prot · H90952 · 2022-01-13 00:00:00 — Sedan har det införts en regel – egentligen av försäkringstekniska, brandtekniska, byggnadstekniska och alla möjliga och omöjliga andra skäl – om att detta hjälpmedel måste ha en säker förvaring. Det ska vara en trygg förvaring, en brandsäker förvaring och så vidare, precis som har beskrivit. Kontentan av alltihop blir att den enskilde står utan. Den enskilde står utan i det här fallet hjälpmedel, vilket kan jämföras med övriga samhälleliga stöd som den enskilde kan behöva i en situation för att kunna leva ett delaktigt liv, kunna delta i samhället och komma ut. Lösningen på den här problematiken torde vara hyfsat enkel. Det borde gå att på ett hyfsat enkelt sätt träffa en överenskommelse med berörda, det vill säga SKR i det här fallet, om hur den här frågan ska lösas. Staten borde kunna peka med hela handen och säga ”Lös det!”, eftersom det är den enskilde som hamnar i kläm. Är det sedan lagstiftningsförändringar som måste till – à la bonne heure! Då får vi väl gå vidare och titta på det, och så får regeringen återkomma med en proposition. Men är det enbart så att det gäller ekonomiska förehavanden mellan kommunerna borde det kunna lösas antingen via de interkommunala överförings- och transfereringssystemen – eller genom att det läggs in en, tror jag, ganska ringa slant i det allmänna statsbidraget. Men att vi löser det är otvivelaktigt det som, ur den enskildes perspektiv, bara måste ske. Det är ju sannerligen inte acceptabelt att en enskild person hamnar i kläm därför att det är två myndigheter som inte kommer överens om vem som egentligen ska betala den slutgiltiga räkningen. Det är väl ytterst vad det handlar om, även om det sedan skylls på olika regelverk som gör att det blir omöjligt att sätta dit det där garaget. Men eftersom garaget är beroende av om den enskilde ska få hjälpmedel eller inte måste det enda acceptabla vara att lösa detta. Som ungdomarna brukar uttrycka det: Bara lös det! 20 KOPPARKLINT (M): När slog fast att rullstolsgaragen inte längre ska finnas hamnade en stor grupp människor i kläm eftersom de inte var berättigade till bidrag enligt lagen om bostadsanpassning. Den omedelbara följden blev att hjälpmedelscentraler inte längre lämnade ut de elfordon som förskrivits då fordonen kräver låsbar och frostfri förvaring med laddningsmöjlighet. Det är inte så att människor inte får fordonen, men om de inte har någonstans att ställa dem blir det ju ett problem. För alla funktionsnedsatta vars bostad saknar förvaringsmöjligheter blir det ett slags moment 22: Man får en rullstol eller en permobil, men man har ingenstans att ha den. Och vad händer då? Jo, som min kollega har pratat om blir man isolerad, och livskvaliteten sänks. För en person med funktionsnedsättning påverkar det livet drastiskt. Här kan vi se ett tydligt exempel på människor som hamnar mellan stolarna när det inte fungerar mellan regioner och kommuner. Det är i ett sådant här läge som regeringen måste gå in och agera och ta ansvar för att det ska bli rätt. Den nuvarande lagen om bostadsanpassning syftade till att underlätta anpassning av bostäder vid en funktionsnedsättning, och den trädde i kraft . Detta går stick i stäv med den lagen. Jag tror inte att det var regeringens ambition att försvåra för personer med funktionsnedsättning när man gick fram med den nya lagen och såg till att den trädde i kraft. Regeringen ville med den nya lagen tydliggöra och sätta den bidragssökandes delaktighet i centrum. Man ville att det skulle höja livskvaliteten och modernisera och förenkla processen som helhet. Men efter det som hände 2020 har detta raserats. Jag tycker att det är oerhört viktigt att regeringen går in och tittar på vad man kan göra för att förenkla. Det är nämligen inte personen med funktionsnedsättning själv som ska ta det här ansvaret. Detta är ett typexempel på det vi menar när vi säger att man måste vara frisk för att klara av att vara sjuk. Man har inte kapaciteten att orka dra i detta. Det är ju därför vi står här i kammaren och debatterar detta. Man måste agera. har det gått . Det är för en person att vara isolerad och inte kunna använda de hjälpmedel som personen har rätt till. Jag vill fråga statsrådet: Vad tänker ministern göra för att rådda i det här och se vad man kan göra? Hur tänker man agera från regeringens sida för att människor inte ska hamna mellan de stolar som finns? Detta är en viktig fråga för personer med funktionsnedsättning och för att deras livskvalitet ska höjas och, framför allt, bevaras. 