sou · H9B332 · 2022-01-01 00:00:00 — Om en eller många väljer att ta emot avsändarens budskap kan inte mätas på ett rättvisande sätt. Visserligen går det att ta fram siffror som visar på antalet medlem- mar, prenumeranter, framställda exemplar och liknande. Sådana siffror visar det lägsta antalet individer som har haft tillgång till materialet, men säger däremot ingenting om hur många som har tagit del av innehållet. Det offentliga samtalet kan sträcka sig och rum. I vanligt tal ses samtalet som en dialog mellan två eller flera personer som har kontakt med och vet om varandra, oftast genom att befinna sig i samma rum. I detta sammanhang försvinner denna närhet och sam- talet behöver inte heller ske i närtid eller ens ha formen av en dialog. Vår utgångspunkt ligger hos avsändaren, dvs. hos den som lämnar ifrån sig ett innehåll som kan uppfattas. Innehållet kan sedan tas emot direkt och , mottagaren kan respondera eller avstå. Respon- sen kan komma eller och uttryckas så att sambandet med den ursprungliga avsändaren är uppenbart eller inte. Inget av det som rör den eventuella mottagarens reaktion är relevant för om något kan anses vara en del av det offentliga samtalet eller inte. Det viktiga är att avsändaren deltar på ett sådant sätt att en mot- tagare kan ta emot och tolka innehållet och att innehållet kan leva vidare. När vi ser pliktmaterialet som en demokratisk resurs förutsätter det en bred insamling. Det insamlade ska spegla det offentliga sam- talet och avsikten är att insamlingen ska utformas så att den på ett representativt sätt fångar förekommande uttryck, oavsett om de är sanna eller falska, giltiga eller ogiltiga, pålitliga eller opålitliga. De variabler som styr insamlingen behöver vara objektiva och bör inte styras av den myndighet som utsetts att sköta insamlingen även om det offentliga samtalet främst skulle berikas av politiska eller kommersiella intressen eller om innehållet i stort består av fiktion, falska nyheter och felaktiga påståenden. Med vår definition ligger den källkritiska granskningen och bedömningen av innehållets tillförlitlighet bortom det insamlande uppdraget. Tillför- litligheten avgörs av att det går att spåra hur materialet hanterats. Den breda insamlingen ser vi i stället som en förutsättning för att i någon mån bevara så många delar av det offentliga samtalet som möjligt och med metoder som gör dem möjliga att betrakta i efterhand. 7.4Pliktmaterialet som ett kulturarv, för forskare och andra Redan insamlat pliktmaterial, liksom det som samlas in framöver, är en betydande och viktig del av kulturarvet. I det föreslagna syftets andra stycke manifesteras pliktmaterialets betydelse genom att upp- märksamma förhållandet till kulturarvet och understryka att mate- rialet ska tillhandahållas, både nu och . Materialet samlas alltså in för att användas, inte för att gömmas undan. Tillhanda- hållandet är således ett avgörande motiv för att samla in pliktmaterial med stöd av lag. Detta motiv förutsätter i sin tur att materialet samlas in och tas omhand med metoder som innebär att det kan tillhanda- hållas. Tillhandahållandet bör därför lyftas fram redan i den inledande syftesbestämmelsen medan de närmare reglerna för hur materialet får tillhandahållas och användas återfinns på annan plats. inne- bär inte förekomsten av pliktmaterial att materialet alltid kan till- handahållas, eftersom det i hög grad styrs av bestämmelser i annan lag. Pliktmaterialet får endast tillhandahållas i den mån annan lagstiftning tillåter det. Vi återkommer till tillhandahållandet i kapitel 16. I tidigare lagstiftning har, som framgår av figur 7.1, forskningens behov och kulturarvets bevarande motiverat insamlingen av plikt- material. Vi instämmer i att forskning och kulturarv har ett nära för- hållande till det insamlade materialet och förstärker och tydliggör varför materialet samlas in. Det råder ingen tvekan om att de pliktmottagande bibliotekens sam- lingar är en del av vårt kulturarv.8 Det står