sou · H9B356 · 2022-01-01 00:00:00 — Barnets intressen talade för att frågan om faderskap skulle kunna behandlas i när barnet har hemvist här och därför kan väntas växa upp här. Vidare ansågs de inblandades intressen i vissa fall tala för att frågan om faderskapet skulle kunna tas upp här även om barnet inte har hemvist i . Domsrätten skulle vara densamma beträffande både fastställelse och hävande av faderskap. (Se a. prop. s. 11 f.) Också i fråga om avgörande av tillämplig lag anfördes att barnets hemvist (domicilprincipen) i första hand bör vara styrande, i stället för som tidigare barnets medborgarskap (nationalitetsprincipen). Detta ansågs stämma bäst överens med barnets intressen. Den lag som kom- mer till användning blir då i de flesta fall lagen i det land där barnet av allt att döma kommer att växa upp. Vid tillämpning av utländsk lag ansågs dock praktiska skäl tala för att inte utländska regler om tillämplig lag i internationella förhållanden (läran om renvoi) också skulle tillämpas här. Lagen tar därför inte hänsyn till sådan lagstift- ning i utlandet. (Se a. prop. s. 11 f.) I fråga om utländska faderskapsavgöranden anfördes att utgångs- punkten knappast kan vara att sådana inte ska gälla i . Det skulle innebära att det vid ett barns flytt till skulle behöva inledas en ny rättegång här för att få underlag för registrering av faderskapet, när det kanske redan finns en utländsk faderskapsdom (Se a. prop. s. 12 f.) Den nya lagen begränsades till frågor om själva faderskapet. Det ansågs inte att rättsverkningarna av ett faderskap också skulle regle- ras i detta sammanhang. (Se a. prop. 3.3.2Faderskapspresumtion i utländsk lag I vissa fall följer faderskapet till ett barn som har fötts i utlandet på grund av utländsk lag (faderskapspresumtion). En man som är eller har varit gift med barnets mor anses som barnets far i om det följer av lagen i den stat där barnet vid födelsen fick sin hemvist, eller – om barnet inte har någon far enligt lagen i den staten – om det följer av lagen i en stat där barnet vid födelsen blev medborgare (2 § lagen om internationella faderskapsfrågor). Liksom faderskapspresumtionen i 1 kap. 1 § är be- stämmelsen begränsad till legala faderskapspresumtioner på grund av äktenskap. Samboförhållanden omfattas inte. Det har dock sagts att utländska legala presumtioner som grundas på samboförhållan- den ändå kan godtas i utan lagstöd under vissa förutsätt- ningar, särskilt om samboendet skett i det land vars lag åberopas till stöd för presumtionen. Frågan har överlämnats åt rättstillämpningen. (Se prop. 1984/85:124, s. Vid tillämpningen av bestämmelsen har hemvistbegreppet som det utformats och tillämpas i andra delar av den svenska interna- privaträtten tillmätts särskild betydelse. En persons hemvist avgörs framför allt utifrån bosättning och samtliga förhållanden kring vistelsen i ett land. Hur stark anknytning som det i övrigt finns till ett annat land har också betydelse. Normalt är det tillräckligt att en person har för avsikt att stanna i landet tills vidare och alltså inte har några planer på att lämna landet, även om det inte behöver finnas en avsikt att stanna där . (Se a. prop. s. 40 f.) Barnets hemvist får ofta anses sammanfalla med vårdnadshavar- ens hemvist. Ofödda barn anses ha hemvist hos modern (se 11 § andra stycket lagen om internationella faderskapsfrågor). har gjort vissa uttalanden som kan vara av intresse för bedömningen av ett barns hemvist. har uttalat att ett barns hemvist måste fastställas mot bakgrund av samtliga faktiska omständigheter i det enskilda fallet, så att det motsvarar den plats som avspeglar viss integration i socialt hänseende och i familje- hänseende. Hänsyn ska bl.a. tas till hur varaktig och regelbunden vistelsen är, hur vistelseförhållandena är, skälen till vistelsen, för- hållandena och skälen till att familjen flyttat, barnets nationalitet, platsen och förutsättningarna för skolgången, barnets språkkun- skaper samt barnets familjeförhållanden