21 Socialminister (S): I mitt första interpellationssvar försökte jag att kort beskriva att man i den dialog jag haft med såväl som och Kommuner och Regioner inte kan bekräfta bilden att det här är omfattande eller att man har fått de signaler som talade om. Jag tycker att det är väldigt bra att vi fångar upp detta, även om det inte handlar om så väldigt många. Jag tycker dock att vi ska nyansera bilden lite grann, för det är viktigt att veta vad detta beror på. Det handlar om det faktum, skulle jag säga, att man får låna en elrullstol men kommer att äga sitt rullstolsgarage. En del pekar på att detta blir en problematik – man lämnar tillbaka elmoppen eller elrullstolen när man inte längre behöver den, men förvaringsgaragen tar man inte hand om. De har kommit att förfalla, vilket ju är väldigt onödigt. Detta är ytterligare ett perspektiv. En kvinna som är handläggare av just bostadsanpassningsbidrag och som följer de här diskussionerna skrev till mig att man nu får nyttja fordonet som ett lån från regionen. Fordonet lämnas tillbaka till regionen när det inte längre behövs eller när personen avlider, vilket kanske oftast är skälet. För att människor ska få låna detta fordon har man länge hävdat att regionen ska ställa krav på möjlighet att förvara fordonet i en viss temperatur för att batteriet ska hålla, vilket inte är korrekt. Det kan möjligtvis ta lite att ladda ett batteri när det är kyligt, men med framförhållning i användandet ska det fungera alldeles utmärkt att förvara ett elfordon ute även . Tekniken med batterier har förbättrats oerhört. Elfordon förvaras utomhus – ett enkelt överdrag räcker. Tillgång till ett eluttag behövs däremot. Det finns många olika bottnar i den här frågan. Det är inte bara så att någon säger att den inte tänker förskriva ett rullstolsgarage. DHR beskriver faktiskt – lite till skillnad mot vad sa här – att det verkar vara något enklare att få tillgång till rullstolsgarage om man bor i en hyresrätt, för då har hyresvärden det ansvaret. Om man bor i en bostadsrätt kan det vara svårare att övertala och få bostadsrättsföreningen att gilla detta. Detta är DHR:s uppfattning, inte min. Av just detta skäl har nu fått uppdraget att inte bara kartlägga utan också, om så krävs, komma med lagförslag. Är frågan sådan att det handlar om hyresrätter eller bostadsrätter? Har det att göra med boendeformen? Kan förvaringen ske utomhus? Är det så att regionen ställer för stora krav för att förskriva? Det kanske inte alls behövs ett rullstolsgarage, utan det kanske räcker att på ett annat sätt förvara fordonet väl. Ställer lagen några som helst krav på att man ska göra både och? Är det olyckligt att det handlar om lån för det ena och ett bidrag som gör att man själv äger i det andra sammanhanget? Särskilt som svar till Kopparklint vill jag understryka att ska återkomma. De ska inte bara berätta att detta är ett problem, utan de ska kartlägga det hela. Om det finns behov av lagförslag och lagändringar ska de komma med det, för det är detta som vi behöver göra för att kunna göra eventuella förändringar. Jag vill också säga något när det gäller den förändring som gjordes av bostadsanpassningsbidraget. Tanken med att förändra bostadsanpassningsbidraget var ju inte att man skulle minska användningen av det. Det var tvärtom så att man ville öppna upp för att bostadsanpassningsbidraget inte bara skulle användas för att anpassa en fast funktion och till exempel få rätt dörr, utan det skulle också kunna handla om att komplettera en fast funktion, till exempel med en handsändare till en dörrautomatik. Det finns ett jättebra exempel i det hus som jag själv bor i. En av mina grannar i detta hyreshus har fått en särskild sändare. Det finns en anpassning av dörren, men hon får en handsändare som gör att det fungerar för henne specifikt. Det är viktigt att arbeta med individuella anpassningar. Det kanske inte räcker med att man kan trycka på en knapp, utan för henne behövs ytterligare någonting. 