prot · H909104 · 2022-04-28 00:00:00 — Vi behöver till många fler uppdrag, och socialsekreterarna står mitt i detta. De får en allt tuffare situation. Jag vill säga att regeringen inte har haft energi i den här frågan. Det som har hänt inom den sociala barn- och ungdomsvården har vi i oppositionen tvingat fram från regeringen. Om vi tittar på den övriga delen som rör socialsekreterarna: ledamoten att regeringen haft kraft och energi och gjort viktiga saker för socialsekreterarna den här mandatperioden? 109 (S) replik: Herr talman – ursäkta, herr ålderspresident! Det är första gången för mig i talarstolen när herr ålderspresidenten leder sammanträdet. Jag pratade om kompetensen och kvaliteten inom , Acko Ankarberg , och jag sa just i mitt anförande att vi delvis förra mandatperioden och delvis har tillskjutit medel från regeringen för att förstärka kvaliteten på det sociala arbetet. Det handlar också om att kunna höja bemanningen. Vi har också ställt krav att man ska vara lägst socionom. Det är en grund, tänker jag, som ändå gör att man ställer krav på kommunerna. Sedan är det ett stort ansvar, herr ålderspresident, som det är viktigt att kommunerna tar. Jag sa i mitt anförande att vi nu har skjutit till rätt mycket medel i välfärdsmiljarder som ska gå till kommuner och regioner, och det är ju kommunerna som har kompetensen när det gäller att tillse att medlen kommer till användning på rätt sätt. Jag har väldigt mycket kontakt med kommunerna och , och jag ser att det görs satsningar. Men som Acko Ankarberg också säger har arbetsbelastningen blivit mycket större . Jag menar att vi alla, både regeringen, oppositionen i och kommunerna, har ett ansvar för att driva dessa frågor. Och kommunerna ska göra sitt arbete. Jag tycker ändå att vi har haft diskussioner i kammaren som för frågan framåt, och det har kommit många intressanta förslag som vi jobbar med i regeringen. Inte minst har ni i oppositionen drivit på frågan bra, så jag tycker att vi gör ett bra arbete tillsammans. 110 ACKO ANKARBERG (KD) replik: Även för mig är det första gången jag talar via herr ålderspresidenten, så vi får kämpa lite så att vi verkligen säger rätt. Jag är tacksam för ledamotens svar, och vi är överens om att vi har gjort jättemycket från utskottet. Det är tillkännagivanden, och vi har bra diskussioner. Det är ett väldigt kunnigt utskott, som är engagerat i frågorna. Men min fråga var: Vad har regeringen gjort den här mandatperioden? Man kan ju inte bara titta på och se att det blir värre och värre. Socialsekreterarna har en väldigt utsatt situation. Vi har dessutom kunnat se att man använder för att påverka säkerhet, vilket är en väldigt allvarlig fråga. Socialsekreterarna står mitt i allt detta. De ska se till att ge stöd och hjälp till människor som behöver dem som de utsätts för tryck med hot och våld som berör dem personligen. Jag tycker inte att regeringen har gjort tillräckligt – långt därifrån. Jag är fullständigt medveten om att kommunerna har ansvar för . Så ska det vara; det är vi överens om. Men om det inte är tillräckligt och det finns brister måste en regering kliva in. Annars skulle vi inte behöva ha en regering. I så fall kunde vi bara ha ett finansdepartement som skickar ut våra skattepengar, och sedan får kommunerna lösa resten. Vi har ändå fackdepartement med ansvar för olika saker. Vi har en socialminister. Då förutsätter jag att man också tittar på de problem och brister som finns och ser vad vi kan göra från den nationella nivån för att stödja och säkerställa att det faktiskt blir bättre. Jag saknar åtgärder från regeringens sida när det gäller , kompetensförsörjningen och socialsekreterarnas situation. Och den är allvarlig. Jag skulle snarare vilja vädja till ledamoten, som ändå tillhör regeringspartiet, om att göra vad ni kan. Det behöver vi alla göra, men inte minst behöver ni socialdemokrater behöver öka trycket så att regeringen genomför åtminstone det som har uttalat. 