också klart att pliktinsam- lingen har bidragit till att bygga upp samlingarna. Mer tveksamt är om pliktinsamlingen, alltså själva förvärvsmetoden, kan anses skapa kulturarv och det går också att diskutera i vilken mån en önskan om att berika kulturarvet kan och bör motivera pliktinsamling. Även om insamlingen kan betraktas som varje generations moraliska plikt i förhållande till kommande generationer så ger kulturarvsperspek- tivet begränsad vägledning till hur insamlingen kan och bör av- gränsas. Kulturarvet är på en gång såväl självklart som komplicerat. Pliktleveransutredning var utgångspunkten att samla ett kulturarv som bestod av ”yttringar av svenskt liv, svenskt samhälle och svensk kultur”, och utredaren hävdade att det handlade om att lyfta fram ”det mänskliga arvet i vår värld” och ”dess betydelse för nutid och framtid.” I fokus stod det nationella och kulturarvet knöts till ”allmänt tillgängliga dokument”.9 Men föreställningen om kultur- arvet som fenomen och dess relation till det nationella är inte statisk. I den avslutade föreslogs att arkivlagen (1990:782) ändras så att arkiven uttryckligen blir en del av ”kultur- arvet” i stället för att, som , ingå i det ”nationella kulturarvet”.10 Det tycks saknas en enhetlig definition av vad som utgör ett kulturarv11, men bristen till trots råder enighet om att kulturarvet ska värnas och bevaras. Företeelsen har diskuterats av svenska politiker – betydligt än det funnits en pliktinsamling som har skapat de nationella boksamlingar som betraktas som en del av kulturarvet. kulturminneslag definierades kulturarvet som det tidigare generationer skapat. Länge ansågs kulturarvet begränsat till fysiska lämningar från det förflutna. Det ändrades dock genom kulturarvsproposition som breddade begreppet till att även omfatta det immateriella arvet. I propositionen förmedlas den dåvarande regeringens bild av vad 8I direktivet till denna utredning skriver regeringen att det nationella trycket utgör ”ett om- fattande och rikt kulturarv”. Dir. 2019:84, s. 2. 9SOU 1992:92, s. 33 och 85. 10SOU 2019:58, s. 194 ff. och 269. 11Kulturarv är enligt ”vad ett folk o.d. i fråga om (andlig) kultur övertagit från tidigare generationer”. kulturarvet är, vad det ska användas till samt dess betydelse i sam- hället.12 I kulturarvspropositionen slår regeringen fast att kulturarvet är föränderligt och att det förflutna får sitt värde genom att användas i samtiden. [I]allmän mening kan kulturarv förstås som spår och uttryck från det förflutna som tillskrivs värde och används i samtiden. En sådan för- ståelse av kulturarvet säger ingenting om vad som ska anses höra dit och den utesluter ingenting på förhand. Denna förståelse betonar att ingenting är ett kulturarv i sig, utan att det blir det först genom att uppfattas och användas som sådant.13 Kulturarvet skapas alltså i vår samtid genom det värde som tillskrivs historiska lämningar. Den uppfattningen gör kulturarvet dynamiskt och beroende av vad samtiden väljer att fånga upp. På så vis speglar kulturarvet alltid samtidens förhållande till dåtid, nutid och framtid, vilket i sin tur förklarar varför kulturarvet förändras och har ett värde som skiftar . Kulturarvet definieras i andra sammanhang även på andra sätt. I denna utredning anser vi det emellertid befogat att knyta an till den beslutade kulturarvspolitiken. Med denna definition är de pliktmottagande bibliotekens sam- lingar kulturarv i den bemärkelsen att de hanteras av myndigheter som, när de vårdar samlingen, förvaltar det förflutna. Detta kulturarv består av sådant som redan har samlats in och som värdesätts i sam- tiden. Samlingarna kan innehålla material som inte uppfattas som kulturarv och värt att bevara. Vad som anses vara kulturarv omdefinieras alltså kontinuerligt och avgränsas på nytt. Den processen ska däremot inte påverka hur historiskt tillkomna samlingar bevaras och görs tillgängliga. Den processen måste, enligt propositionen ske i dialog mellan civilsamhället och kulturarvs- sektorns professionella.14 Utifrån kulturarvspropositionens synsätt på kulturarvet går det att hävda att pliktinsamlingen måste vara fullständig och fånga allt för att sedan avgränsas utifrån hur materialet brukas och värderas av civilsamhället. Att samla in allt är dock inte realistiskt och har heller aldrig varit aktuellt. Blickar vi bakåt ser vi att pliktinsamlingen sedan starten har varit begränsad. Inledningsvis samlade staten in bok- 12Se exempelvis , Kulturarvspolitik, s. 1 ff. och där anförd litteratur. 