22 (M): Av statsrådets svar förstår man att statsrådet aldrig har varit i närheten av en permobil. Det är ju uppenbart att statsrådet inte är ett dugg insatt i denna sakfråga. Det kan jag ha respekt för – det är svårt. Vi som lever nära personer med funktionsnedsättning har naturligtvis en helt annan insyn än ett statsråd som står här och på fullt allvar säger att man ska sätta en permobil värd några utanför en hyreslägenhet. Den skulle ju bli stulen ; statsrådet kanske har hört talas om att vi har en ökande brottslighet i . Hur ser då fakta ut, fru ålderspresident? sjönk kommunernas kostnader för bostadsanpassning . Var femte krona har försvunnit. I min hemkommun har vi kunnat se många inslag i SVT – statsrådet kan ju googla på det. Vi har kunnat titta på , som sitter i rullstol och som blev nekad någonting så elementärt som en dörröppnare. Tänk dig att du har varit och handlat. Du kommer i rullstol och har med dig matkassar. Du sitter i rullstolen och ska försöka att öppna en hissdörr utan dörröppnare. Det är inte möjligt – eller det innebär i alla fall betydande svårigheter. Om vi har en lagstiftning som inte funkar är det ju regeringens och statsrådets skyldighet att se till att det fungerar. stod vi här och debatterade rullstolsgarage. Statsrådet lovade då – hon kan gå tillbaka och läsa sina egna ord i protokollet – att hon skulle hitta en snabb lösning med SKR. För den enskilde spelar det naturligtvis ingen roll om man äger rullstolsgaraget eller får låna det. Det spelar ingen roll om det är kommunen eller regionen som betalar. Men att bli utan rullstolsgaraget har en väldigt stor betydelse. Det betyder att man sitter instängd i sin lägenhet; det är mest lägenheter vi pratar om. För mig spelar det ingen roll om det handlar om 1, 100, 1 000 eller 5 000 personer i . Om det är en person som sitter instängd på grund av en bristande lagstiftning borde det räcka för att frågan skulle lösas. Men om vi tittar på de nedskärningar som skett i detta stöd sedan lagförändringen kom ser vi att det är en dramatisk nedskärning av insatsen bostadsanpassning. När man pratar med de företag som är i denna bransch får man en ganska god uppfattning om hur många det rör sig om. Jag skulle påstå att det är närmare tusentals än hundratals. Detta måste få en lösning, för det är ju människor vi pratar om. I den rapport som kom från branschföreningen finns en rad exempel runt om i . Ett exempel i rapporten gäller en äldre man, boende i en mindre mellansvensk kommun, med långt utvecklad cancer. Han fick besked från regionen om att hans elrullstol skulle återtas förutsatt att han inte inom tillsåg att det fanns förvaring, vilket kommunen meddelade att det var meningslöst att ansöka om. Ett annat exempel gäller en kvinna som bodde i en storstad och var innehavare av en elrullstol samt ett rullstolsförråd. Hon ansökte om förnyad plats för sitt förråd något hus längre bort vid byte av lägenhet inom det kommunala fastighetsbolaget. Hon fick nej från fastighetsägaren med hänvisning till aktuell dom. Effekten blev att hon nu sitter i sin nya lägenhet utan elrullstol, då hon tvingades till återlämning eftersom hon saknade förvaring. Den här rapporten är full av exempel. Frågan måste få en lösning. Det är statsrådet senast lovade en lösning. När bedömer statsrådet att funktionsnedsatta ska kunna lämna sina lägenheter? 