prot · H909132 · 2022-06-16 00:00:00 — Där är Tysslinge och Johannesberg exempel på att det har skett förbättringar. Den grundutbildning som också erbjuds Sis anställda är också ett steg framåt, och jag ser att det händer positiva saker. Men det är klart att det finns oerhört mycket att göra efter då detta har varit så lågt prioriterat, och det behöver ske snart. När det finns brister avseende tidiga insatser – och det är ju just tidiga insatser som behövs för de här ungdomarna – riskerar ungdomarna att hamna i utanförskap. Det finns också statistik som visar att det i de här grupperna i högre grad förekommer aktivitetsersättning och förtidspension. har suicidtalet minskat för alla åldersgrupper utom för gruppen 15–, där suicidtalet har legat på en lägre men förhållandevis nivå. Minskningen för övriga grupper skedde fram och har därefter stannat av. Det finns alla skäl att jobba vidare med detta. Vi fick så sent som i går en rapport, som jag tycker är föredömligt framtagen av kollegorna i socialutskottet, om den rätt som barn har att få hälso- och sjukvård, både somatisk och psykiatrisk, och tandvård. Där brister det i väldigt hög utsträckning. Vi har oerhört mycket kvar att göra när det gäller dessa ungdomar. Det känns som att vi nu är på rätt väg. Men det ställs höga krav på den regering, oavsett vilken det blir, som kommer att ta vid efter valet . 133 (S) replik: Jag håller med . Det har hänt mycket under den här utskottsperioden när det gäller Sis institutioner, och det finns mycket kvar att jobba med. Jag tänkte lite grann på det som jag tog upp i mitt anförande om behandlingstider och utslussning och de bitarna. Vad tänker ledamoten om det som jag pratade om? Det är väldigt korta behandlingstider på Sis. Det kan vara risk för att Sis institutioner har dåligt rykte. Man placerar och så vidare. Jag vet att ledamoten har ett förflutet som lärare. Det tar innan dessa ungdomar får tillit till vuxna. Man behöver bygga upp relationer långsiktigt. De institutioner som finns till förfogande är Sis, när man hamnar i den situation som dessa ungdomar gör. Hur tänker runt detta med längre placeringstider och utslussningsarbete, som jag pratade om i mitt anförande? 134 (M) replik: Jag tackar så mycket för denna fråga. Ja, som ledamoten väl känner till har just samhällets utsatta barn varit en av mina hjärtefrågor långt innan jag kom in i riksdag. Jag har, som ledamoten nämnde, arbetat som lärare på högstadiet och därmed också mött många barn och unga i olika situationer. Jag har blivit frustrerad och förtvivlad över att det har kunnat gå så långt innan samhället reagerar. Barn har kunnat fara illa genom en skola upp till årskurs 7 utan att någon egentligen har slagit larm på det vis som vi faktiskt har en skyldighet som vuxna att göra – det gäller personal i både skolan och förskolan. Det har fått mig att reflektera över bland annat den dåliga kunskap som finns om vårt ansvar och vår skyldighet att orosanmäla när vi förstår att någonting är riktigt fel. Det leder mig också in på något, innan jag kommer vidare till att vi behöver ha längre behandlingstider: Det är min fulla övertygelse att vi behöver göra oerhört mycket mer för att barn inte ens ska hamna på Sis. När man har kommit dithän att det är Sis som gäller behöver man mer tid än , oavsett om man behöver ha rehabilitering för ett kriminellt beteende eller om man behöver rehabiliteras från sitt drogberoende eller om man har svåra psykiatriska problem – för att nämna något. Men, fru talman, jag vill säga att det stora problemet är att vi har gjort för lite innan barnen hamnar på Sis. 135 (S) replik: Tack, , för svaret! Jag har erfarenhet som socialarbetare, och ledamoten är lärare och har jobbat med ungdomar och barn . Det jag har sett är att behandlingstiderna har gått ned, speciellt för den här målgruppen. Det kan vara så som vi har diskuterat: att institutionen inte håller måttet. Men då måste vi ha andra insatser som gör att dessa ungdomar får den vård och den behandling som de behöver för att kunna få den där tilliten och för att kunna komma tillbaka till samhället. Tänker ledamoten då att låsa in ungdomar är en metod som kommer att fungera för att skapa den tillit och trygghet som gör att ungdomarna kan komma tillbaka till samhället? 