2016/17:116, s. 58. 2016/17:116, s. 59. har insamlingen utökats med ytterligare medier och uttrycksformer, men har det skett med en avgränsning till material som innehåller tankegods, infor- mation och annat som kan avläsas eller avlyssnas fler gånger. Med den vetskapen, och för att undvika en situation där staten samlar ett eller flera exemplar av precis allt som produceras, anser vi att plikt- insamlingen måste motiveras av något annat än kulturarvet. Kultur- arvet avgränsas inte av hur ett innehåll uppfattas, utan av nästa gene- rations värderingar. Det går heller inte att förutsätta att kommande generationer skulle prioritera en samling av tidigare generationers tankegods till förmån för annan produktion. Slutsatsen blir därför att det vi väljer att samla in med stöd av pliktlagstiftningen kommer att berika vårt redan stora kulturarv. Däremot kan inte kulturarvet i sig självt motivera att insamlingen avgränsas till att endast omfatta sådant som kan läsas, avlyssnas och tittas på när kulturarvet, dvs. det som produceras , är så rikt och innehåller mängder av artefakter som kan tolkas . Kulturarvet kan inte heller utgöra en sådan avgränsning som kan behövas i relation till andra myndigheter och organisationer som samlar för framtiden. För detta krävs något ytterligare, och detta ytterligare – som i förslaget knyts till det insamlade som en demo- kratisk resurs – är nödvändigt för att kunna avgöra vad som bör samlas in med stöd av pliktlagstiftningen. 7.4.2Forskning och annan användning Som redan nämnts syftar förslaget till att det som samlas in med stöd av pliktlagstiftning ska bevaras och omhändertas på ett sådant vis att det kan användas. Tillhandahållandet och återbruket av det plikt- insamlade materialet måste utgå från de upphovsrättsliga reglerna och dataskyddsregleringen. Att så är fallet hindrar inte att möjlig- heten till forskning och annan användning beaktas vid utformningen av det regelverk som styr insamlingen. Just forskningsintresset för materialet tillhör också ett av de uttalade skälen för pliktinsam- lingen, åtminstone efter år 1949.15 15Se figur 7.1. Forskningen har ett värde i sig och staten har ett intresse av att landet har en konkurrenskraftig forskning.16 Det är också uppenbart att forskare och andra användare har behov av källor och referens- material och att detta i stor utsträckning kan tillgodoses genom pliktmaterial. Insamlingen är således av vikt för forskningen och det material som samlas in ska kunna beforskas. Trots det är forskningen och dess intressenter en problematisk utgångspunkt för plikt- insamling på liknande sätt som kulturarvet. För detta finns två huvudsakliga skäl. Det första är att allt som kan iakttas också kan utforskas. Forskningen är universell och om- fattar allt som kan iakttas. Skulle detta vara utgångspunkt för plikt- insamlingen krävs tydliga gränser för vad som ska inkluderas och sådana gränser vore mycket svåra att formulera. Skulle vi som tidigare avgränsa insamlingen till skrifter och liknande material som kan läsas, avlyssnas eller uppfattas på andra sätt begränsas förstås insamlingen väsentligt. låter sig forskningens nuvarande och kommande behov inte identifieras. Och om inte all information som görs tillgänglig samlas in finns det betydande svårigheter redan i att avgöra hur olika forskningsinriktningar ska hanteras och hur mer kända fält kan ställas mot de mindre kända och mot de som betraktas som perifera. Dessa