sou · H9B3100 · 2022-01-01 00:00:00 — Överväganden om en ny förverkandereglering i •Om gärningsmannen fortsatt har en konkret sak i sin besittning har hen naturligtvis gjort brottsvinsten och förverkande kan ske från hen. •Om gärningsmannen senare har givit saken till någon annan bör gärningsmannen i och för sig anses ha gjort brottsvinsten, men också den som fått saken bör anses ha gjort brottsvinst. Detta kan vara betydelsefullt eftersom det inte sällan kan förhålla sig så att det bara är på det sistnämnda stället som egendomen finns i behåll och kan förverkas. Vid semibenefika överlåtelser bör man kunna se det så att den mottagande har gjort en del av brotts- vinsten. Det faktum att förverkande kan ske på två ställen innebär inte att dubbelförverkande bör ske; tvärtom bör det undvikas. •Motsvarande resonemang är i princip tillämpligt också om gärnings- mannen har gjort mer abstrakt , t.ex. sparat kostnader eller undvikit beskattning. En annan sak är att det ofta torde vara svårt att visa att av den typen av brott har förts vidare. Vid utvidgat förverkande av brottsvinster är det på samma sätt som vid ordinärt förverkande i princip fråga om att neutralisera brottsvinster. Men vid denna typ av förverkande är fokus i princip inriktat på egen- dom som man på ett eller annat sätt stöter på, och dessutom tillkom- mer det förverkandeutlösande brottet som ett slags förverkande- legitimerande faktum. Förverkande från någon bör därför förutsätta en tydlig koppling till det förverkandeutlösande brottet. Enligt vår mening bör regeln utformas så att utvidgat förverkande kan ske från gärningsmannen eller annan medverkande till det förverkandeutlösande brottet samt från den som förvärvat egendomen från dessa utan att skäligt vederlag utgått. Det innebär att kopplingen till det förverkande- utlösandebrottet finns också i de fall egendom förverkas från annan. Förverkande från gärningsmannen eller medverkande bör, liksom (jfr t.ex. prop. 2007/08:68 s. 68, rutan) förutsätta att dessa dömts, men detta bör komma till tydligare uttryck i lagtexten. Självständigt förverkande behandlas först i nästkommande kapitel, men det kan redan här förutskickas att eftersom bedömningen sker fristående, dvs. utan koppling till något konkret brott, finns heller inget brott som det kan uppställas ett krav på en viss relation till. Om det på sätt som krävs enligt de föreslagna reglerna om självständigt för- Överväganden om en ny förverkandereglering i verkande bevisas att egendomen härrör från brottslig verksamhet kan denna därför – kort sagt – förverkas från den som äger egendomen. 4.5Den som har egendomen ska presumeras äga den Vårt förslag: En presumtionsregel av innebörd att den som har egendom i sin besittning ska anses vara ägare till egendomen, om det inte framgår att den tillhör annan införs. Den ska kompletteras av en bestämmelse som innebär att en person som besitter egen- dom tillsammans med någon som denne bor tillsammans med ska anses vara ägare till egendomen, om det inte görs sannolikt att den andra parten är samägare till denna enligt lagen (1904:48 s. 1) om samäganderätt och det inte heller framgår att egen- domen tillhör den andre eller någon annan. Som framgått av avsnitt 4.4 ovan föreslår utredningen att en regel in- förs som tydliggör att förverkande som huvudregel får ske endast från den som äger (eller har annan relevant rätt) till den egendom som för- verkandet avser. För att förverkanderegleringen ska bli effektiv bör det även införas en presumtionsregel i 36 kap. som an- ger att den som har egendom i sin besittning ska anses vara ägare till egendomen om det inte framgår att den tillhör annan. Om personen besitter egendomen tillsammans med någon som denne bor tillsam- mans med ska personen anses vara ägare till egendomen om det inte görs sannolikt att den andra parten är samägare till denna enligt lagen (1904:48 s. 1) om samäganderätt och det inte heller framgår att egen- domen tillhör den andre eller någon annan. Förslaget