och sociala band i denna stat.20 tolkning torde inte avvika från hur hemvist- begreppet uppfattas enligt svensk rätt. Att barnets hemvist har avgörande betydelse för vilka regler som ska tillämpas har ansetts stämma bäst överens med barnets intressen, eftersom lagen i det land där barnet kommer växa upp i de flesta fall då tillämpas. Vidare har det bedömts som praktiskt fördelaktigt att reglerna om tillämplig lag sammanfaller med svensk domsrätt. (Se a. prop. s. 12 och 21). Om barnet vid födseln blev medborgare i en annan stat än hem- vistlandet, ska ändå hemvistlandets lag avgöra om en legal fader- skapspresumtion är tillämplig. Endast om en sådan presumtion inte gäller enligt hemvistlandets lag ska lagen i den stat där barnet blev medborgare tillämpas. Genom att ena lagen ges företräde har det be- dömts kunna undvikas att mer än en man utpekas som far till barnet, om lagarna skulle peka ut olika män som far till barnet. Om tillämpningen av utländsk lag skulle leda till ett resultat som är oförenligt med svensk rättsuppfattning, s.k. ordre public, kan det finnas hinder mot tillämpning (12 §). (Se a. prop. s. 22 och 42 f.). Huvudregeln i 2 § är begränsad till barn som inte från början har hemvist i . När ett barn flyttar till innebär regeln att faderskapet för mannen i äktenskapet kan antecknas i den svenska folkbokföringen utan att det behöver fastställas i vilket land barnet blev medborgare vid födseln, eller vad lagen i det landet innehåller, om det framgår av t.ex. intyg eller registerutdrag att mannen anses som barnets far enligt lagen i barnets hemvistland. tillämpar presumtionen så länge äktenskapet är giltigt i det land där barnet vid födelsen fick hemvist, även om äktenskapet inte skulle erkänns i Sverige.21 Om barnet vid födseln fick hemvist i ska frågan om vem som är far p.g.a. lag alltid bedömas enligt svensk lag, oavsett barnets medborgarskap. (Se a. prop. s. 42 f.) I 5 § finns bestämmelser om tillämplig lag vid prövning av en talan vid svensk domstol om fastställande av faderskap eller om hä- vande av ett faderskap som gäller enligt 2 §. En sådan talan ska prövas enligt lagen i den stat där barnet har sin hemvist när målet avgörs i första instans (första stycket). Om barnet sedan födelsen bytt hem- vist medför alltså detta att en annan lag blir tillämplig. 20Se avgöranden i A, C-523/07, EU:C:2009:225, punkt 39 samt Mercredi, C497/10, EU:C:2010:829, punkterna 48–51). 21Se SOU 2017:96, s. 74 samt förslag om uttrycklig reglering i prop. 2020/21:149 Förbud mot erkännande av utländska månggiften. ansetts bäst gynna barnets intressen att frågan prövas enligt lagen i det land till vilket barnet har starkast anknytning när frågan prövas i första instans. Detta har också ansetts medföra praktiska fördelar. (Se a. prop. s. 23 f. och 50 f.) Svensk lag ska dock alltid tillämpas trots att barnet har sin hem- vist utomlands avseende fastställelse av faderskap för en man som har sin hemvist i , när det påstås att barnet har tillkommit med mannens spermier och barnet i hemvistlandet inte har några andra rättsliga föräldrar än mannen och hans make, registrerade part- ner eller sambo (5 § andra stycket). Processrättsliga frågor bedöms alltid enligt svensk rätt. Regler om tillåtligheten av en faderskapstalan bör behandlas som materiella, liksom regler om talerätt och talefrister. Regler om tillåtna bevis- medel, bevisvärdering och bevisupptagning bedöms dock som rena rättegångsfrågor enligt svensk rätt, även om faderskapstalan ska avgöras enligt utländsk lag. (Se a. prop. s. 51 f.). Frågan om huruvida ett faderskap som gäller enligt 2 § ska anses hävt genom en fastställelse av att en annan man är barnets far bedöms enligt samma lag som har tillämpats vid fastställelsen (5 § tredje stycket). 