23 (L): Tack, statsrådet, för svar och diskussion! Detta är ju en grundläggande och viktig fråga. Det är ju ofta som just funktionsnedsattas möjligheter och rättigheter hamnar mitt emellan myndigheters beslutskompetenser och mitt emellan i diskussioner om vem som ska ta kostnaderna eller bära ansvaret. Detta är ju ganska besvärande. Jag tror att också statsrådet i samband med sina resor och dialogmöten träffar många personer som ständigt upplever att de hamnar mitt emellan och som har känslan att det är deras liv som hamnar mitt emellan alla viktiga diskussioner, fina ord, lagstiftningar och regelverk. Att leva under den pressen och stressen innebär naturligtvis en oerhört utsatt situation. var jag ansvarig för hjälpmedelsförsörjningen hemma i . Förskrivningen av elrullstolar och elektriska förflyttningshjälpmedel accelererade ganska mycket då jag hade det direkta driftsansvaret. Då var den stora frågan om hemförsäkringen täckte skador på hjälpmedlet eller inte. Med en del försäkringsbolag visade det sig att den inte gjorde det. Frågan var också hur elen skulle dras fram för laddningsmöjligheter. Det där löste vi. I och med att har en god samverkan mellan kommuner och region löste vi detta i god dialoganda, och regionen betalade till syvende och sist för de här olika insatserna. Men löses det inte. Därför kvarstår frågan till statsrådet: Vad avser statsrådet att göra för att lösa ut de här viktiga frågorna? 24 KOPPARKLINT (M): Jag har av socialministern fått svaret att man nu ska vänta på en rapport. Men till dess då? De här personerna, som sitter i sina lägenheter och inte kommer ut med hjälp av sina hjälpmedel – hur ska de hanteras? Vilken dialog kommer socialministern att föra med kommunerna och regionerna i den här frågan, så att man löser den temporärt tills rapporten kommer fram? Här kan man verkligen prata om det socialdemokratiska klassamhällets mönster, som man i denna fråga helt uppenbart vill bevara och till och med förstärka. Man skapar en underklass bestående av utsatta människor med funktionsnedsättning när man gör på detta sätt. Sedan kan man fråga sig varför den här olyckliga situationen har uppstått. Vad är anledningen till att ingenting har hänt under det här året? Vad sitter man och väntar på? Det kan jag tala om. Det är ingen som verkar vilja agera. Ingen verkar vilja ta ansvar för situationen. De som drabbas är personer med funktionsnedsättning, som hamnar mellan stolarna och som är utsatta i vårt samhälle. Deras livskvalitet sänks och drabbas. Jag vill ha ett svar av socialministern på hur hon kommer att agera här och för de här personerna. 25 Socialminister (S): Först vill jag ge svar till om hur vi ska lösa ut frågan. Då går jag tillbaka till det som jag beskrev i mitt interpellationssvar. När får ett uppdrag är det för att de ska se över problematiken. Det finns ju företrädare i den här debatten som är helt övertygade om att man vet allting om vad detta beror på och om vad man skulle kunna göra åt det. Frågan är mer komplex än så. När har en uppfattning om hur det ser ut ska de komma med lagförslag om detta krävs. säger att det inte spelar någon roll om det är 1, 100 eller 1 000. Det håller jag med om. Men om man ska ändra lagen måste man veta vad det här beror på. När enskilda drabbas kanske det inte gynnar saken att man ändrar lagstiftningen. Då är det ju tillämpningen och tillsynen som det handlar om. Hur ser man till att man får lika tillämpning av lagstiftningen? Det är ju inte så att det inte sker några förskrivningar. Till exempel förskrevs 5 888 elrullstolar . Det säljs också rullstolsgarage. Frågan är: Varför händer detta i vissa fall? Bilden är nämligen inte att det aldrig händer. Jag vill verkligen understryka – det är ett svar till Kopparklint också – att man måste veta vad problemet är för att kunna åtgärda det. Jag vänder mig mot uttrycket ”vänta på en rapport”. Om någonting ska kunna göras och om man vill ändra lagstiftningen handlar det om att ha lagförslag redo att remittera och lägga fram i den här kammaren. Det kommer vi att göra om så krävs. 