111 (S) replik: Herr ålderspresident och Acko Ankarberg ! Jag sa tidigare i replikskiftet att det har satsats resurser både under förra mandatperioden och . Det kan vi vara överens om. Om det sedan är tillräckligt kan man givetvis alltid ifrågasätta. Det finns alltid mer medel man kan tillföra för att ge möjlighet till ett bättre arbete; så är det inom alla verksamheter. Men vi har alltså tillfört medel under socialdemokratiskt styre. Det skulle vara intressant om Acko Ankarberg kunde tala om hur mycket den borgerliga regeringen under tidigare mandatperioder har tillfört . Sedan kan vi alltid vara överens om att mer behöver göras och att vi behöver skjuta till mer medel. Men jag är helt på det klara med att kompetensen finns ute i verksamheten också för att förändra den. Det stöd vi kan ge är givetvis genom lagstiftning, och det är sådant vi jobbar med ganska hårt i utskottet tillsammans. Vi har ju en proposition på väg upp , och det kommer säkert fler propositioner som avser att förbättra situationen och regelverket för . Jag hoppas alltså att det blir en förbättring. Men det vore som sagt också intressant att höra vad den borgerliga regeringen gjorde under tidigare mandatperiod. Det fick vi inte svar på. 112 (M): Detta är den sista mer övergripande debatten vi har om så viktiga frågor. Det gör att det finns anledning att blicka tillbaka lite grann på de år som har gått sedan det senaste valet. Vad har hänt nationellt när det gäller ? Det korta svaret är: på tok för lite. Varken den tidigare S-MP-regeringen eller den nuvarande renodlade socialdemokratiska regeringen har visat någon vidare handlingskraft. Tvärtom har förslagen och initiativen från regeringen varit få. Bara några enstaka propositioner har landat på bord. Och de propositioner som ändå har kommit har varit magra, väldigt magra. Jag kan ta regeringens proposition Språkplikt – deltagande i vuxenutbildning i svenska för invandrare (sfi) för rätt till försörjningsstöd, som exempel. Den propositionen, som vi behandlade , innebar ett tillägg i socialtjänstlagen om att den enskilde, om det behövs, som grundregel ska delta i svenska för invandrare för att kunna erhålla försörjningsstöd. Tillägget innebar egentligen inte mycket mer än att gällande praxis kodifierades i lag. Vi moderater menar bestämt att det inte alls räcker att ställa krav på att människor deltar i sfi för att få rätt till försörjningsstöd. Också krav på ansträngning och prestation behövs för att personer som har invandrat till snabbt ska lära sig hygglig svenska och därmed få den absolut viktigaste nyckeln in på den svenska arbetsmarknaden och för att bli en integrerad del av det svenska samhället. Med 1,3 miljoner svenskar som inte är självförsörjande och med en långtidsarbetslöshet som är den högsta någonsin är behovet av en återupprättad arbetslinje akut. Det behöver löna sig bättre att arbeta. Det behövs ett bidragstak för att säkerställa att man inte kan stapla bidrag på varandra så till den milda grad att man faktiskt förlorar på att ta ett jobb. Det behövs också åtgärder – som föreslår i det betänkande vi nu debatterar – för att säkerställa att försörjningsstöd, alltså socialbidrag i folkmun, inte urholkar drivkrafterna till arbete. I reservation 20 föreslår vi moderater tillsammans med att nyanlända som får etableringsersättning inte också ska ges rätt till kompletterade försörjningsstöd. Vad som också behövs rent generellt är mer restriktiva regler för försörjningsstöd samt inte minst tydliga krav. Därför, herr ålderspresident, vill jag yrka bifall till reservation nummer 15, som för det första innehåller förslag om en mer restriktiv och enhetlig hantering av försörjningsstöd över landet. Kommuner ska i grunden inte kunna avvika från riksnormen för ekonomiskt bistånd. För det andra innehåller reservationen förslag om en ändring i socialtjänstlagen så att det blir tydligt att den som uppbär försörjningsstöd och som är arbetsför ska vara skyldig att stå till arbetsmarknadens förfogande i hela landet. Socialdemokraternas passiva bidragslinje måste