3.3.3Giltigheten av utländska fadersskapsfastställelser Om faderskap till ett barn har fastställts i utlandet genom en dom eller bekräftelse, gäller en sådan fastställelse som huvudregel även i (7 och 8 §§ lagen om internationella faderskapsfrågor). Detta innebär att den man som anses vara barnets far i hemlandet i regel också anses vara barnets far här. Detta gäller oavsett om det är fråga om ett olikkönat par eller samkönat manligt par och oavsett om det finns någon genetisk koppling till barnet eller inte. I 7 § regleras giltigheten av utländska domstolsavgöranden avseende faderskap. Ett lagakraftvunnet avgörande av en utländsk domstol som innebär att ett faderskap har fastställts eller hävts gäller i , om det med hänsyn till en parts hemvist eller medborgarskap eller annan anknytning fanns skälig anledning att talan prövades i den andra Bestämmelsen avser inte sådana domar varigenom en fader- skapstalan ogillats och inte heller utländska domstolsavgöranden i vilka domstolen endast prejudiciellt tagit ställning till frågan om fader- skap vid avgörande av en annan fråga (se prop. 1984/85:124, s. 55). När bestämmelsen om erkännande av utländska domstolsavgö- randen infördes framhölls att utländska faderskapsavgöranden i prin- cip bör erkännas här i landet om det inte finns särskilda skäl emot det. När det redan finns en utländsk dom bedöms en svensk domstol nämligen i allmänhet ha sämre möjligheter att utreda och bedöma saken än den utländska domstolen. För att skydda väsentliga svenska intressen ansågs dock ett antal villkor behöva ställas upp för erkän- nandet. Villkoren, vilka fortfarande gäller, ansågs behöva gå längre än de som gäller för erkännande av motsvarande internordiska av- göranden. (Se a. prop. s. 28 f.) Bedömningen av om det fanns skälig anledning att talan prövades i den andra staten syftar till att bara sådana utländska avgöranden där den utländska domstolens behörighet kan accepteras ur svensk synpunkt ska erkännas. Vid denna prövning har det sagts att vägled- ning kan hämtas från de svenska domsrättsreglerna i 4 §. (Se a. prop. s. 29 och 55 f.) Från nämnda huvudregel görs också vissa undantag i 7 § andra stycket. Undantagen tar sikte på situationer då svaranden inte har haft rimliga möjligheter att föra sin talan i rättegången, om av- görandet strider mot ett annat giltigt avgörande eller om det pågår en parallell rättegång i eller utomlands. Enligt undantags- regeln i punkten 2 gäller inte ett utländskt faderskapsavgörande, om avgörandet strider mot en svensk dom varigenom en kvinna för- klarats vara förälder till barnet enligt 1 kap. 9 § (se prop. 2004/05:137 s. 73). Det finns inget undantag för fall där barnet har tillkommit genom en assisterad befruktning. Ett sådant undantag föreslogs i SOU 2016:11 för fall där barnet har tillkommit genom en insemination eller befruktning utanför kroppen, behandlingen utförts på en annan person än den fastställda faderns maka eller sambo och behandlingen utförts med en annan mans spermier (se s. 523 f.). Enligt regeringen var det dock inte möjligt att överblicka konsekvenserna av en sådan ändring. Bland annat hade flera remissinstanser framhållit att förslaget kunde leda till resultat som stod i strid med barnets bästa. Vägransgrunden infördes därför inte. (Se prop. 2017/18:155 s. 42 f.) Erkännande av ett utländskt domstolsavgörande kan också vägras enligt ordre public-förbehållet i den ovannämnda 12 §. Här föreskrivs bl.a. att ett avgörande av en utländsk domstol inte gäller i , om det skulle vara uppenbart oförenligt med grunderna för den svenska rättsordningen. Ordre public-förbehållet tar i princip sikte på en kontroll av att det utländska avgörandet har tillkommit på ett god- tagbart sätt. Det ska tillämpas restriktivt. (Se prop. 1984/85:124 s. 27 f. och 66 samt NJA 1999 s. När en utländsk dom anses gällande i får den som regel samma rättsverkningar som ett motsvarande svenskt avgörande. Frågan om en utländsk faderskapsdom gäller i ska normalt prövas prejudiciellt av den myndighet och i det sammanhang där frågan uppkommer (se prop. 1984/85:124, s. 32 och bl.a. NJA 1999 s. 181). Frågan om avgöranden gäller i ska enligt 9 § prövas av tingsrätt efter en ansökan av någon