frågor är i princip omöjliga att besvara på ett sätt som gör att forskningens behov tillgodoses . Det andra skälet hör samman med svårigheter förknippade med att identifiera den forskning vars behov ska tillgodoses, och då inte i förhållande till inriktning utan snarare till den vetenskapliga nivån. Av tradition skiljer vi den forskning som sker i anknytning till läro- säten, forskningsinstitut och företag från den mer privata som ofta tar sig uttryck i den enskildes intresse för en viss fråga. Forskningen vid lärosäten etc. är per definition vetenskaplig. Motsvarande gäller dock inte privatpersonens arbete. Inget utesluter att den enskilde bedriver sina studier med vetenskapliga metoder men det är heller inget krav. Dessa omständigheter gör det mycket svårt att låta användarens potentiella behov styra materialinsamlingen. De betydande svårigheterna att definiera forskningen och dess behov ser vi som en ytterligare anledning till att insamlingen behöver motiveras av skäl som hjälper oss att identifiera pliktmaterialet. Det innebär att all insamling underordnas frågan om pliktmaterialet som en demokratisk resurs. Däremot har forskningens behov särskild 2020/21:60. Även förordningen (2009:975) med instruktion för . betydelse för hur pliktmaterialet hanteras, tas omhand och till- handahålls. 7.5Pliktmaterialet ska hanteras utan att förvanskas Oavsett hur pliktmaterialinsamlingen motiveras så förutsätter all framtida användning att det insamlade materialet bevaras och tas om hand. Under de som pliktmaterial har levererats till bib- liotek och arkiv har huvuddelen bevarats. Just bevarandet är centralt, men otillräckligt om materialet inte också omhändertas genom att organiseras, struktureras och vårdas. För att säkra framtida använ- dares tillgång måste omhändertagandet ske med metoder som, så långt det är möjligt, bidrar till att innehållet och informationskon- texten är oförvanskat . 7.5.1Vikten av att samla, bevara och i övrigt omhänderta I syftet pekar vi ut det pliktinsamlade materialet som en demokratisk resurs och definierar både vad som ska omfattas och vilket behov det förväntas fylla. För att nå det syftet måste vi också ställa ett antal krav. I lagens syftesbestämmelse uttrycks de genom verben samla, bevara och hantera. Kraven gäller att samlandet ska ske med lämpliga metoder som fångar nödvändiga uppgifter, att bevarandet utformas så att det ger bästa möjliga förutsättningar och att materialet i alla led – från leverantörens dokumentation till mottagarens kata- logisering och vårdåtgärder – hanteras så att materialet inte för- vanskas och så att det kan tillhandahållas även . Samtliga dessa krav måste förtydligas i regelverket, och även åtföljas av resurser, för att pliktmaterialet ska kunna uppfylla sitt syfte. Med det sagt kan konstateras att både leverantörens och den mottagande myndighetens agerande har avgörande betydelse för att pliktmaterialet ska kunna användas på det sätt som det är tänkt. Detta preciseras i lagen genom bestämmelser med bl.a. föreskrifter om enskildas skyldigheter. Genom att beröra det redan i syftet för- tydligas att samlandet och bevarandet underlättas av vad och hur avsändaren levererar och hur pliktmaterialet hanteras. Hur pliktmaterialet omhändertas och villkoren för bevarandet påverkar om insamlingen kan anses motiverad utifrån syftet. material som samlats in måste hållas sökbart; det som inte går att hitta kan inte heller användas. Men minst lika viktigt är att plikt- materialet förses med uppgifter som beskriver upphov, ursprungs- format, tillkomsttid m.m. och förvaras i format som är enkla att hantera, kontrollera och vid behov migrera eller konvertera. Utan sådana åtgärder, som kanske kan tyckas vara perifera i förhållande till att bevara pliktmaterialet, försvåras möjligheterna att kontrollera och säkra äkthet och proveniens (ursprung) . I ett längre per- spektiv försvårar bristen på nödvändiga åtgärder även tillgodo- seendet av de syften som pliktmaterialet