har utformats med utgångspunkt i bestämmelserna i 4 kap. 18–19 § utsökningsbalken, vilket också innebär att ledning i viss mån kan sökas i den praxis som finns för den bestämmelsen även när förverkandefrågor avgörs. En skillnad mot bestämmelsen i ut- sökningsbalken är dock att vi anser det rimligt att presumtionsregeln utsträcks även till andra personer som förverkandesvaranden bor till- sammans med än den person hen är gift eller sambo med. Reglerna som finns i utsökningsbalken om undantag från utmätning gör sig inte på samma sätt gällande när det är fråga om förverkande av brotts- vinster. I någon mån kan dock förverkande av egendom som förverk- andesvaranden har tillsammans med sin familj underlåtas med stöd Överväganden om en ny förverkandereglering i av den allmänna skälighetsregeln som kommer att finnas i 36 kap. 16 §. När det gäller förverkande av brottsvinster från barn följer det av praxis från utsökningsrätten att barn normalt inte anses äga egendom i föräldrarnas hem. Därutöver följer av förslaget till ändring av hittills- varande 36 kap. 13 § (33 § enligt utredningens förslag) att förverkande av brottsvinster får ske från bl.a. barn. Ändringen är föranledd av utredningens utgångspunkt att brott inte ska löna sig, vilket även bör gälla för personer som inte kan dömas till ansvar för brott. (se mer om den bestämmelsen nedan i avsnitt 4.11.6). 4.6Frågan om förverkande av brottsvinster ska inte längre vara sekundär i fall där vinsten motsvarar skada för enskild Vårt förslag: Brottsvinster ska som huvudregel kunna förverkas oberoende av om de motsvarar ett enskilt anspråk eller inte. Staten ska i sådana fall svara för ersättning till den enskilde upp till det belopp som influtit genom förverkandet. Detta ska dock inte gälla när brottsvinsten utgörs av föremål eller liknande egendom som den utsatte blivit av med genom brott. Också då ska emellertid förverkande kunna ske om det finns särskilda skäl. Det förhållandet att utbyte av brott motsvarade skada för enskild ut- gjorde länge ett hinder mot att förverka utbyte. Denna långtgående och strikta reglering mjukades emellertid upp år 1987.10 Enligt de regler som då infördes ska man, vid bedömningen av om det är uppen- bart oskäligt att förklara utbyte av ett brott förverkat, beakta bl.a. om det finns anledning att anta att skadeståndsskyldighet i anledning av brottet kommer att åläggas eller annars bli fullgjord. Denna regel innebär att förverkande i och för sig kan ske, t.ex. i fall där brotts- vinsten är större än den motsvarande skadan och i fall där en tjuv har sålt stöldgodset och målsäganden är okänd, men huvudregeln kan fortsatt sägas vara att förverkande inte ska ske när utbyte av brott motsvarar skada för enskild: för att förverkande ska hindras räcker att det kan antas att skadeståndsskyldighet kommer att åläggas och 1986/87:6. Överväganden om en ny förverkandereglering i vid tvivel ska man i enlighet med allmänna principer falla tillbaka på den för den berörde lindrigaste bedömningen.11 Den ordning som har beskrivits avviker från de regler som gäller i t.ex. , och och går i grunden tillbaka på ett vägval som den svenska lagstiftaren gjorde i samband med reform av förverkandereglerna. I propositionen skrev departements- chefen följande: Från dansk, finsk och norsk sida har därvid förordats en reglering som i vissa delar skiljer sig från gällande svenska bestämmelser och som inte har biträtts på svensk sida. Inom kommittén var man ense så långt att förverkande inte skulle ske, om den skadelidande hade blivit gottgjord före rättegången eller framställde sitt anspråk i denna. Åsikterna var där- emot delade beträffande de fall då den skadelidande inte hade framfört sitt skadeståndskrav före eller i rättegången eller då han uttryckligen hade avstått från sitt krav eller då han var okänd. Enligt den danska upp- fattningen, som delades av representanterna från och , skulle vinningsförverkande kunna ådömas i sådana situationer. För att en målsägande, som