som frågan rör. Enligt samma bestämmelse kan även en myndighet, t.ex. , ansöka om prövning av om ett avgörande gäller. I 10 § finns en bestämmelse för de fall då det redan pågår en rätte- gång om faderskapet till samma barn utomlands, s.k. litis pendens. I sådana fall ska talan avvisas eller målet vilandeförklaras. I undan- tagsfall kan talan prövas om det finns särskilda skäl. Bestämmelsen är inte begränsad till att rättegångarna avser samma mans faderskap. (Se a. prop. s 64). Det finns också bestämmelser som reglerar erkännande av utländ- ska fastställelser av faderskap genom bekräftelse (8 §). En sådan fastställelse ska erkännas i , om den är giltig enligt lagen i den stat där barnet eller den som har lämnat bekräftelsen hade hem- vist eller i en stat där någon av dem var medborgare (första stycket). Det är hemvist och medborgarskap vid tiden för faderskapsbekräf- telsen som åsyftas. Bestämmelsen omfattar både de materiella och formella förutsättningarna för bekräftelsens giltighet. Bekräftelsen ska i alla avseenden motsvara kraven i någon av lagarna; alla moment ska alltså bedömas enligt en och samma lag. Ett undantag görs dock i andra stycket. Bekräftelsen anses nämligen giltig till formen även om det inte följer av lagen enligt första stycket, om bekräftelsen uppfyller formföreskrifterna i lagen i den stat där den lämnades. (Se prop. 1984/85:124 s. 59 f. och jfr 3 § tredje stycket) Det är inget krav för giltighet i att bekräftelsen skett un- der medverkan av en myndighet eller att bekräftelsens giltighet på annat sätt kontrollerats (se a. prop. s. 34 f.). Utgångspunkten då lagen infördes var att, liksom för utländ- ska faderskapsdomar, utländska bekräftelser av faderskap ska god- tas i om bekräftelsen uppfyller vissa grundläggande villkor (se prop. 1984/85:124, s. 34). I 8 § tredje stycket föreskrivs således att utländska fastställelser inte gäller i , om de strider mot ett avgörande eller en fast- ställelse av faderskap i eller det pågår en rättegång om fader- skapet i eller utomlands. Vidare föreskrivs i femte punkten att bekräftelsen inte heller gäller, om den är uppenbart oriktig. När bestämmelsen infördes angavs i förarbetena att en utländsk bekräft- else därmed inte skulle godtas om bekräftelsen av faderskapet inte stämmer med den biologiska sanningen, men att med ett biologiskt faderskap kunde jämställas ett faderskap som i rättsligt hänseende grundas på insemination (se prop. 1984/85:124, s. 35 och 61). Erkännande av en utländsk fastställelse av faderskap genom bekräf- telse kan också vägras enligt ordre public-förbehållet i 12 § (se ovan för en närmare beskrivning). Giltigheten av utländska fastställelser av faderskap genom bekräf- telse får bedömas av de myndigheter där frågan blir aktuell (utan någon sådan möjlighet till domstolsprövning som enligt 9 § finns när det gäller utländska domstolsavgöranden). Även om det skulle upp- stå någon tveksamhet om giltigheten av fastställelsen bör den godtas tillsvidare, om förutsättningarna enligt lagen är uppfyllda (se prop. 1984/85:124, s. 36 och 62). Bestämmelserna i 7 och 8 §§ omfattar inte andra fastställelser av faderskap än genom domstolsavgörande och bekräftelse. Exempelvis kan faderskapet inte erkännas i bara utifrån en anteckning i barnets födelsebevis (se prop. 2017/18:155 s. 45). 3.3.4Föräldraskap enligt 1 kap. 9 § Lagen om internationella faderskapsfrågor innehåller även vissa be- stämmelser som gäller föräldraskap enligt 1 kap. 9 § för den kvinna i en samkönad relation som inte har fött barnet (1 § andra stycket). Bestämmelserna infördes i samband med ändr- ingar i om föräldraskapet för barn som kommit till genom assisterad befruktning i samkönade relationer mellan två kvinnor. Bestämmelserna reglerar i vilka fall ett sådant föräldraskap kan fastställas genom bekräftelse under medverkan av en svensk social- nämnd och vilket lands lag som då ska tillämpas. När bestämmelserna infördes ansågs det lämpligt att de utformades på samma sätt som