sou · H9B3100 · 2022-01-01 00:00:00 — Finns det anled- ning anta att skadeståndsskyldighet med anledning av brottet kommer åläggas, bör förverkande inte ske med avseende på det utbyte som svarar mot anspråket. I tveksamma fall bör i enlighet med allmänna principer den för den tilltalade förmånligaste bedömningen göras. I den situa- tionen att stöldgodset finns kvar hos exempelvis tjuven och detta åter- ställs till målsäganden eller tas i förvar enligt stöldgodslagen, ligger det i sakens natur att stöldgodsets värde normalt inte bör förklaras förver- kat hos tjuven.13 Genom en lagändring utvidgades bestämmelsen på så vis att även andra civilrättsliga anspråk än skadestånd kom att omfattas av bestämmelsen. Genom ändringen blev bestämmelsen också tillämp- lig vid brott enligt specialstraffrättsliga författningar. Staten svarar alltså på samma sätt oavsett om det är fråga om brott enligt brotts- balken eller någon annan författning.14 I fråga om skadeståndsskyldighet anmärkte regeringen att den frågan om möjligt skulle beaktas vid bedömningen av ett förverkande skulle vara uppenbart oskäligt vid brott inom specialstraffrätten och att det torde kunna ske utan någon särskild anvisning. Eftersom Lagrådet påpekat detta menade regeringen dock att det lämpligaste var att även den särskilda bestämmelsen i 36 kap. 1 § andra stycket brotts- balken gjordes direkt tillämpligt även inom specialstraffrätten. Vidare anförde regeringen att bestämmelsen enligt sin ordalydelse gällde också i de fall där målsägandens skada och gärningsmannens utbyte inte motsvarade varandra som två sidor av samma sak, dvs. där man inte kan tala om någon förmögenhetsöverföring. Så är fallet beträf- fande många brott.15 Eventuell skadeståndsskyldighet i dessa fall skulle följaktligen – som en av andra omständigheter – beaktas vid bedömningen av om ett förverkande vore uppenbart oskäligt. Be- dömningen kunde resultera i att förverkande helt eller delvis borde underlåtas, men kunde också resultera i att hela utbytet skulle för- beaktas om det finns anledning att anta att skadeståndsskyldighet i anledning av brottet kommer att åläggas eller annars bli fullgjord. 1986/87:6, s. 38. 2004/05:135, s 104 ff. 15Uttalandet avser den då redan existerande bestämmelsen om vad som ska beaktas vid bedömningen av om ett förverkande är uppenbart oskäligt och kan knappast läggas till grund för slutsatsen att ”motsvarar skada för enskild” i 36 kap. 17 § skulle ha en bredare innebörd än vi antagit ovan. Målsägandens rätt till förverkad egendom förverkat utan hinder av att gärningsmannen ålades skade- ståndsskyldighet.16 Lagrådets synpunkt resulterade i att bestämmelsen i 36 kap. 1 § andra stycket bröts ut från 1 § och placerades i en ny 1 a §. Enligt utredningens mening är den nuvarande regleringen på flera sätt olyckligt utformad. En första svaghet är att åklagaren ställs inför påtagliga svårigheter när det gäller att bedöma på vilket sätt talan ska föras. Vid den bedömningen måste nämligen beaktas vilken typ av an- språk en målsägande har. Ett anspråk från målsäganden måste han- teras på olika sätt beroende på om målsäganden kan antas ha bättre rätt till kontomedel som finns i beslag eller om målsäganden endast har ett skadeståndsanspråk som motsvarar medlen. En frågeställning som synes ha blivit vanligt förekommande vid penningbeslag där det finns en utpekad målsägande är därför i vad mån målsäganden kan ha bättre rätt till kontomedel som finns i penningbeslag. Enligt allmänna principer gäller att ägarens rätt till brottsbytet – med de undantag som följer av 3 och 4 §§ lagen (1986:796) om god- trosförvärv av lösöre – består så länge det rör sig om egendom med fortsatt identifierbarhet (jfr ”pengar” NJA 2009 s. 500 och ”Det utlånade kontot” NJA 2017 s. 1053). Bedömningen av om medel är identifierbara eller inte är ofta komplicerad och huvud- regeln enligt den s.k. specialitetsprincipen är att när möjligheten att identifiera egendomen har gått