framställde sitt anspråk senare, inte skulle bli ekono- miskt lidande av att vinningen av brottet redan hade förklarats förverkad, ansågs att den förverkade egendomen skulle få användas för att gottgöra målsägande den skada han har lidit. På svensk sida vidhölls den i gällande regeln, att av brott inte kan förklaras förverkad om den motsvaras av skada för enskild, oavsett om ersättningskrav har fram- ställts eller ej. Inom kommittén ansåg man inte att skillnaden i rätts- systemen på detta område hade någon större praktisk betydelse. I de fall när den skadelidande inte hade framställt anspråk på ersättning, torde det nämligen sällan finnas några tillgångar att dra in genom förverkande. Den reglering som inom kommittén förordades av de övriga nordiska länderna har numera införts i den danska förverkandelagstiftningen.12 Flera skäl talar för att nu ta ett ordentligt kliv mot den ordning som förordades av , och – och som också med vissa variationer gäller i dessa länder – och enligt vilken förverkande kan ske också om brottsvinsten motsvaras av skada för enskild – själv- fallet med undantag för de fall där ett redan erlagt skadestånd har neutraliserat hela brottsvinsten, liksom för de fall där brottsvinsten utgörs av ett föremål som någon har ett anspråk på (i dessa fall bör 1986/87:6 s. 38. Jfr i sammanhanget även , Förverkande av utbyte som motsvarar skada för enskild, till , 2021, s. 20 ff. Som där utvecklas kan diskuteras i vilken utsträckning ett förverkande, med hänsyn till den regel som finns i 36 kap. 17 §, någonsin kan bli uppenbart oskäligt på den grunden att skadeståndsskyl- dighet kan komma att åläggas förverkandesubjektet. 1968:79 s. 46 f. Överväganden om en ny förverkandereglering i föremålet normalt lämnas ut till målsäganden eller tas om hand enligt lagen [1974:1065] om vist stöldgods m.m.). En första fördel med en sådan ordning är att det effektiviserar för- verkandesanktionen. Så snart det inte redan är ett faktum att brotts- vinsten har neutraliserats genom kompensation till en enskild finns möjlighet att förverka brottsvinsten. En andra fördel med ordningen är att den som den effek- tiviserar förverkandesanktionen kan göra det enklare för målsäganden att få sitt anspråk på ersättning tillgodosett. Det som fordras är en regel som tydligt anger att staten övertar ansvaret för att ersätta måls- äganden i dessa situationer, dvs. att målsäganden i princip har rätt till de medel som förverkas i den mån dessa motsvarar den skada hen lidit. I någon mån kan en ordning uppbyggd på detta sätt också förenkla hanteringen av förverkande och enskilt anspråk i rättsprocessen, så- tillvida att åklagaren i första hand ska söka förverka brottvinsten som målsägandens intresse kan bevakas indirekt genom ett anspråk på de medel som staten tillfaller staten genom förverkandet. Det nu sagda bör som huvudregel inte gälla i fall när brottsvinsten utgörs av konkreta föremål eller annan liknande egendom som den utsatte har blivit av med genom brott, t.ex. vid en stöld. I de fallen ska ju egendomen, som ovan noterats, i regel inte förverkas, utan åter- bördas till målsäganden eller tas om hand enligt lagen (1974:1065) om visst stöldgods m.m. Vi föreslår mot denna bakgrund att den särskilda regeln i 36 kap. 1 a §, om att skadeståndsskyldighet ska beaktas vid bedömande av om ett förverkande är uppenbart oskäligt, slopas. Detta innebär att för- verkande av brottsvinster kommer att kunna ske också i många av de fall brottsvinsten motsvarar skada för enskild. Den närmare utform- ningen av reglerna om målsägandens rätt behandlas i kapitel 6. 