var tänkt att uppfylla. Om pliktmaterialet inte hanteras så att det kan användas både nu och kan det ifrågasättas om insamlingen alls har relevans. Det är därför betydelsefullt att syftet berör att samla, bevara och tillhanda- hålla – vilket inkluderar insamlingsmetoderna, att insamlingen om- fattar både innehåll och kringinformation samt omhändertagandet och bevarandeförutsättningarna – eftersom agerandet avgör plikt- materialets betydelse . Särskilt som vissa uppgifter som är till- gängliga i samband med produktion och leverans kan vara svåra att ersätta i efterhand. Förslagets tredje stycke berör kravet på att hantera pliktmaterialet på ett sådant sätt att det inte förvanskas. Såväl leverantören som mottagaren ansvarar för att pliktmaterialet inte förvanskas vid deras respektive hantering av materialet. Kravet på att pliktmaterialet inte ska förvanskas innebär att det ska gå att säkerställa att det bevarade innehållet är identiskt med det som en gång spreds. I den mån det är möjligt bör även den faktiska presentationen och presentationskontexten vara identisk med det som samlades in. Detta innebär t.ex. att pliktexemplar av tryckta böcker inte ska bindas om eftersom exemplaret då inte längre i format, sidomfång etc. återspeglar hur exemplaret såg ut när det tillgängliggjordes för allmänheten. Men de gånger det inte är möjligt för att innehållet t.ex. presenterats i en digital form som måste migreras och konverteras så är det avgörande att det alltid ska gå att säkerställa att innehållet är oförvanskat. Här återkommer kraven på de metoder som används, inte minst på att insamlingen, omhändertagandet och tillhanda- hållandet är transparent och utförs av en aktör som omhändertar pliktmaterialet utan andra intressen än att just bevara innehållet intakt. Att undvika förvanskning handlar om att skydda pliktmaterialet från både medveten och omedveten påverkan. En uppenbar del i detta rör åtkomsten till pliktmaterialet, men minst lika viktigt är att omhändertagandet följer uppsatta regler. Reglerna ska vara kända och bygga på beprövade metoder oavsett om det rör förhållandena i ett fysiskt lagringsutrymme, teknikval vid överföring till nytt lagringsformat eller gallring och dokumentation av urval och över de åtgärder som vidtagits. Är innehållet exempelvis lagrat i en digital fil och filformatet behöver konverteras för att vara tillgängligt , behöver också konverteringen dokumenteras – från vad, till vad, när och av vem. Finns det tecken på att filen har ändrats vid något odokumenterat tillfälle kan det finnas skäl att misstänka att inne- hållet har förvanskats. Dokumentation som gör informationen och eventuella förändringar spårbara ger möjlighet att säkerställa infor- mationens äkthet. Andra möjliga sätt för att undvika förvanskning och säkra äkt- heten kan vara att redan i regleringen av pliktinsamlingen se till att innehållet när så är möjligt samlas in på olika informationsbärare med tillhörande dokumentation och att dessa olika varianter bevaras. Säg att en roman sprids både som tryckt bok, som e-bok och ljud- bok. Skulle innehållet bevaras i alla former så vore det senare möjligt att jämföra innehållet för att avgöra om det ursprungliga innehållet är intakt. Det kan också finnas andra skäl att samla in samma innehåll lagrat på flera informationsbärare om uttrycket spritts med olika medier, tekniker och format, t.ex. som fysisk bok och e-bok. Poängen med att på detta vis utvidga insamlingen snarare än att välja det fysiska eller det digitala är att ge möjlighet att utnyttja de olika lagringsmetodernas respektive styrka som det ökar förut- sättningarna för att kunna kontrollera materialets äkthet. Konkret handlar det om att hantera risker. Bevarandet och våra möjligheter att fastställa autenticitet är komplicerade. Förutsätt- ningarna varierar med hur uttrycket lagras och kunskapen om vad som krävs för att något ska gå att läsa, avlyssna eller uppfatta på annat sätt är betydligt större för informationsbärare