motsvarande regel om bekräftelse av faderskap. (se prop. 2004/05:137, s. Motsvarande anpassningar gjordes i lagen om er- kännande av nordiska faderskapsavgöranden. Av 6 a § i lagen om internationella faderskapsfrågor följer att ett föräldraskap enligt 1 kap. 9 § kan fastställas genom bekräftelse av föräldraskapet under medverkan av svensk social- nämnd, om nämnden är skyldig att utreda föräldraskapet enligt 2 kap. 8 a eller 9 § (första stycket). Sådan utredning kan endast ske när barnet har hemvist i (se prop. 2004/05:137 s. 47 f.). Samma domsrättsregler som gäller i mål om faderskap enligt 4 § gäller även i fråga om föräldraskap enligt 1 kap. 9 § . Härav följer att en svensk domstol får ta upp mål om föräldraskap om barnet har hemvist i , talan förs mot en kvinna eller flera kvinnor med hemvist här eller det annars med hänsyn till barnets eller parternas anknytning till finns särskilda skäl att frågan prövas här (a. prop. s. 48 och 72). Svensk lag ska tillämpas både i fråga om bekräftelse av föräldra- skap och fastställelse av föräldraskap genom dom, vilket har ansetts bäst tillgodose att ett föräldraskap för en kvinna kan fastställas i de fall då det finns en anknytning till (se a. prop. s. 48). I 10 b § anges att det som sägs i 7, 8, 10 och 10 a §§ om faderskap även gäller föräldraskap enligt 1 kap. 9 § . Bestämmel- sen handlar om giltigheten av utländska faderskapsavgöranden i förhållande till sådana föräldraskap. Hänvisningen till 7 och 8 §§ inne- bär att ett utländskt avgörande om faderskap eller en utländsk fast- ställelse av faderskap genom bekräftelse inte går före en svensk fast- ställelse av föräldraskap, om det svenska ärendet inletts först. På motsvarande sätt som gäller för faderskap i har det sagts att ett utländskt faderskap i annat fall bör gälla i och därmed hindra att ett föräldraskap fastställs här, om det fanns tillräcklig an- knytning till det andra landet. (Se a. prop. s. 48 och 72 f.) När bestämmelserna infördes fick lagen, trots utvidgningen av dess tillämpningsområde, ändå behålla sitt tidigare namn (se prop. 2004/05:137, s. 71). En svensk socialnämnd får inte godkänna en bekräftelse av fader- skapet till barn, om det utomlands pågår en rättegång om faderskap- et (10 a §, jfr även 3 och 3 a §§). får inte heller god- känna en bekräftelse av ett föräldraskap, om det utomlands pågår en rättegång om faderskapet (se hänvisningen i paragrafen till 10 b §). (Se prop. 2017/18:155, s. 79 f.) HFD 2020 ref. 13 Målet gällde två kvinnor som levt tillsammans på . Den ena kvinnan födde en dotter efter en assisterad be- fruktning genom insemination. I barnets födelsebevis betraktades båda kvinnorna som föräldrar till barnet enligt isländsk lag. Den kvin- na som inte fött barnet angavs som förälder. Kvinnorna gifte sig och flyttade därefter till . folkbokförde familjen, men beslutade att inte registrera någon relation mellan barnet och den kvinna som inte hade fött barnet med hänvisning till att det sak- nas lagstöd för att erkänna en kvinnas föräldraskap som fastställts i ett annat nordiskt land. hänvisade kvinnan till att det krävdes en adoption för att en föräldrarelation skulle kunna registreras. Förvaltningsrätten upphävde besluten och förordnade att den andra kvinnan också skulle registreras som förälder till barnet. Till stöd för detta anfördes att fastställelse av faderskap på även gäller i och att begreppet faderskap numera även får anses innefatta föräldraskap för en kvinna. Kammarrätten, som instämde, ansåg att beslut skulle innebära en inskränkning av kvinnornas och barnets rätt till skydd för privat- och familjeliv och utgöra en åtskillnad på grund av sexuell läggning, eftersom ett motsvarande faderskap skulle ha gällt i för en heterosexuell familj, varför den andra kvinnan skulle registreras som förälder till barnet. yrkade i att verkets beslut skulle fastställas och pekade på att frågan om erkännande av utländska föräldraskap (anm. motsvarande 1 kap. 9 § ) lämnats oreglerad. Rätten till