136 (M) replik: Jag måste uppriktigt säga att jag inte riktigt förstod den sista frågan. Att låsa in dem var väl inte riktigt det jag sa i mitt första anförande. Det handlar om att vi måste börja jobba med förebyggande insatser. Vi har ett arbete när det gäller till exempel lex Lilla hjärtat. Vi är sju partier som driver på ledamoten parti för att man ska åstadkomma någonting. Där har vi haft väldigt lite framgång. Vi har till och med varit tvungna att göra något så unikt som att tillsätta en egen utredare, vilket aldrig har hänt tidigare i historia. Det börjar redan där. Vi har en väldigt stark föräldrarätt. Vi vet att vi behöver se till att ge barn en röst och ett utrymme att höras, och vi behöver tidigt ge dem ett stöd. Hade vi gjort detta hade vi inte sett så många barn som är i behov av Sis-hem. När det gäller Sis-hem eller all vård runt barn vill vi skärpa kraven på kvalitet. Vi vill ha tillståndsplikt. Vi vill att det ska finnas tydliga kvalitetskriterier som gäller över hela landet. Jag såg olika exempel när jag reste över landet. Det såg olika men ändå sorgligt lika ut, om jag kan uttrycka mig på det viset. Det fanns nämligen stora brister överallt. Vi måste se till att det blir ett större nationellt ansvarstagande när det gäller detta. Vi behöver ha en systematisk uppföljning. Det har vi moderater också föreslagit att vi ska ha. Vi behöver ha det , tror jag, tills vi i socialutskottet ser att det mycket mer långsiktigt och hållbart har förändrats för de här barnen. Men vi ser också – och det har vi lagt fram förslag om – att vi behöver ta ett annat finansiellt ansvar när det gäller dessa placerade barn, beroende på att det ser väldigt olika ut i kommunerna och att det prioriteras olika. Där har jag inte sett några förslag från den sittande regeringen, och det är inte acceptabelt. 137 (SD): tillkännagav för regeringen att regeringen skulle återkomma med en skrivelse som beskriver det fortsatta arbete som krävs för att Sis särskilda ungdomshem ska vara en säker plats för såväl personal som barn som är placerade där för vård och boende. Utskottet ansåg även att regeringen skulle ge en lämplig myndighet i uppdrag att titta på möjligheter till olika placeringsformer för flickor men också att vidta åtgärder för att avskiljningar ska upphöra. Med anledning av den skrivelsen vill utskottet nu skicka fyra nya tillkännagivanden. Frågan om barns och ungas situation på statens institutionsboenden är en prioriterad fråga i utskottet, och vi når en samsyn i fråga om situationen och de åtgärder som faktiskt behöver vidtas. Jag är glad över att sitta i ett utskott där vi prioriterar att förbättra för barn och unga. som jag har suttit i utskottet tycker jag att vi har lyckats riktigt bra. Jag har sagt det förr, och det tål att sägas igen: Sis har varit en eftersatt institution . Det är inte minst undermåliga lokaler, vilket initialt faktiskt drar ned trivseln för såväl personal som de barn och unga som vistas på boendet. Det är en dålig arbetsmiljö, helt enkelt. Just lokalerna är kanske inte den största utmaningen, men jag är frågande inför att man har fått bedriva vård i nedgångna lokaler utan att regeringen har agerat. har ett väldigt viktigt uppdrag att bedriva tillsyn gällande placerade barn och unga. Att myndigheten arbetar internt med såväl digitalisering som intern och extern kontroll är för oss oerhört angeläget för att nå den kapacitet som krävs för att säkerställa utförandet av det uppdrag som faktiskt har. Vi har via medier nåtts av larm från unga om våld, sexuella övergrepp och missförhållanden på Sis i stort. Det är såklart helt oacceptabelt, och vi vet att boenden där det har varit som allra värst också har stängts på grund av detta. har