förlorad genom sammanblandning så innebär det att äganderätten gått förlorad och därmed även rätten till vindikation. Frågan om kontomedel är identifierbara eller inte måste avgöras från fall till fall, men enligt den praxis som har utvecklats gäller att målsäganden kan ha bibehållen äganderätt till identifierbara konto- medel när målsägandens kontomedel har satts in på ett tomt konto, eller när målsägandens kontomedel har satts in på olika tomma kon- ton i en sammanhängande kedja av transaktioner. Olika gränsdrag- ningsfrågor kan i det här sammanhanget uppstå såsom om det krävs 2004/05:135, s. 106 f. Målsägandens rätt till förverkad egendom att det konto där medlen sätts in är helt tomt, alltså har noll i konto- behållning eller om detsamma kan gälla om kontot innan samman- blandningen enbart innehöll en obetydlig summa i förhållande till den insättning som har skett. I ”pengar” slog Högsta domsto- len fast att en ägare som har frånhänts kontomedel genom brott kunde ha bibehållen äganderätt, och därmed separationsrätt vid ut- mätning, till ett belopp motsvarande vad ägaren frånhänts även när kontomedlen har sammanblandats med en avgränsad del av gär- ningsmannens egna medel. Detta under förutsättning att det har funnits medel på kontot. Målsäganden har dock inte rätt till större belopp än vad de sammanblandade medlen som lägst upp- gått till . Svårigheterna att bedöma om någon kan anses ha bättre rätt till egendom (särskilt i form av penningmedel) i beslag skapar kompli- kationer bl.a. när det gäller frågan om hur målsägandens talan ska utformas. Om åklagaren vid väckande av åtal bedömer att målsäganden har bättre rätt till kontomedlen bör åklagaren i första hand föra måls- ägandens talan om bättre rätt och yrka att penningbeslaget ska bestå till dess att domen vinner laga kraft för att säkra målsägandens rätt. Det kan finnas anledning att även i andra hand föra talan om skade- stånd på grund av brott och i så fall även yrka kvarstad. Dessutom bör åklagaren överväga att framställa ett yrkande om förverkande enligt penningtvättsbrottslagen eftersom talan om bättre rätt eller skadestånd skulle kunna komma att ogillas helt eller delvis. Eftersom statens anspråk på att förverka i penningbeslag tagna kontomedel får stå åt sidan för målsägandens anspråk till kontomedlen, bör yrkandet om förverkande prövas i sista hand (jfr 36 kap. 1 a § ). Om åklagaren bedömer det vara uppenbart att målsägandens ta- lan om skadestånd kan komma att vinna bifall och att tillräckliga för- utsättningar för att säkra kontomedlen genom förvar och kvarstad föreligger, bör åklagaren överväga att avstå från att framställa ett yrkande om förverkande. Åklagaren kan i sådana fall i stället över- väga att senast i samband med att åtal väcks häva penningbeslaget och säkra målsägandens anspråk genom att ta kontomedlen i förvar och yrka att rätten förordnar om kvarstad. Enligt utredningens bedömning är komplexiteten delvis en följd av att förverkandet i princip ska stå tillbaka för målsägandens an- språk. Om regleringen i stället byggde på att förverkande ska ske och Målsägandens rätt till förverkad egendom att staten därefter ska ersätta målsäganden skulle många av de svå- righeter som uppstår kunna undvikas. Något som ytterligare visar på komplexiteten i regelverket är Justitiekanslerns beslut att inleda ett initiativärende i syfte att be- handla allmänna frågeställningar om målsägandens rättigheter vid penningbeslag.17 Bakgrunden till initiativärendet var att Justitie- kanslern fått in ett flertal ärenden som rörde bestämmel- serna om penningbeslag i relation till målsägandes anspråk samt att två till synes liknande fall handlats på skilda sätt. I ärendet hänvisade Justitiekanslern till ett annat ärende.18 I detta andra ärende beslutade åklagaren att en förundersökning skulle läggas ned och be- slutades att ett belopp om skulle förverkas. Målsä- ganden som inte hade haft möjlighet att framställa ett anspråk på de kontomedel