ersättas med en aktiv arbetslinje. har, i tydlig kontrast till regeringen, varit synnerligen aktiv och initiativrik i frågor som rör . Det gäller inte minst frågor som rör socialt utsatta barn. Vi moderater tog tidigt i mandatperioden ett så kallat utskottsinitiativ för att stärka skyddet för barn som vårdas enligt lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga, LVU. När regeringen inte lade fram några skarpa lagförslag trots att slutbetänkandet från Utredningen om tvångsvård för barn och unga kom agerade och samlade en majoritet här i för lagändringar som stärker skyddet för placerade barn. Arbetet fortsätter, herr ålderspresident, med lex Lilla hjärtat i syfte att säkerställa att det som hände fyraåriga inte ska hända igen. , flickan som kallades ”Lilla hjärtat”, hittades död efter att hon hade återvänt till sina biologiska föräldrar. Det enskilda barnets bästa måste väga tyngre än de biologiska föräldrarnas rätt till sitt barn. Vi moderater kommer inte att ge oss förrän svensk lagstiftning garanterar att det enskilda barnets bästa alltid sätts främst. Till lex Lilla hjärtat återkommer vi, herr ålderspresident, i ett särskilt betänkande och en särskild debatt. Jag lyfter det nu mest som ett exempel på hur har tagit ansvar och visat ledarskap i avsaknad av dito från regeringen. Det som sammanfattar den här mandatperioden är att har drivit regeringen framför sig. Jag nämnde tidigare att regeringen bara lämnat några enstaka propositioner till avseende arbete och socialtjänstlagen. tillkännagivanden, alltså skarpa uppmaningar till regeringen, har däremot varit många. I samband med fjolårets betänkande om , exempelvis, gjorde vi hela tolv tillkännagivanden till regeringen om bland annat kompetenskrav för personal, evidensbaserade metoder för barnutredningar och åtgärder för att förbättra placerade barns skolgång och hälsa. , herr ålderspresident, föreslår utskottet ytterligare tre tillkännagivanden till regeringen, tillkännagivanden som min kollega från redan väl beskrivit men som alltså handlar om den vanvård och de övergrepp som skett vid Vipeholm och andra statliga institutioner, om barn i skyddat boende samt om koordinatorstöd och fast myndighetskontakt för anhöriga. Anhöriga till barn med funktionsnedsättningar drar ett mycket stort lass. Genom att erbjuda koordinatorstöd och en fast myndighetskontakt tror vi att livet för anhöriga till barn med funktionsnedsättningar skulle kunna bli något enklare. Avslutningsvis, herr ålderspresident, vill jag tacka medarbetare runt om i 290 kommuner för de fantastiska insatser ni gör. Ni jobbar hårt, , för att förebygga sociala problem och för att stötta och hjälpa människor som av vitt olika anledningar är i behov av samhällets stöd och hjälp. Ni förtjänar och behöver bättre förutsättningar, bland annat i form av en ny socialtjänstlag. Det kommer inte att hända den här mandatperioden, inte med den här regeringen, men kan få en ny regering – en regering med kraft och förmåga att få ordning på . 113 (SD): har vi i socialutskottet återigen äntrat kammarsalen. Det känns nästan som att vi är mer här än i vår utskottssal numera. är energiskt, herr ålderspresident. föreslår vi ytterligare tre tillkännagivanden till regeringen som rör arbete. Vi sverigedemokrater har drivit ett av dessa tillkännagivanden , nämligen det om att föräldrar med ett funktionsnedsatt barn ska ha rätt till koordinatorstöd och en fast myndighetskontakt. Vi vet att föräldrar till barn med funktionsnedsättning i större utsträckning riskerar sämre fysisk och psykisk hälsa än andra föräldrar. Föräldrarna lägger onödigt mycket tid på administration gentemot olika myndigheter. Detta problem har inte heller blivit mindre då regeringen fullständigt har misslyckats med att skapa förutsättningar för att hantera inte minst omvårdnadsbidraget och merkostnadsersättningen på ett tillfredsställande sätt. Mängder med familjer har fått vänta onödigt länge på beslut, och många familjer har också fått sänkta stöd – något som