4.7Tillämpningsområdet för sakförverkande ska utvidgas Vårt förslag: Brottsvinster ska kunna förverkas genom sakförverk- ande eller värdeförverkande. Sakförverkande ska inte – såsom är fallet – förutsätta att egendomen kan knytas till brottet, utan istället kunna ske så länge egendomens värde inte överstiger brotts- vinstens. Om det finns särskilda skäl för det ska emellertid även Överväganden om en ny förverkandereglering i egendom vars värde överstiger värdet av brottsvinsten få för- verkas. Det överskjutande värdet ska då återbetalas till den som egendomen förverkats från. Vidare ska rätten, om bevisning om vad som ska förverkas, inte alls eller endast med svårighet kan föras, få göra en bedöm- ning efter vad som är skäligt av vad som ska förverkas. Om en brottsvinst har gjorts av flera gemensamt ska förverk- ande som huvudregel bestämmas för varje person för sig, men om det föreligger särskilda skäl ska rätten få föreskriva att de svarar en för alla och alla för en. Som redogjorts för ovan i avsnitt 4.2 förutsätter sakförverkande att egendomen i sin helhet kan härledas till ett konkret brott. I för- fattningskommentaren till vad som utgör 36 kap. 1 c § anförs följande om möjligheterna till sakförverkande: I bestämmelsen anges att egendom som trätt i stället för utbytet anses som utbyte. Genom denna ändring kan egendom som trätt i stället för det ursprungliga brottsutbytet bli föremål för sakförverkande. Om exem- pelvis den som begått en stöld säljer stöldgodset och köper en bil för den erhållna köpeskillingen, kan just bilen förklaras förverkad. Även egen- dom som ersatt något som i sin tur har trätt i stället för det ursprungliga brottsutbytet skall kunna bli föremål för sakförverkande. Det saknar allt- så betydelse om egendomen omvandlats i flera led. Åklagaren måste kunna visa – enligt gängse bevisregler i brottmål – ett otvetydigt samband mellan egendomen och det ursprungliga utbytet och att egendomen i sin helhet trätt i stället för det ursprungliga utbytet. Att tillräcklig utredning kan förebringas i denna fråga blir avgörande för om ett sakförverkande kan ske.13 Att sakförverkande på detta sätt begränsas till egendom som i sin helhet har trätt i stället för utbyte i snäv mening innebär som redan antytts att problem tillskapas på såväl en materiell som en proces- suell nivå. På den materiella nivån kan begränsningen leda till svåra – och enligt vår mening onödiga – frågetecken kring huruvida förverkande i ett visst fall kan ske genom sakförverkande eller endast genom värdeförverkande. Det är svårt att se varför förverkande ska behöva ske genom värdeförverkande om t.ex. en bil till har be- 2004/05:135 s. 160 f. Jfr även NJA 2016 s. 202 p. 6: ”Förverkande av viss egendom, sak- förverkande, förutsätter att den egendom som utgör utbytet (eller dess substitut) finns kvar. I annat fall har förverkande endast ansetts kunna ske av egendomens värde …”. Överväganden om en ny förverkandereglering i talats med stulna sedlar men till med lönemedel, men där också de sista motsvaras av en brottsvinst som gjorts av förverkandesvaranden. Också i övrigt kan emellertid sättas i fråga om den svenska ord- ningen – där det i många fall blir nödvändigt att utforma ett förverkan- deyrkande som ett yrkande om värdeförverkande – är lämplig liksom om den står i god överenstämmelse med bakomliggande internatio- nella instrument, där skyldigheten att förverka i regel avser av brott (värdeförverkande) eller egendom till motsvarande värde (sak- förverkande); de formella gränserna för sakförverkande sätts då genom att egendomens värde inte får överstiga brottsvinsten (jfr NJA 2010 s. 374 p. 12 ff. och det särskilda yttrandet i det rättsfallet). Till detta ska sedan läggas att de rådande begränsningarna avse- ende sakförverkande påverkar hanteringen i ett tidigare stadium av processen – i ett skede när underlaget för bedömningen av om viss egendom kommer att kunna knytas till ett visst brott regelmässigt är sämre – nämligen såtillvida att de påverkar valet mellan de tillgäng- liga processuella tvångsmedlen (förvar och kvarstad å ena sidan och beslag och penningbeslag å den andra sidan). Beslag kan i förverk- andesyfte användas endast om fråga är om ett föremål som kan komma att sakförverkas och det förutsätter – som framgår av före- gående stycken – att det finns ett otvetydigt samband mellan egen- domen och det ursprungliga