begreppen utbyte och brottsvinst. Samma skäl som angetts där gör sig gällande för att justera begreppsanvändningen även inom special- straffrätten. I avsnitt 4.11.1 redovisas utredningens överväganden om den skillnad som funnits i olika bestämmelser beträffande den oskälighetsbedömning som ska göras inför beslut om förverkande. Enligt de allra flesta nu gällande specialstraffrättsliga förverkandebe- stämmelser kan förverkande underlåtas om det skulle vara uppenbart oskäligt att förverkande sker. I några få fall räcker det med att för- verkande framstår som oskäligt. Samma överväganden som redovisas i avsnitt 4.11.1 talar för att även på detta sätt ändra det fåtal bestäm- melser som finns inom specialstraffrätten och som anger att förver- kande ska undvikas om det skulle vara oskäligt. I stället ska anges att förverkande inte ska ske om det skulle vara uppenbart oskäligt att besluta om förverkande. Utöver det som har nämnts har vi även gjort vissa språkliga moderniseringar i de bestämmelser som vi har valt att låta kvarstå. De ändringar som har vidtagits i var och en av de ovan angivna lagarna framgår av författningsförslaget och författningskommentaren. 9.6Särskilt om förverkande i hyreslagen Vårt förslag: 12 kap. 65 § jordabalken ändras så att den ersättning som någon har betalat för ett hyreskontrakt kan förverkas i de fall det enligt 12 kap. 65 b § samma lag utgör brott att lämna er- sättningen. Enligt 12 kap. 65 § jordabalken utgör det ett brott att begära, träffa avtal om eller ta emot en särskild ersättning för att upplåta en bo- stadslägenhet eller för att överlåta hyresrätten till en sådan lägenhet. Den som tagit emot ersättning enligt nämna bestämmelse är skyldig att betala tillbaka den. Det innebär att om ersättningen för ett hyres- kontrakt förverkas från den som överlåtit kontraktet har den som lämnat ersättningen (dvs ”köparen” av ett ”svartkontrakt”) möjlig- het att få ersättning från staten med stöd av 36 kap. 17 § brottsbal- ken (jfr prop. 2004/05:135 s. 165). Genom ett lagstiftningsärende 2019 med förslag till åtgärder mot handel med hyreskontrakt kriminaliserades även köp av hyreskon- trakt (12 kap. 65 b § JB). Försäljning av sådana kontrakt var redan straffbart . Det föreslogs emellertid inte någon ändring i regleringen om vad som skulle hända med köpeskillingen utan den skulle fortfarande betalas tillbaka till köparen. I sak innebär detta att det är kriminaliserat att köpa ett hyreskontrakt, men att den brotts- lige kan få hjälp av staten att få tillbaka ersättningen med stöd av 36 kap. 17 § . Några remissinstanser, bl.a. hovrätt, Hovrätten över och och i anförde att det väckte principiella invändningar att köp av hyreskontrakt kriminaliserades som köparen med hjälp av rättsväsendet kunde kräva tillbaka köpeskillingen från säljaren. En lämpligare ordning vore, enligt remissinstanserna, att köpeskillingen kunde förverkas. Regeringen instämde i den synpunkten men kon- staterade att det saknades beredningsunderlag för att göra någon sådan ändring i det sammanhanget.5 I det här sammanhanget, när förverkanderegleringen som sådan är under översyn är det lämpligt att överväga om inte återbetalnings- regeln i 12 kap. 65 § jordabalken bör ändras. Eftersom det numera är straffbart att betala ersättning för ett hyreskontrakt utgör ersätt- ningen en brottsvinst för säljaren och närmast ett redskap för att begå brottet om man ser den i köparens perspektiv. Under sådana förhållanden bör, i den mån lämnandet av ersättningen utgör brott, förverkande kunna ske av ersättningen hos mottagaren utan att den regel som finns i nuvarande 36 kap. 17 § blir tillämplig. Det bör mot den bakgrunden föreskrivas att skyldigheten att lämna tillbaka er- sättningen inte gäller om det utgör ett brott att lämna ersättningen. Utredningen föreslår därför att det i 12 kap. 65 § jordabalken ska göras ett tillägg av den innebörden att någon skyldighet att återbe- tala ersättningen inte gäller om det enligt 12 kap. 65 b § utgör ett brott att lämna ersättningen. Därmed kommer staten, vid ett förver- kande av ersättningen hos mottagaren, inte heller att bli skyldig att ersätta den som har lämnat ersättningen. 9.7Förslag om ändring i skattebrottslagen 1.Bestämmelsen i 13 a § skattebrottslagen ska ändras så att för- verkande av brottsvinster enligt den föreslagna 36 kap. 1 § första meningen inte får beslutas om en brotts- vinst enligt skattebrottslagen har neutraliserats genom be- skattning. 2.Om förverkande sker på grund av sådant brott ska det belopp som tillfaller staten till följd av förverkandet överföras till 2018/19:107 s. 39. och avräknas från eventuella skatteskulder som brottet har föranlett. 3.På motsvarande sätt ska medel som har tagits i beslag, pen- ningbeslag, förvar eller belagts med kvarstad för sådant förver- kande få överföras till för avräkning mot skatte- skulden under förutsättning att de motsvarar medel som ska återföras enligt ett skattebeslut. Om det fattas beslut enligt 46 kap. skatteförfarandelagen avseende egendom som är före- mål för något straffprocessuellt tvångsmedel ska beslutet om tvångsmedel hävas i samband med att beslutet om betalnings- säkring eller förvar verkställs. 4.Förslagen ska inte beröra brottsvinst till följd av förberedelse till grovt skattebrott. I linje med våra förslag om att förverkande av brottsvinster inte ska hindras av förekomsten av ett mot medlen svarande enskilt anspråk finns det, med hänsyn till den grundläggande utgångspunkten när det gäller förverkande av brottsvinster – dvs. att brott inte ska löna sig – anledning se över regleringen i 13 a § skattebrottslagen som innebär att bestämmelserna om förverkande i 36 kap. 1 § brottsbal- ken inte ska tillämpas vid brott mot skattebrottslagen (jfr dock undantaget i nuvarande andra stycket).