privat- och familjeliv är tillräckligt till- godosedd genom att den kvinna som inte burit barnet kan adoptera det. Kvinnorna anförde att det försvårar omsorgen om dottern att inte båda registreras som föräldrar och därmed vårdnadshavare. Det är inte godtagbart att det görs en åtskillnad mellan samkönade och olikkönade par eftersom fastställda faderskap godtas oavsett hur barnet har tillkommit. upphävde domstolarnas avgöran- den och fastställde beslut att inte registrera det utländ- ska föräldraskapet för den andra kvinnan. Domstolen framhöll att lagen om internationella faderskapsfrågor och erkännande av nor- diska faderskapsavgöranden tillkommit för att ge lagstöd för er- kännande av utländska avgöranden och att motsvarande bestämmel- ser inte finns för en kvinnas föräldraskap samt att det i dessa fall kräver adoption eller fastställelse av föräldraskapet i för att registrering av föräldraskapet ska kunna ske. fann att det utgör en inskränk- ning i det skydd som garanteras av artikel 8 avseende såväl familjeliv som privatliv att föräldrarelationen inte registreras i . En sådan inskränkning har dock skett i ett legitimt syfte, eftersom en väg- ran att registrera relationen får anses följa av svensk lag (den familje- rättsliga lagstiftningen) och att det gjorts flertalet överväganden i lagstiftningsärenden i dessa frågor. Domstolen ansåg inte att en kränkning av konventionen skett då inskränkningen bedömdes vara lagligen grundad, ha skett i ett legitimt syfte och vara proportionerlig. Eftersom en utländsk faderskapsfastställelse direkt kan ligga till grund för registrering i (oavsett på vilket sätt den assisterade befruktningen skett eller om ett barn har rätt att få kännedom om vem donatorn är), noterade domstolen dock att det finns en skillnad i förhållande till det som gäller för utländska faderskap. Vid en jäm- förelse med förutsättningarna för att få en relation registrerad efter assisterad befruktning utomlands fann dock Högsta förvaltnings- domstolen att någon särbehandling av personer i liknande situation inte sker. Därmed ansåg domstolen att någon kränkning av artikel 14 i europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (EKMR) i förening med artikel 8 inte hade skett. Ett justitieråd var skiljaktigt och ansåg att i förhållande till utländ- ska faderskap en särbehandling sker i p.g.a. kön eller sexuell läggning, men att den särbehandling det är fråga om är sakligt moti- verad mot bakgrund av de många överväganden som gjorts och då svensk lagstiftning inte hindrar att det etableras en rättslig relation till barnet på annat sätt, varför det inte föreligger en kränkning av artikel 14. Två andra justitieråd var skiljaktiga och ansåg precis som den förstnämnde att en särbehandling sker och att detta inte kan anses sakligt motiverat, varför det utgör en diskriminering enligt artikel 14. Att förhållandet inte registreras direkt ansågs dock inte leda till långtgående negativa konsekvenser mot bakgrund av att det finns andra möjligheter att etablera en rättslig relation, t.ex. genom adoption. Även dessa ledamöter ansåg därför att beslut skulle fastställas. 3.3.5Särregleringen i förhållande till övriga nordiska länder och Lagen om erkännande av nordiska faderskapsavgöranden Som nämnts ovan gäller lagen (1979:1001) om erkännande av nor- diska faderskapsavgöranden i förhållande till , , och i stället för 7–10 b §§ lagen om internationella fader- skapsfrågor (1 § tredje stycket sistnämnda lag). Enligt 1 och 2 §§ lag gäller en lagakraftvunnen dom eller en fastställelse av faderskap i annan form än genom dom om domen har meddelats eller fastställelsen har skett i , , eller . I 3 § anges i vilka fall ett i något av de nordiska länderna fastställt faderskap inte ska godtas i . Bestämmelsen i 4 § är en litis pendens-regel och reglerar alltså den situationen att det redan pågår en rättegång om faderskapet i något av länderna när talan väcks i . Bestämmelserna i 3 och 4 §§ är väsentligen av processrätts- lig karaktär.