socialförsäkringsminister har bedyrat för mig här i kammaren inte var avsikten. Trots allt har vi fortfarande samma problematik. Här ser vi också att föräldraansvaret har kommit att spela en stor roll i bedömningarna om rätt till ersättning. Både myndigheten och olika organisationer anser och har framfört att just föräldraansvaret är svårtolkat. Inte minst detta haveri stärker ytterligare behovet av stöd i form av en person som helt enkelt kan fungera som spindeln i nätet. Det skulle öka tryggheten och avlasta föräldrarna från den omfattande administration som till största del åligger just dem, som yrkesarbete, föräldraroll och andra vardagliga saker ska hinnas med. Det är mening att föräldrar till barn med funktionsnedsättning ska ha samhällets stöd så att vardagen fungerar och så att de också har utrymme till ork och välmående i en redan tuff vardag. Det projekt som gjorts med koordinatorstöd via NKA menar vi ska permanentas och implementeras i landets samtliga kommuner. Det ska inte vara frivilligt, utan alla ska ha rätt att få stöd. Det är därför extra härligt att vi tillsammans med har fått majoritet i frågan i utskottet och därför kan föreslå detta viktiga tillkännagivande till regeringen. Även detta betänkande, herr ålderspresident, innefattar en rad viktiga frågor. Jag vill passa på att prata om situationen för barn som lever på skyddade boenden. Regeringen har haft två mandatperioder på sig att säkerställa barns trygghet och uppföljning på skyddade boenden, det vill säga stärka barnperspektivet. Ändå ser vi ännu inte något konkret. Tiden går och går. Visst, vi vet att det finns ett arbete bortom hörnet, men detta är angeläget. I dagens betänkande föreslår utskottet ytterligare ett tillkännagivande till regeringen om hur angeläget vi tycker att detta är. Samma sak gjorde utskottet senast . vill se att i de fall ett barn följer med sin förälder till ett skyddat boende ska ett beslut om barnet också tas. Här behöver lagen ändras så att boendeinsats för barn också regleras i socialtjänstlagen. Eftersom barnet inte får ett eget beslut kan varken uppföljning under eller efter vistelsen göras. Det finns heller inga krav på dokumentation, genomförandeplaner eller risk- och säkerhetsbedömningar. Det är således helt upp till personalen på de skyddade boendena att möta barnens behov, då avsaknaden av beslut gör att boendena inte har något uppdrag alls kring barnen. Det gör att vissa boenden möter barnens behov och andra inte. Detta är en oerhörd brist, enligt oss. Vidare framför vi i detta betänkande behovet av att certifiera landets skyddade boenden för att upprätthålla en viss kvalitet och kompetens. Vi anser också att det ska tas fram ett nationellt register över skyddade boenden i , likt det vi framfört när det kommer till familjehem. Det är mycket som behöver göras när det kommer till skyddade boenden. Jag vet att arbete är igång, men jag kan ändå inte låta bli att vara högst kritisk. Detta framför jag också i många debatter, och det tål att sägas igen. Hur kan det komma sig att ett parti som suttit vid makten onödigt gång på gång faktiskt misslyckas med så mycket, i synnerhet när det kommer till riktiga och viktiga samhällsproblem för att stärka och skydda landets kvinnor – i en regering som dessutom är feministisk? Hur kan vi ha denna utsatthet bland landets socialsekreterare? Hur kan vi ha så många kvinnliga fattigpensionärer? Hur kan vi ha så stor andel kvinnor mitt i livet med psykisk ohälsa? Hur kan vi ha brister inom förlossningsvården? Hur kan vi ha en allt större grupp kvinnor som söker sig till skyddade boenden? Hur kan vi ha en havererad situation för föräldrar till barn med funktionshinder där assistans dras in och stöd saknas? Hur kan vi ha flickor som utsätts för könsstympning? Hur kan sakna stöd och skydd till kvinnor som faller offer för prostitution? Hur kan vi ha brister i kompetensutveckling inom , som är en kvinnodominerad yrkesgrupp? Jag ställer mig ofta dessa frågor, herr ålderspresident. Vidare ställer