ett flertal missförhållanden uppdagats på boenden i där myndigheten faktiskt har brustit. Barn och unga har farit illa trots upprepade anmälningar till . Det är för oss viktigt att myndigheten ges de resurser och befogenheter som efterfrågas för att kunna göra ett fullgott arbete med att säkerställa att boenden bedrivs ändamålsenligt enligt gällande regelverk. Detta är grunden i det hela: Att en myndighet inte kan göra det uppdrag den ska är en stor brist, vill jag påstå. Vi vill se en stärkt tillsyn och uppföljning på landets boenden för placerade barn och unga. I vår budget har vi bland annat satsat medel för just detta, eftersom det är en väldigt viktig fråga för oss. I reservation 15, som jag härmed yrkar bifall till, lyfter vi särskilt Ivos tillsyn. Det är enligt vår mening viktigt att har den kompetens och de verktyg som behövs för att självständigt utreda anmälningar som gäller vården inom Sis särskilda ungdomshem. Vi vet att har fått i uppdrag att förstärka tillsynen av Sis ungdomshem som vårdar flickor. Man ska bland annat följa upp och analysera de åtgärder som har vidtagits. Detta ska slutredovisas , och vi kommer att följa arbetet och invänta rapporten. När det kommer till avskiljningar är vi alla överens om att det är en åtgärd som behöver fasas ut. Jag vet också att Sis aktivt arbetar såväl med lokaler och avdelningar som med att kompetenshöja personal inte minst i bemötande och arbetsmetoder för att nå andra resultat och åtgärder som förhindrar just åtgärden avskiljning. Det är en process som behöver vara i rullning, och det är viktigt att det fortgår intensivt. Jag menar att det också är viktigt att lyfta det goda arbete som faktiskt görs. Vi är i någon mening ett väldigt energiskt utskott som ihärdigt ligger på, och att det börjar hända saker i en så eftersatt verksamhet är ett gott resultat av utskottets arbete. Jag vet att det finns många engagerade personer inom Sis som arbetar på ett föredömligt sätt. Men jag vet också, fru talman, att det finns personal som absolut inte bör arbeta inom verksamheten, personal som varken har kompetens eller lämplighet. Detta är ett problem, och här, likt i många andra verksamheter, är det en utmaning att få in rätt personal. Vi ser det inom hela hälso- och sjukvården, och Sis är tyvärr inget undantag. För att komma till rätta med personalsituationen som är nyckeln till mycket är arbetsmiljö, struktur och ledning oerhört viktigt. Den frågan behandlas inte i detta betänkande, men jag vill ändå lyfta arbetsmiljön och personalfrågorna. Slutligen vill jag lyfta ett tillkännagivande som handlar om att inrätta en särskild enhet inom kriminalvården med ansvar för unga lagöverträdare som begår allvarliga våldsbrott eller andra grova brott. Att personer som är dömda till sluten ungdomsvård för allvarlig brottslighet placeras på samma särskilda ungdomshem som ungdomar som har placerats där av på grund av psykiska problem eller av andra orsaker är helt enkelt inte längre hållbart. I ett tidigare tillkännagivande från utskottet lyfter vi vikten av att inrätta differentierade säkerhetsklasser inom de särskilda ungdomshemmen och att vidta säkerhetshöjande åtgärder vid de avdelningar där dömda högriskungdomar vårdas. har också tidigare framfört till regeringen att utredningen gällande en översyn av regleringen om sluten ungdomsvård också ska utreda frågan om att flytta över ansvaret för den slutna ungdomsvården till kriminalvården. Det finns således ett brett stöd för det i , och såväl justitieutskottet som socialutskottet är överens om att den vården bör flyttas. Detta skulle bland annat leda till att Sis får ett något smalare uppdrag, vilket vi också tror är en fördel. Precis som föregående talare har nämnt har man ett väldigt stort ansvar att behandla många olika individer. Vidare kan man också ifrågasätta huruvida Sis egentligen ska ta emot barn och unga som har svåra psykiatriska problem. menar att dessa unga i stället borde placeras inom barn- och ungdomspsykiatrin. Men likt många andra områden har barn- och ungdomspsykiatrin också stora utmaningar med platsbrist. Här behövs alltså en rejäl översyn, anser vi. Slutligen kan det konstateras att det finns ett fortsatt stort behov av översyn och förbättring inom Sis, allt i syfte att nå en bättre vård och behandling för våra unga som hamnar i statens vård men också för att verka för en bra arbetsmiljö med kompetent personal. 