som förverkades, tillerkändes ersättning från staten i enlighet med 36 kap. 17 § . I ytterligare ett annat ärende, som rörde två målsägande i en be- drägerihärva hade båda målsägandena fört över pengar till en pen- ningtvättares konto varefter kontomedlen togs i penningbeslag i och med brottsutredningen. I målet framställde åklagaren en begäran om att de beslagtagna medlen skulle förverkas om målsägandenas skade- ståndsanspråk inte skulle bifallas. Om skadeståndsyrkandena bifölls begärde åklagaren i stället för målsägandenas del kvarstad på ett be- lopp som motsvarade de utdömda skadeståndsbeloppen. Domstolen biföll förverkandeyrkandet, men avslog målsägandenas begäran om skadestånd. Skälet för tingsrättens bedömning var att målsägandena inte hade drabbats av någon skada eftersom medlen hade säkrats ge- nom penningbeslag. Enligt domstolens bedömning skulle staten, om det gällde egendom som kunde identifieras som målsägandens egen- dom, enligt 36 kap. 17 § förverka pengarna och överta ansvaret för målsägandens ersättningsanspråk. Om egendomen inte längre kunde identifieras skulle målsäganden tillerkännas skadestånd med motsvarande belopp (se rättsfallet NJA 2017 s. 1053 där uttalar att 36 kap. 17 § torde vara att tillämpa så att staten övertar ansvaret för ett enskilt anspråk även när pengar förverkas hos den som döms för penningtvättsbrott).19 17Justitiekanslerns initiativärende , dnr 2250-19-2.4.1. 18Justitiekanslerns beslut i ersättningsärende , dnr 7783-18-4.3. 19Justitiekanslerns beslut , dnr 2420-19-4.3.2 och 2839-19-4.3.2. Målsägandens rätt till förverkad egendom Vid Justitiekanslerns prövning av målsägandenas anspråk mot staten kom Justitiekanslern fram till att det inte fanns förutsätt- ningar att tillämpa bestämmelsen i det aktuella fallet då domstolen ogillat målsägandenas begäran om skadestånd på den grunden att det inte fanns någon påvisbar skada. Enligt domstolen hade målsägan- dena rätt att få tillbaka brottsbytet eller ett surrogat till de medel som funnits på kontot. Målsägandena framställde dock inte någon begäran om bättre rätt till de aktuella medlen, varför domstolen inte kunde pröva en sådan begäran. Frågan om målsägandena hade rätt till en del av kontobehållningen var därmed enligt Justitiekanslern rättskraftigt avgjord genom att domstolen hade prövat frågan om skadestånd och en sådan begäran är alternativ till en begäran om bättre rätt (som alltså inte framställdes i det aktuella fallet). Enligt Justitiekanslern fanns det därmed inte något ersättningsanspråk mot den tilltalade som staten kunde ta över och 36 kap. 17 § andra stycket var därmed inte tillämplig. Inte heller ansågs 36 kap. 17 § – trots Högsta domstolens ovan nämnda uttalanden – kunna tillämpas med stöd av målsägandens anspråk mot den som be- gått det brott genom vilket medlen frånhändes målsäganden.20 Justitiekanslern uttalade sig på liknande sätt i ett annat liknande ärende.21 Även om Justitiekanslerns beslut måste ses mot bakgrund av hur domstolarna valt att hantera det enskilda anspråket i den bakomlig- gande rättegången, så illustrerar besluten –dels att det är råder osäkerhet om i vilken utsträckning 36 kap. 17 § kan användas och i så fall hur när ett enskilt anspråk hanteras i samma rättegång som ett förverkandeyrkande, –dels att det är oklart huruvida 36 kap. 17 § kan anses tillämplig i ett fall där medel förverkas från en penningtvättare, men måls- äganden har ett anspråk endast mot gärningsmannen till det rele- vanta förbrottet. 20Det kan noteras att JK:s hållning innebär att staten kan komma att göra vinst på måls- ägandens bekostnad, t.ex. i ett fall där målsäganden ger sig till känna först efter processen mot penningtvättaren, inte har något anspråk mot penningtvättaren, men väl på de medel som staten förverkat. Och i ett sådant fall kan den enskilde normalt inte kompenseras skade- ståndsvägen såsom skedde i de nämnda ärendena. 