utbytet. Det sagda betyder att möjlig- heten att använda ett visst processuellt tvångsmedel kan komma att påverkas av hur utredningen fortskrider, även om det i och för sig står klart att förverkande kommer att ske. En enklare och mer rationell ordning – såväl materiellt som proces- suellt – skulle åstadkommas genom att helt enkelt tillåta sakförverk- ande av egendom tillhörig förverkandesubjektet så länge värdet på egendomen, som huvudregel, inte överstiger brottsvinsten. I prakti- ken innebär detta i materiellt hänseende en påtaglig förskjutning från värdeförverkande till sakförverkande och i processuellt hänseende en motsvarande förskjutning från förvar och kvarstad till beslag. Om man härtill lägger att det enligt utredningens förslag ska bli möjligt att tillämpa penningbeslag också vid utredning av annan brottslighet än penningtvättsbrott så bör utredningens förslag innebära en tydlig förenkling och förbättring på framför allt förundersökningsstadiet. Ytterligare en förändring som föreslås i det här avseendet är att det under vissa förutsättningar bör vara möjligt att förverka även Överväganden om en ny förverkandereglering i egendom vars värde överstiger värdet av brottsvinsten. Dessa förut- sättningar kan lämpligen komma till uttryck på så sätt att det anges att sådan egendom får förverkas om det föreligger särskilda skäl. Sär- skilda skäl bör kunna föreligga om ett sakförverkande annars är omöj- ligt t.ex. av det skälet att förverkandesvaranden enbart äger ett fåtal men mycket värdefulla saker. Om så är fallet bör alltså även dessa värdefulla saker kunna tas i anspråk för förverkande och det över- skjutande värdet ska sedan återbetalas till den som egendomen för- verkats från. Särskilda skäl bör kunna föreligga också om brottsvinsten har en tydlig koppling till viss egendom, t.ex. att en viss bil har för- värvats i huvudsak med brottsvinster. Likaså bör särskilda skäl kunna föreligga om bara viss egendom bedöms vara omsättningsbar och den har ett högre värde en brottsvinsten. Förverkandebeslutet bör, vid sakförverkande av annat än sådant som direkt och i sin helhet härrör från brott, formuleras så att den ifrågavarande egendomen förverkas som motsvarande en brottsvinst på ett visst angivet värde. I förverkandehänseende bör den bedömning av värdet som därmed görs i princip vara slutlig. Det centrala vid ett förverkande är att egendom som bedöms ha visst värde tas ifrån för- verkandesvaranden. Vilket värde som egendomen slutligen inbringar vid en försäljning är i det perspektivet en sekundär fråga. Genom att formulera förverkandebeslutet på detta sätt ges emellertid underlag för att bedöma om eventuell återbetalning ska ske i fall där egendomen visar sig ha ett värde som är större än värdet av brottsvinsten. Syftet med att ange värdet är alltså att undvika att sakförverkande används på ett i förhållande till förverkandesvaranden oskäligt sätt. En konsekvens av en förändring av det slag som föreslås är att de benificieregler som kommer i spel vid verkställighet av ett värde- förverkande i många fall inte längre kommer att göra det. Eftersom förverkandereglerna mer sällan slår mot en persons samlade förmögen- het bör detta emellertid inte bli ett problem särskilt ofta. När fråga är om förverkande av brottsvinster i form av sakförverkande kan också ifrågasättas om beneficietanken fullt ut gör sig gällande. Till- räckligt bör under alla omständigheter vara att frågan beaktas vid bedömande av vilken egendom som ska beslagtas och eventuellt senare förverkas. Ytterst finns också ett remedium hos domstolen, eller den som annars beslutar om förverkande; denna har möjlighet att bedöma ett förverkande som uppenbart oskäligt. Överväganden om en ny förverkandereglering i En annan konsekvens av förslagen är att statens förverkande- yrkande – eftersom förverkandet vid sakförverkande inte kommer att verkställas enligt utsökningsbalkens regler – kommer att gå före andra anspråk på den ifrågavarande egendomen (och därigenom