jag mig frågan hur vi i kan ha så bristfälligt stöd från samhället till alla dem som utsätts för relationsvåld. Vi vet att största delen av det våld som förekommer i hemmet utförs av mannen mot kvinnan. Hur kommer det sig att kvinnor som är fast i destruktiva förhållanden inte får den hjälp och det stöd som borde vara självklart utan möts av okunskap och hinder? Vi vill se ett som sträcker på sig i denna fråga. Vi vill att vi får en nationell plan för hur samhället på bästa sätt stöttar och är det skyddsnät som behövs och efterfrågas. Många kvinnor vittnar om en tuff resa och en livslång kamp för att få en vardag i frihet. Samhället i stort behöver få en ökad förståelse och en ökad kunskap om våld i nära relationer. Ingen ska mötas av synen att det som man varit med om inte var så farligt. Vi behöver aktivt arbeta för en nollvision i den här frågan. Det ska finnas ett underlag och en plan som tydligt pekar ut ansvarsfördelning, styrning och samordning mellan socialtjänst, psykiatri, vård och eventuella ideella organisationer. Det behövs helt enkelt ett gediget nät som fångar upp den utsatta och eventuella barn. Särskild vikt bör ligga på att barn på ett metodiskt och strukturerat sätt får det stöd och den hjälp som behövs. Vi kan inte acceptera att fler kvinnor mördas för att skyddsnätet inte finns. Denna fråga sträcker sig över flera politikområden – det är jag väl medveten om – men inte minst vårt där är en viktig part. Denna fråga hanteras förenklat i detta betänkande och kan därför inte yrkas på, men jag yrkar i stället bifall till vår reservation nummer 28 som rör just frågan om framtagandet av ett nationellt register för skyddade boenden och att dessa också ska certifieras. Det vill jag yrka bifall till. 114 (C): utför ett otroligt viktigt arbete. Det har tidigare talare här i talarstolen poängterat, och jag håller fullständigt med. Det görs väldigt mycket bra arbete ute i , men det skulle kunna bli ännu bättre. Det skulle kunna bli mer enhetligt i hela landet om vi hade tydliga och enhetliga metoder som baserar sig på forskning. Det skulle kunna ge tydligare beslut och tydligare förklaringar för familjer som ibland har svårt att förstå skälen till beslut. Jag skulle även vilja se fler verktyg för att kunna införa någon form av mellantvång när frivilligheten inte finns där hela vägen ut men när det inte handlar om att det behövs så kraftiga åtgärder som att omhänderta någon. Det är någonting som jag skulle vilja se mer av. Vi måste också få in mer kunskap och erfarenhetsutbyte så att vi lär av varandra och blir bättre. Här borde det finnas ett mycket mer strukturerat samarbete mellan olika verksamheter som arbetar för att skydda våra medborgare i samhället. Det handlar om kvinnojourer, om , om vårdgivare och om kontakter mellan olika verksamheter i kommuner. Det är väldigt många som har ansvar för olika delar inom det här området som vi pratar om. Det är många olika myndigheter – MFoF, , , , , i kommunerna, skolorna och domstolar – som jobbar med samma typ av frågor. Det tror jag är ett av skälen till att det ibland brister. Vi är inte tillräckligt bra på att jobba ihop och vara tydliga med varandra om vad som gäller. Det är mitt skäl till att jag vill se mycket mer tydlighet i hur vi jobbar och hur vi byter information med varandra. Det pågår ett arbete, men jag håller med tidigare talare om att man skulle kunna göra så mycket mer. Det finns väldigt många utredningar och studier, men det är inte lika mycket verkstad. Något som, vad jag förstår, finns på bordet nu är att social utvärdering har fått i uppdrag att sammanställa det vetenskapliga underlag som finns och används i i deras utredningsmetoder när det handlar om barn och unga. Jag hoppas verkligen att det ger ett bra underlag och att det är vetenskapliga metoder som används och att vi, om det inte är det, ser till att det blir det så att det faktiskt gör skillnad och vi får bra riskbedömningar som säkerställer att barn inte far illa. Det är min drivkraft i