21Justitiekanslerns beslut i ärende 2518-19-4.3.2. Målsägandens rätt till förverkad egendom Härtill kan framhållas att den mer generella svaghet som ligger däri att situationen beträffande tillämpliga säkerhetsåtgärder är svåröverblickbar. I sammanhanget kan särskilt pekas bl.a. på att pen- ningbeslag kan tillämpas endast vid penningtvättsbrott och finansi- ering av terrorism, att beslag inte kan tillämpas i relation till en kon- tobehållning och i regel inte heller när det gäller kontanter samt att förvar och kvarstad förutsätter att egendomen tillhör den miss- tänkte. Härtill ska läggas att alla de olika tvångsmedlen kan användas för delvis olika syften. Det framstår vidare som klart att införandet av den nya lagstift- ningen om penningtvättsbrott har gjort situationen än mer svårhan- terlig än den var tidigare. Den nya lagstiftningen har bl.a. inneburit att förverkande inte sällan kan ske hos penningtvättaren som målsäganden i regel inte har ett skadeståndsanspråk mot en pen- ningtvättare om medlen finns kvar hos denne. 6.4Överväganden om målsägandens rätt till kompensation ur förverkade penningmedel 6.4.1Utgångspunkten för våra överväganden: Förverkande bör endast i vissa fall hindras av att brottsvinsten motsvarar skada för enskild Utredningen har i kapitel 4 kommit fram till att den nuvarande ut- gångspunkten – att förverkande inte ska ske om brottsvinsten mot- svarar skada för enskild bör frångås i vissa fall. Den nuvarande utgångspunkten är förvisso helt rimlig när brotts- vinsten utgörs av konkreta föremål eller liknande som avhänts någon genom brott. Äganderätten tillkommer då fortsatt målsäganden och normalt ska egendomen antingen lämnas ut till målsäganden eller tas i förvar enligt lagen (1974:1065) om visst stöldgods m.m. Utredningen har därför föreslagit (se närmare avsnitt 4.6) att den nu gällande utgångspunkten bör frångås när det gäller sådan skada som enbart grundar ett anspråk på pengar eller penningmedel. Det innebär att framför allt pengar och kontomedel kommer att kunna förverkas betydligt i större utsträckning än tidigare, och det ska gälla även i de situationer när målsäganden är känd och framställer ett an- språk på medlen. Målsägandens rätt till förverkad egendom En sådan reform har stora fördelar genom att den förenklar han- teringen när ett förverkandeanspråk och ett målsägandeanspråk konkurrerar. En annan fördel är att man genom att förverka brotts- vinsten kan säkra målsägandens anspråk. blir det naturligt- vis särskilt angeläget att tillse att målsägandens rätt till ersättning ur förverkade medel är utformad på ett ändamålsenligt sätt. Det gäller oberoende av hur man bör se på frågan om hur 36 kap. 17 § ska tillämpas när förverkande sker från en penningtvättare och obero- ende av hur man bör se på domstolarnas hantering av de fall där ett enskilt anspråk konkurrerar med ett yrkande om förverkande. 6.4.2Målsägandens möjlighet att göra sin rätt gällande bör förbättras och förenklas 1.Om förverkande sker i ett fall där brottsvinsten motsvarar skada för enskild ska staten svara i den förpliktades ställe. De nu- varande reglerna i 36 kap. 17 § andra stycket ska därför föras över till det nya 36 kap. med ett förtydligande av att statens svarar också i fall där förverkande sker hos en penningtvättare men den enskilde har ett anspråk mot gärningsmannen till det relevanta förbrottet. 2.Om målsäganden redan i den rättegång där ett förverkande- yrkande prövas gör anspråk på penningmedel som härrör från brottet och en däremot svarande brottsvinst förverkas ska rätten efter yrkande av målsäganden särskilt ta ställning till om denne har rätt till det som förverkas. Detta ska gälla också i situationer där en brottsvinst förverkas hos en penningtvättare, men måls- äganden endast har ett anspråk mot gärningsmannen till förbrot- tet. Målsäganden ska alltså i dessa fall kunna få sitt anspråk han- terat direkt i rättegången. Förslaget utgår ifrån det förslag som lagts fram i avsnitt 4.6 och som innebär att det förhållandet att