som använts . efter tryckpressens intåg är det känt hur en tryckt skrift bör hanteras för att vara läsbar och det finns väl beprövade metoder för omhändertagandet. Stora delar av den erfarenheten kan överföras på nyare informationsbärare, men inte allt. En bok kan ställas på en hylla, stå där , tas fram och läsas. som passerat har boken inte krävt någon uppmärksamhet, särskilt inte om den stått i ett rum med lämplig temperatur, luftfuktighet och ett minimum av damm. Kun- skapen om mediet gör också att det finns beprövade metoder för att fastställa om innehållet har förvanskats. Modernare informations- bärare ställer andra krav och erfarenheten av det digitala materialet är ännu relativt begränsad. Detsamma kan sägas om kostnaderna för långtidslagring. I debatten hörs ofta att det digitala materialet är förhållandevis billigt att hantera i jämförelse med det fysiska, men även här är erfarenheterna begränsade. Det är därför fullt möjligt att en lagringsmetod som fungerar väl uppvisar brister och svårigheter som gör den kostsam att använda . Att i en sådan situation ha ett innehåll lagrat på olika bärare gör det möjligt att prioritera den billigare lagringsmetoden utan att innehållet försvinner. En sådan strategi skulle även innebära att innehållets autenticitet skulle kunna spåras ända till förvärvet för den version som bevaras på sätt som inte riktigt kan jämföras med att ett fysiskt lagrat innehåll digitaliseras i efterhand. 8.1Uttryck för det offentliga samtalet och medier som omfattas av plikt Pliktmaterialets syfte – att bevara uttryck för det offentliga samtalet och tillgodose rätten att ta del av och skapa kunskap, åsikter och andra uttryck – ger ramarna för våra förslag om det som ska samlas in med plikt. Insamlingen ska avgränsas till uttryck för det offentliga samtalet. För att den nya lagen ska vara användbar och vid behov ytterst kunna prövas i domstol är det väsentligt att förklara hur dessa uttryck materialiseras, dvs. det som kännetecknar pliktmaterialet. I detta kapitel ligger fokus på att definiera pliktmaterialet, alltså de uttryck för det offentliga samtalet som vi föreslår ska träffas av pliktmateriallagens bestämmelser, i förhållande till de medier som plikten ska omfatta. Här har begreppet medier den innebörd som vi diskuterat i avsnitt 2.2.2. Vi har tidigare konstaterat att det offentliga samtalet ska spridas på allmänt tillgängliga ytor och argumenterat för att det kan sträcka sig och rum (avsnitt 7.3). När dessa förutsättningar relateras till vilka medier som ska kunna samlas in med plikt anser vi, vilket klargjorts i avsnitt 2.2.2, att plikten ska avgränsas till att omfatta tryckta, elektriska och digitala medier. Medier som kan betecknas som visuella, muntliga och skriftliga är i någon mening beroende av tid och rum och faller därmed utanför. Detta ställningstagande kräver vissa förtydliganden. Att de visuella, muntliga och skriftliga medierna inte ska samlas in med stöd av pliktlagstiftningen utesluter en insamling av det som uppstår när någon använder pensel på duk, penna på papper och genom att någon sjunger eller spelar osv. I dessa fall handlar det till viss del om att uttrycket är beroende av tid och rum, men inte bara. Uttryck i visuella och skriftliga medier kan, till skillnad från de muntliga som endast hörs då ljudet skapas, ofta sparas. De tekniker som generellt används är inte avsedda för massproduktion och resul- tatet av det visuella och skriftliga är ofta mer eller mindre unika uttryck, som tavlor, teckningar, fotografier, handskrifter etc. I den mån det rör sig om originalföremål är avgränsningen av dessa medier odiskutabel. Det är inte rimligt att en bildkonstnär eller motsvarande ska skapa två identiska tavlor för att verket omfattas av plikt. Att det gäller för den som målat en tavla är oproblematiskt, eftersom tekniken inte möjliggör direkt mångfaldigande. Ser vi till sådan konst som framställs med grafisk tryckteknik eller digitalt så utmanas gränserna.