138 (C): har tagit emot ett stort antal klagomål från barn och unga inom Sis, närmare bestämt 253 stycken, där många handlar om att barn och unga har utsatts för våld och övergrepp från personalen. Två av klagomålen bland de 253 som inkommit lyder enligt följande: Hon uppger till mig att hon blir nedtagen av personal på ett våldsamt sätt som lett till blåmärken och smärta. Hon berättar att när hon blir ledsen och får panik isolerar de henne. Hon uppger att de ofta skrattar åt henne när hon blir ledsen eller när hon skriker för att hon får ont när hon har blivit nedtagen. Den andra anmälningen lyder enligt följande: X uppger att i samband med nedläggning trycks hennes huvud mot väggen så att smärta uppstår hon står upp. Då hon senare hamnar på golvet får hon ta emot ett slag över näsan så att smärta uppstår. Flickans uppfattning är att våldet var avsiktligt och oproportionerligt och att det inte var nödvändigt. Jag tycker verkligen att det är svårt att ta in och förstå att detta är anmälningar som gjorts mot personal inom en statlig myndighet som ska ge stöd, vård och behandling till placerade barn och unga. Placeringen syftar till förbättring, men det verkar snarare bli det motsatta. Att det förekommer våld och övergrepp mot barn kan aldrig accepteras, men när det förekommer inom en statlig myndighet är det i mina ögon ännu allvarligare. har det som sagt riktats skarp och hård kritik mot Sis. I ett flertal granskningar och rapporter som bland annat Ekot, SVT, , Statskontoret och Barnrättsbyrån har gjort har man med all rätt kritiserat och uppmärksammat oss alla på de missförhållanden och det våld som förekommer inom Sis. I denna kammare har vi därför riktat flera tillkännagivanden om krav på förbättring och förändring, och regeringen har fått i uppdrag att återkomma med en skrivelse om vilka åtgärder man tänker vidta för att höja kvaliteten och säkerheten och förbättra vården och behandlingen av våra barn och unga inom Sis. Det är den skrivelsen vi har uppe för debatt och behandling här . Vi har också riktat ett tillkännagivande om att regeringen ska uppdra åt lämplig myndighet att utreda alternativa placeringar för flickor samt att vidta åtgärder för att tvångsåtgärden avskiljning ska upphöra. I skrivelsen som regeringen nu har lämnat till kan vi konstatera att mycket förbättringsarbete pågår. Man har framför allt påbörjat arbetet med att utbilda personal och förbättra lokaler, men otroligt mycket återstår. Trots stora satsningar och positiva budskap från myndigheten är situationen, framför allt för flickor på Sis, fortsatt väldigt alarmerande. Här måste fler åtgärder vidtas . Det tillkännagivande som riktade till regeringen att avskiljningar ska upphöra måste tas på större allvar. Man borde också lägga större tonvikt på insatser för att våld helt ska upphöra på de olika ungdomshemmen. Statskontoret påpekade i sin granskning även att effektiviteten i åtgärderna behöver granskas, detta mot bakgrund av de stora skillnaderna i användning som vi ser mellan de olika ungdomshemmen. instämmer i detta påpekande. Jag anser att regeringen och Sis borde lägga större tonvikt vid att redovisa vilka åtgärder man tänker vidta och vilka effekter man förväntar sig att se. En satsning som man ofta lyfter fram från Sis sida är den speciella flicksatsning som görs. Men när man gräver mer i statistiken visas inte den effekt som man skulle kunna tro. är det flickorna som utsätts för mer våld och fler avskiljningar. Vi kan inte fortsätta att tillåta att man använder en befogenhet som innebär att våld får användas mot barn. Om andra