brottsvinsten motsvarar skada för enskild inte ska utgöra något hinder mot förverkande så länge fråga inte är om förverkande av konkreta föremål eller annan liknande egendom som någon har blivit av med genom brott. Målsägandens rätt till förverkad egendom I dagens reglering framgår av 36 kap. 17 § att målsäganden kan ha rätt till ersättning ur förverkade medel. Bestämmelsen är i huvudsak avsedd att tillämpas när brottsoffret träder fram i efterhand och denne har då möjlighet att hos Justitiekanslern () göra gällande sin rätt till ersättning enligt paragrafen. Lagtexten är dock generell och därför tillämplig också när målsäganden ger sig till känna i sam- band med rättegången om förverkande. Som beskrivits i det föregående är det delvis oklart vilken bety- delse regleringen kan tillmätas när såväl ett enskilt anspråk som ett yrkande om förverkande tas upp i samma rättegång. Det är också oklart hur bestämmelsen ska tillämpas i fall där någon åtalas för pen- ningtvättsbrott men den enskildes anspråk inte grundas på penning- tvättsbrottet, utan på det förbrott som utgör grund för penning- tvättsbrottet (bl.a. har och Justitiekanslern gett uttryck för olika synsätt i frågan). Det finns redan på den grunden skäl att se över regleringen av målsägandens anspråk. Härtill kommer att utredningens förslag om att förverkande nor- malt ska kunna ske också då brottsvinsten motsvarar skada för enskild gör det särskilt angeläget att tillse att reglerna om statens ansvar för ersättning till målsäganden är utformade på ett fungerande sätt. En utgångspunkt för utredningens överväganden i denna del har varit att regleringen måste täcka två olika situationer: (i)dels sådana fall där brottsoffret inte är med i den process i vilken förverkande sker, utan ger sig till känna först i efter- hand, (ii)dels sådana fall där brottsoffret deltar såsom målsägande i för- verkandeprocessen. Båda dessa situationer måste hanteras för att man ska kunna skapa en välfungerande reglering. För de förstnämnda fallen (i) framstår den nuvarande regleringen i 36 kap. 17 § som funktionell, men bestämmelsen bör utformas på ett sådant sätt att det klargörs att den är tillämplig i fall där förver- kande sker hos en penningtvättare (eller hälare) men den enskilde har ett anspråk endast mot gärningsmannen till det relevanta för- brottet. Den grundläggande regel som finns i 36 kap. 17 § andra Målsägandens rätt till förverkad egendom stycket bör alltså finnas kvar också i det nya 36 kap. Av regleringen bör alltså framgå att statens ansvar inte är beroende av att målsägan- dens anspråk riktas just mot förverkandesvaranden – tillräckligt ska vara att anspråket motsvarar den förverkade brottsvinsten. För att göra detta tydligt bör föreskrivas att staten träder in i den förpliktades ställe (jfr den nuvarande bestämmelsen i 36 kap. 17 § där det talas om ”dennes ställe” samt de motstridiga uttalandena om den regleringens innebörd i ”Det utlånade kontot” NJA 2017 s. 1053 respektive JK:s beslut 2420-19-4.3.2). Regleringen bör – under förutsättning att målsägandens anspråk svarar mot brottsvinsten på ovan angivet sätt – i princip vara tillämp- lig oavsett vilken typ av egendom som har förverkats och oberoende av vilken typ av anspråk den enskilde har. Av vad som sagts ovan (i avsnittet Förverkande av konkreta föremål och liknande egendom) följer emellertid att förverkande som huvudregel inte ska ske när det är fråga om konkreta föremål eller annan liknande egendom som nå- gon blivit av med genom brott. Regleringen om målsägandens rätt till ersättning från staten kommer därför mycket sällan att tillämpas när det gäller sådan egendom. För de sist nämnda fallen (ii) – dvs. de fall där brottsoffret deltar som målsägande redan i förverkandeprocessen – är det emellertid av flera skäl otympligt att hänvisa den berättigade till att efter rätte- gången vända sig till JK för att få sina anspråk ersatta. Utredningen föreslår därför att det ska tillskapas en reglering