26 (M): , , lovade statsrådet en snabb lösning. står vi här . Ingenting har hänt. Jag ska ta ett exempel till ur den här rapporten: ”blev du kontaktad av en av mina patienter som tillsammans med mig har kämpat för att få en el-rullstol förskriven och utlämnad, men som inte fick eftersom hon fick avslag på sina bostadsanpassningsansökningar om rullstolsgarage. Jag arbetar inom primärvården och genomför omfattande och resurskrävande bedömningar innan el-rullstol förskrivs samt skriver omfattande bostadsanpassningsintyg som inte leder någonvart då kommunen avslår dem. Detta är något som vi har gemensamt runt om i . Det måste bli en lagändring för att det ska bli lika över hela landet och för att våra bedömningar, våra intyg, men framför allt de som verkligen är i behov ska få de hjälpmedel som de är berättigade till utan ytterligare hinder på vägen.” Det borde inte finnas någon som helst åsiktsskillnad mellan partierna i en sådan här fråga. Det är en anständighetsfråga, fru ålderspresident – de personer som behöver hjälpmedel ska få dem, och när man vet att ett sakområde inte funkar löser man det. Vi har omfattande kontakter och dialoger med SKR, hörde vi statsrådet säga i en annan interpellationsdebatt. Men om man har de här omfattande dialogerna med SKR, hur kommer det sig då att man inte har prioriterat att funktionsnedsatta får hjälpmedel? Det borde vara en anständighetsfråga, fru ålderspresident, att hitta en lösning på det här. kommer det en rapport från branschorganisationen. Där kommer man att kunna se vilka likheter och skillnader det finns i kommunernas beviljande av bostadsanpassningsbidrag. Finns det stora skillnader även faller frågan på regeringen. 27 Socialminister (S): Jag missade en kommentar till det som sas tidigare om det här med varför bostadsanpassningsbidraget har minskat. Detta har – tror jag det var som nämnde det – rätt i. Då är det viktigt att veta att anpassningar på särskilda boenden, något som görs i ganska stor utsträckning, inte längre omfattas av bostadsanpassningsbidraget; kommunen får finansiera detta via sin ordinarie budget när man bygger fastigheter eller ska renovera. Det är en av orsakerna. Det är alltså inte givet att färre hjälpmedel förskrivs. Annars kan jag hålla med om att vore ganska häpnadsväckande. Mitt svar till och alla som lyssnar på debatten är att om vi ska ändra lagen, vilket antyder, krävs det ett underlag. Det underlaget räknar vi med att kunna få av om man gör den bedömningen. Men jag tycker att det hade varit rimligt att inte bara beskriva frågan som att man inte får hjälpmedel förskrivna. Det förskrivs hjälpmedel . Det gäller ju att identifiera vilka brister det finns, så att vi inte vidtar åtgärder som försvårar i andra änden. Jag tror att förstår vad jag menar. Med anledning av att jag läste upp lite grann ur ett brev som jag fått från en kvinna som är handläggare av bostadsanpassningsbidrag och elrullstolar vill jag säga att frågan kanske är lite mer komplex än vad ibland vill beskriva den som i talarstolen. Det behöver jag som statsråd ta hänsyn till, särskilt om jag skulle ta initiativ till att förändra en lagstiftning. Interpellationsdebatten var härmed avslutad. § 10 Svar på interpellation 2021/22:227 om vaccin och patent 28 Statsrådet (S): har frågat mig om jag kommer att verka för att ska stötta förslaget om undantag från reglerna i Trips, när jag kommer att presentera fler åtgärder som kan leda till en verklig ökning av produktion och distribution och om jag är villig att verka för en fördelning av vaccin och läkemedel globalt efter behov, inte efter länders ekonomiska förutsättningar. Hon har vidare frågat mig om jag kommer att verka för att vacciner och läkemedel ska produceras och säljas till lägsta möjliga pris. Jag vill inleda med att regeringen delar starka övertygelse om att global vaccination är en av de viktigaste nycklarna för att få ett slut på covid-19-pandemin och dess svåra konsekvenser världen över. Jag delar också oron över den låga vaccinationsgraden i framför allt