länder kan bedriva samma typ av verksamhet utan avskiljningar anser jag verkligen att vi också kan göra det. Därför yrkar jag bifall till reservation 14, som handlar om upphörande av avskiljningar. Den sista delen som jag vill ta upp i mitt anförande, och som jag talade väldigt mycket om i den senaste debatten om Sis, är vikten av att tillsätta en oberoende klagomålsfunktion. Det är positivt att regeringen har hörsammat och tillsatt en utredning som bland annat ska analysera vad som krävs för att säkerställa att barn och unga kommer till tals och kan framföra klagomål på vårdens innehåll. Uppdraget ska redovisas . Men det är alldeles för långt fram i tiden. Vart ska alla de barn vända sig till dess som befinner sig på Sis och som faktiskt utsätts för någon form av våld eller övergrepp och har klagomål att framföra och som inte litar på myndigheterna? En fristående klagomålsfunktion borde naturligtvis finnas på plats mycket tidigare. Inte minst vittnar de anmälningar som kommit in till om att behovet är väldigt stort. uppmärksammar bland annat att klagomål inte blir rapporterade, inte utredda och inte hanterade. Samtliga ungdomshem rapporterar inte heller alla klagomål till huvudkontoret. Detta bidrar till att det inte finns någon helhetsbild av vilka klagomål som faktiskt har kommit in, om de har utretts och vad resultatet har blivit. Frågan man kan ställa sig är: Hur många outredda klagomål finns det egentligen? Vad mer förekommer ute i verksamheterna utan att barnets röst blir hörd? Vad händer med personalen när en incident har inträffat? Detta är frågor som jag anser att vi måste återkomma till och fortsätta att gräva i. Att känna otrygghet, vara utsatt för våld och sedan dessutom inte kunna eller våga anmäla på grund av att våldet har inträffat i den miljö som man befinner sig i av personal som man är i någon form av beroendeställning till är en situation som vi aldrig får utsätta våra barn för. Därför är det så otroligt viktigt att man snabbare inrättar en oberoende funktion för klagomål. Det handlar om respekt, och det handlar om tillit. 139 (V): Det fanns för inte så länge sedan då man tyckte att våld var en helt nödvändig del av barnuppfostran – i hemmet, i skolan, från arbetsgivaren, från staten. Barnet var andras egendom att forma och disciplinera. Steg för steg tog framsynta vuxna politisk strid för att barn skulle ses som människor i sin egen rätt, inte någons egendom att kuva, förnedra eller misshandla. Det skedde inte i ett trollslag utan genom envisa och konsekventa politiska beslut som drevs fram. Det var, fru talman, ett av de allra viktigaste stegen i barnrättshistorien, även i ett globalt perspektiv. är våld mot barn inte accepterat i vårt samhälle. Det våld som ansågs vara så viktigt för barnuppfostran och lärande ses som brottsligt och hårresande. Ändå finns det ett område i samhället där man fortsatt verkar se våld som en oundviklig och till och med nödvändig metod. Jag pratar om de missförhållanden och olika former av våld mot barn och unga inom statens institutioner, Sis ungdomshem, som har uppmärksammats på olika sätt såväl i medierna som av barnrättsorganisationer, , , och JO. Jag använder ordet våld som samlingsbegrepp för de fysiska ingripanden som används inom Sis . Det gör jag inte för att peka ut eller skuldbelägga personalen utan för att fysiska ingripanden med tvång som används mot barn är att betrakta som våld, även när det utövas av myndigheter med statens våldsmonopol. Att sluta använda omskrivningar för sådant sanktionerat våld är nödvändigt för att kunna synliggöra, minska och granska det. Barnrättsbyrån har i sin rapport …och jag kunde inte andas visat vad ordet avskiljning egentligen innebär för barn på institution. Vittnesmål berättar om nedbrottningar, om fysiska skador, om eskalering av situationer, om opåkallat våld och om rent brottsliga handlingar. Men den visar också, i en granskning av myndighetens egna siffror, att det i till exempel av fallen inte anges att barnet