enligt vilken dom- stolen redan inom ramen för rättegången ges en möjlighet att ta ställ- ning till de frågor som enligt nuvarande 36 kap. 17 § ska hanteras av Justitiekanslern. Ett sådant ställningstagande bör förutsätta att mål- säganden yrkar fastställande av att hen har rätt till den egendom som eventuellt kan komma att förverkas, men den bör inte förutsätta att målsäganden för en talan om ett enskilt anspråk. Det som rätten på målsägandens yrkande ska pröva är om målsäganden – i relation till staten – har rätt till de medel som eventuellt kan komma att förverkas. För att det ska kunna fastställas att målsäganden har sådan rätt till egendomen bör det krävas att man kan följa egendomen från gär- ningsmannen till målsäganden. Avgörande i de här fallen bör vara om den förverkande brottsvinsten motsvarar – dvs. är ett slags spegel- bild av – målsägandens ersättningsanspråk. Vid bedömningen bör man kunna vara något generösare än man skulle ha varit vid en rent civilrättslig bedömning av om äganderätten består, men utgångs- Målsägandens rätt till förverkad egendom punkten ska ändå vara att målsäganden har rätt till medel som an- tingen direkt eller i obruten kedja kan härledas till den skada som återspeglar brottsvinsten. Sedan domen fått laga kraft ska det skadestånd som rätten har fastställt i domen betalas ut till målsäganden via staten ur förverkade medel. I det ledet ska inte ske någon ny prövning av beloppets stor- lek utan det är då fråga om en ren utbetalning av det belopp som domstolen har fastställt i domen. På samma sätt som vid verkställig- het av andra föremål som varit beslagtagna är det som ska verkställa domen genom att betala ut medlen till målsägan- den. För det fall egendom har säkrats genom kvarstad verkställs domen genom Kronofogden på samma sätt som enligt gällande rätt. Eftersom vi föreslår ändringar som innebär att beslag kommer att kunna användas i betydligt fler fall än tidigare är det vår bedömning att det inte kommer att bli så vanligt förekommande att kvarstad an- vänds om våra förslag genomförs (se mer om våra resonemang dels beträffande möjligheten att sakförverka i större omfattning, av- snitt 4.7, och om tvångsmedel nedan i kapitel 7). Ett yrkande om att rätten ska fastställa målsägandens rätt till för- verkade medel bör kunna kompletteras med en talan om skadestånd eller bättre rätt gentemot förverkandesvaranden (t.ex. för det fall förverkande inte skulle komma att ske), men målsäganden kan också välja att beträda den vägen först om det visar sig att det särskilda yrkandet om rätt till förverkad egendom inte leder fram. Någon rättskraftsverkan som hindrar en sådan senare talan finns inte efter- som det särskilda yrkandet gäller målsägandens rätt i förhållande till staten. Möjligheten att framställa ett sådant särskilt yrkande är för mål- säganden fördelaktigt bl.a. eftersom hen därigenom slipper fundera på hur en talan om enskilt anspråk ska utformas. I ett åklagarper- spektiv är det härutöver en fördel att man med stöd av regleringen alltid kan söka förverka egendomen när det finns skäl för detta, utan att behöva fundera på om målsägandens intresse av att få skadestånd bör hindra detta. Den samlade effekten av våra förslag kan beskrivas på följande sätt. Målsägandens rätt till förverkad egendom •Brottsvinster ska som huvudregel förverkas också om de motsva- rar skada för enskild. Detta gäller dock inte om brottsvinsten ut- görs av ett konkret föremål eller annan liknande egendom som någon blivit av med genom brott. I sist nämnda fall ska man, pre- cis som , normalt lämna ut egendomen till målsäganden eller ta den i förvar enligt lagen (1974:1065) om visst stöldgods m.m. •När förverkande sker av brottsvinster som motsvarar skada för enskild eller annars medel som enskild har rätt att få tillbaka ska staten svara för ersättning till den berättigade intill det belopp som tillfallit staten till följd av förverkandet (i linje med nuva- rande 36 kap. 17 §).