i viss mån sätta förmånsordningen ur spel). Denna konsekvens är en- ligt utredningens mening i de flesta fall fullt rimlig: t.ex. ska skatte- skulder eller för den delen andra skulder i princip inte kunna betalas med brottsvinster. En annan ordning skulle innebära att det inte går att upprätthålla principen om att brott inte ska löna sig. Det kan emellertid inte uteslutas att det kan uppstå situationer i vilka det framstår som så oklart huruvida brottsvinsten finns kvar hos ett visst subjekt, att det framstår som uppenbart oskäligt med förverkande. Ett exempel på en sådan situation skulle kunna vara att en brottsvinst har gjorts år 1 i ett företag, som i huvudsak bedriver legitim verksamhet, och att förverkandefrågan aktualiseras samt att det då finns åtskilliga borgenärer som gör anspråk på företagets tillgångar. Om det finns risk för att ett sakförverkande av tillgångar tillhöriga företaget på ett oskäligt sätt skulle inkräkta på borgenärernas rätt bör detta kunna beaktas. Enligt utredningens mening bör det emellertid inte finnas något generellt hinder mot för- verkande i dessa fall. Däremot bör regleringen – i sin generella ut- formning – ge myndigheterna utrymme att beakta sådana faktorer vid val av vilken egendom som ska förverkas genom sakförverkande liksom vid valet mellan att sakförverka och värdeförverka. Se närmare i författningskommentaren om de överväganden som kan behöva göras vid val av vilken egendom som ska förverkas. Vanliga regler om hur man förfar med förverkad egendom bör gälla (se bl.a. 6 § lagen [1974:1066] om förfarande med förverkade egen- dom och hittegods m.m. samt 30–33 §§ i före- skrifter och allmänna råd om förfarande med egendom som tagits i beslag, förverkats eller tagits i förvar, PMFS 2017:4 FAP 102-2). Utredningen bedömer vidare att det finns skäl att ge den bestäm- melse som finns i nuvarande 36 kap. 4 § tredje stycket (jfr nästa av- snitt angående paragrafen i övrigt) – om att rätten, om bevisning om vad som ska förverkas inte alls eller endast med svårighet kan föras, får göra en bedömning av vad som ska förverkas – generell tillämp- ning. Det är uppenbart att det inte sällan kan vara svårt att med någon säkerhet bestämma hur stor en brottsvinst är och det är enligt utredningens mening då att föredra att det finns tydligt stöd för de Överväganden om en ny förverkandereglering i bedömningar som kommer att behöva göras (och som i många fall görs ). När flera har gjort en brottsvinst gemensamt bör huvudregeln vara att förverkandet ska bestämmas för sig för var och en av dem. I vissa situationer kan det emellertid finnas skäl att göra det möjligt att föreskriva om solidariskt ansvar. Det bör i regel inte komma i fråga när det gäller relationen mellan flera fysiska personer, men när en brottsvinst har uppkommit med inblandning av juridiska personer på ett sådant sätt att det civilrättsligt skulle bli aktuellt med ansvars- genombrott, alltså att det inte finns skäl att upprätthålla gränserna mellan t.ex. ett moderbolag och ett dotterbolag, eller mellan en fysisk person och en juridisk person, bör det kunna bli aktuellt. I praktiken torde det här ofta röra sig om bulvansituationer. Utredningen före- slår att det ska finnas möjlighet att föreskriva om solidariskt ansvar om det föreligger särskilda skäl. 4.8Regleringen om fördelar i näringsverksamhet ska tas bort Vårt förslag: Regleringen i nuvarande 36 kap. 4 § tas bort då den inte längre behövs på grund av våra förslag om –att begreppet brottsvinster ersätter utbytesbegreppet, –att reglerna om från vem ordinärt förverkande av brottsvinster får ske utvidgas, –att förverkandereglerna i görs generellt tillämpliga, och –att det införs en generell regel om att rätten under vissa förut- sättningar får göra en bedömning av vad som ska förverkas. Regleringen i nuvarande 36 kap. 4 § innebär i förhållande till 1 § att det finns möjligheter att förverka inte endast utbyte utan också eko- nomiska fördelar som uppkommit för en näringsidkare.