har varit våldsamt eller berusat, vilket faktiskt krävs enligt lagstiftningen för att man ska få göra en så kallad avskiljning. Den visar också att själva syftet i av fallen inte handlar om att avskilja barnen utan enbart om en så kallad fasthållning. Fysiska ingripanden som fasthållanden, nedläggning och transportgrepp är förenade med mycket stora risker och till och med livsfara. Eftersom denna typ av åtgärder inte är reglerade i lagstiftningen betonas det i Sis egna juridiska riktlinjer att de inte får ersätta avskiljning. Ändå är det just det som man måste misstänka händer. När så mycket som en tredjedel av det som registrerats som avskiljning egentligen enbart är fasthållning är det en mycket allvarlig varningsklocka. Det är denna kammares skyldighet att ständigt fortsätta att ta nya steg framåt för barns rättigheter. Jag tycker att socialutskottet har tagit detta ansvar på mycket stort allvar. har tidigare tillkännagivit till regeringen att dessa så kallade avskiljningar ska upphöra. Det är ett skarpt tillkännagivande utan något utrymme för otydlighet. Ändå ser vi i såväl Sis årsredovisning som i den uppföljande rapporten från Barnrättsbyrån att avskiljningar som metod inom statens institutioner inte alls har upphört. Det återspeglas även i regeringens egna formuleringar där regeringen nu i stället pratar om att avskiljningar ska minska kraftigt, för att upphöra. Jag undrar hur regeringen kan ha en så obeslutsam och långsam attityd i en så viktig fråga som att få bort våld som metod mot samhällets mest utsatta barn. Det är helt uppenbart att själva synen på våld som accepterad metod mot barn på Sis är en konkret fara för psykisk och fysisk hälsa och utveckling för de barn som utsätts för det, även när det används korrekt i lagens mening. Men det är lika tydligt att våldet används mot barn på ett sätt som direkt strider mot lagstiftningen. Det finns dessutom allvarliga frågetecken kring varför det främst är yngre barn med neuropsykiatriska diagnoser, och då främst flickor, som utsätts för detta våld i större utsträckning än alla andra. Regeringen anger att avskiljningarna har minskat som resultat av riktade insatser och arbete inom Sis. I årsredovisningen från myndigheten att avskiljningarna har minskat . Jag ska inte gå in i detalj i statistiken, men det finns en del saker att fundera över. Vi kan i alla fall konstatera att har vårddygnen minskat. , som hade högst avskiljningstal, har stängts. Men i stället har avskiljningstalen gått upp mycket kraftigt på två andra Sis-institutioner. har stängt en avdelning med omedelbar verkan samt riktat allvarlig kritik mot en rad andra för användning av oförsvarligt våld. Och JO har riktat mycket allvarlig kritik mot institutioner för användning av tvångsmedel och fasthållning. har , vilket vi hörde i anförandet här innan, tagit emot fler klagomål än någonsin från barn. Oaktat den eventuella nedgången är läget alltså fortfarande mycket, mycket allvarligt. Det är också svårt att utifrån siffrorna med säkerhet säga om avskiljningarna verkligen har gått ned när det gäller just den grupp flickor som man haft mycket fokus på. I debatterna inför skolagans avskaffande fanns det röster mot avskaffande som hävdade att möjligheten att använda våld mot barn som var olydiga eller utagerande var helt nödvändig som ett yttersta verktyg och att man behövde utveckla andra metoder innan man helt förbjöd vuxnas våld mot barn i skolan. Jag är glad och stolt att dåvarande riksdag inte väntade på nya metoder utan att man tvärtom, genom att förbjuda lärares våld mot barn i skolan, tvingade fram andra och bättre metoder. Det steget behöver vi ta tillsammans även . Vi kan inte vänta . Som vi har hört här är det naturligtvis en fråga om att kunskap och kompetens hos personalen på statens institutioner, men i slutändan är det framför allt en fråga om att besluta sig för att utesluta avskiljning som metod och ersätta det med andra, effektivare och modernare, metoder med tydliga barnperspektiv.