låginkomstländer. Arbetet med att fortsätta öka produktionstakten och utrullningen av vaccin i världen, särskilt där få har blivit vaccinerade, är livsviktigt. bidrar kraftfullt till att öka produktion och distribution av vaccin och till att det ska fördelas globalt efter behov. Både i förhållande till EU:s gemensamma upphandlingar och inom Covax driver aktivt frågan om att vaccin ska produceras och säljas till lägsta möjliga pris. Det är en fråga om internationell solidaritet. Med nuvarande regelverk har det på rekordtid tagits fram godkända, säkra och effektiva vacciner. Den årliga globala produktionen av vaccin har tredubblats, och det tas fortfarande fram nya vacciner, nu senast vaccinet Novavax som godkändes av . står fortsatt bakom EU:s position att det existerande immaterialrättsliga regelverket skapar förutsättningar för att ta fram de vacciner och läkemedel som behövs för att bekämpa covid-19 i världen. Immaterialrätten spelar roll även i en pandemi. Ett för brett undantag riskerar undergräva patentskyddet och därmed en viktig drivkraft för forskning och utveckling – forskning och utveckling som kan komma att bli avgörande kommande år och vid kommande kriser, också beroende på pandemins utveckling. Med dagens regelverk finns också redan möjligheten att utfärda tvångslicenser som möjliggör produktion utan patenthavarens godkännande. presenterade EU ett alternativ till Tripsundantaget med målet att förtydliga denna mekanism som immaterialrättens roll för innovation värnas och den regelverksmässiga otydlighet som ett undantag sannolikt skulle skapa därmed undviks. Målsättningen är att hitta en lösning innan tolfte ministerkonferens som väntas kommer att äga rum . har drygt 11 miljarder doser vaccin mot covid-19 tillverkats. Det är ungefär dubbelt så många doser som producerades i hela världen för alla sjukdomar innan pandemin. Inom EU har mer än hälften av alla tillverkade doser exporterats till över 150 länder. Allt detta har vi åstadkommit med gemensamma ansträngningar. har varit och kommer att fortsätta att vara pådrivande i arbetet med att säkerställa global tillgång till vaccin mot covid-19. Ingen är säker förrän alla är säkra. 29 (V): gör mycket som är bra när det gäller global tillgång till vaccin. Bland annat ges av biståndet till att finansiera donation av svenskt vaccinöverskott till andra länder och finansiellt stöd till den globala vaccinupphandlingsmekanismen Covax. Det jag tycker är väldigt förvånande är att regeringen inte är intresserad av att se till att vi får så många doser som möjligt för de dryga 2 miljarderna – detta trots att vår bästa chans att stoppa pandemin är att se till att alla människor överallt får tillgång till gratis vaccin. Detta kommer endast att vara möjligt med en omvandling av hur vacciner produceras och distribueras globalt. Pandemin har härjat med allvarliga konsekvenser, såsom död, påverkan på fysisk och psykisk hälsa, utmattad vårdpersonal och andra grupper som har fått ökad arbetsbörda, försämrad ekonomi, arbetslöshet och en vardag under restriktioner. Redan vid undertecknade 16 multinationella läkemedelsföretag baserade främst i och EU en deklaration om att bland annat stödja en rättvis och prisvärd distribution och tillgång globalt, något som ännu inte har förverkligats. Samma företag presenterade överoptimistiska tillverkningsprognoser som de missade med miljardtals doser, vilket förvärrade en vaccinbrist som de hjälpte till att skapa som de säkerställde sina vinster. En del av berättelsen som ofta faller bort i narrativet om framtagningen av vaccin är att företagen kunde få fram vaccin så fort tack vare ett redan gediget grundforskningsarbete som kommit till stånd genom olika staters ekonomiska stöd. Även om jag ställer mig bakom de immateriella rättigheterna kan jag inte blunda för att drivkraften oftast ändå är den forskning som utförs på universitet och statliga institutioner världen över. Företaget har försökt vinna pluspoäng genom att släppa patenten.