det här arbetet. Jag hoppas innerligt att det här inte blir en produkt som bara hamnar på ett bord och det inte blir någon verkstad. Det är alldeles för många barn som drabbas av våld av det ena eller det andra skälet. Kvinnor drabbas av våld. Män drabbas av våld. Här behöver vi också se till att vi jobbar med flera saker . Vi måste skydda den som blir utsatt för våld, men vi måste också se till att stödja den som faktiskt brukar våld så att den personen slutar bruka våld. Annars kommer våldet aldrig att försvinna. har i uppdrag att utöva tillsyn av våra myndigheter. Det gör de för det mesta bra, men de behöver också bättra sig. Och när de gör det måste de också kunna samla på sig goda exempel där man har bra metoder för att sedan lära ut till andra så att det blir bra överallt. Barn i skyddat boende måste få vara sig själva. Barn är aldrig någons egendom, inte heller i ett skyddat boende. Därför måste barnen få sitt eget fokus i det skyddade boendet så att vi skyddar både den som har behov av skyddat boende och barnet. Jag tänker nu gå över till ett annat ämne som inte direkt rör – jo, det gör det, för annars skulle det inte vara med i det här betänkandet – och det handlar om internationella adoptioner. Det här är en fråga som jag när jag kom in i 2018 upplevde inte fanns så högt upp på regeringens agenda. Jag uppmärksammade att det fanns bekymmer – det var inte bara jag, utan jag har en kollega, en vänsterpartist, som också uppmärksammade detta ganska tidigt – och oegentligheter i samband med internationella adoptioner som hade skett tidigare. Jag började ställa frågor till regeringen: Vad gör vi? Hur ska vi se till att det här inte händer igen? Hur kan vi stötta de här personerna som faktiskt har fått sin barndom stulen? Min upplevelse var att regeringen inte var sådär himla närvarande utan tyckte: Nej, vi kan inte göra något, för vi väntar på en utredning i ett annat land och kan inte göra något på individnivå. Men det har börjat hända saker, och jag hoppas att det här kommer att bli bra. För finns det faktiskt ett mer organiserat individuellt stöd, på projektnivå, till personer som är internationellt adopterade. Det finns förslag från som kom alldeles om att permanenta detta. föreslår också att man ska utveckla föräldrautbildningen och permanenta stödet för att som adopterad söka sitt eget ursprung. kom det även ett besked om att regeringen ska utreda och klargöra på vilket sätt vi har varit inblandade i eventuella oegentligheter i andra länder för att se hur vi har agerat och vad vi kan lära för framtiden. Jag hoppas innerligt att regeringen klarar av att göra verkstad av det resultatet, för vi kan inte riskera att fler barn hamnar i oegentligheter. Jag står bakom samtliga motioner som vi har lagt tidigare och så vidare men yrkar bifall till reservation 8 och ber om ursäkt för att jag drog över min talartid lite grann. 115 (V): Jag vill börja med att yrka bifall till reservation 3. , innan den här mandatperioden började, uppmärksammade misstänkta oegentligheter vid adoptioner från . Nyheten passerade dock ganska snabbt och försvann från nyhetsrubriker och tv-sändningar. Men kvar fanns de som hade frågor och funderingar, de som hade misstankar om att allt inte gått rätt till och de som redan hade letat . De hade letat efter föräldrar, syskon och barn. För många var det ingen enkel uppgift att nysta upp trådarna i sina adoptioner. Förfalskade dokument och förvanskade identiteter gjorde det svårt. Språket kan också vara ett hinder i arbetet med olika dokument och myndigheter i ursprungslandet. I exempelvis sker allt utredningsarbete på spanska och alla dokument är på spanska. Det som uppdagats i är inte bara allvarligt på grund av det lidande som åsamkats barnen, de biologiska föräldrarna och adoptivföräldrarna, utan det strider även mot och barns rätt till sitt ursprung. I blev det till en början ingen utredning om de internationella adoptionerna. Vi i lade fram förslag om en utredning men fick till en början inget gehör.