prop · H903189 · 2022-03-22 00:00:00 — Svensk domstol kan alltså med stöd direkt av förordningen förordna att ett avgörande om återlämnande får verkställas trots att det inte fått laga kraft. Som noterar gäller, enligt lag, beslut om återlämnande , om inte annat beslutas (se 21 § i den lagen jämförd med 21 kap. 14 § föräldra- balken). Eftersom regelverken i II-förordningen och lag har olika utgångspunkter i fråga om beslut om återlämnande är verkställbara, finns det fördelar med att domstolarna är tydliga med vilket regelverk som tillämpas och hur de i förekommande fall ser på frågan om huruvida beslutet ska gälla . Domstolen har i ett förfarande om återlämnande av barn enligt också möjlighet att i samband med ett beslut om åter- lämnande av barnet vidta en tillfällig åtgärd enligt artikel 15 i förordningen för att skydda barnet från en sådan allvarlig risk som avses i artikel 13 första stycket b , under förutsättning att pröv- ningen eller vidtagandet av sådana åtgärder inte onödigt skulle försena återlämnandeförfarandet (artikel 27.5 i förordningen). I övrigt kan det konstateras att det i 19 § första stycket lag föreskrivs att domstolen kan besluta att barnet ska tas om hand av socialnämnden eller på annat lämpligt sätt om det i ett ärende finns risk för att barnet förs ur landet eller att överflyttningen på annat sätt försvåras. Av paragrafens andra stycke framgår att domstolen – för att underlätta att barnet återlämnas – i samband med en dom eller ett beslut om verkstäl- lighet eller överflyttning kan besluta att barnet tillfälligt ska tas om hand av socialnämnden eller på annat lämpligt sätt. Det anges slutligen i tredje stycket att domstolen får besluta att omhändertagandet ska verkställas med biträde av . Den nya förordningens nya reglering bedöms inte kräva någon ändring lag. Om det ändå i något enskilt fall skulle konstateras att det finns en skillnad mellan regleringarna, har givetvis II-förord- ningen företräde. Förfarandet som följer på ett avgörande om att vägra återlämnande Genom II-förordning finns en ordning mellan EU:s medlemsstater som gör det möjligt för en part som fått avslag på en begäran om återlämnande enligt artikel 13 att från den behöriga domstolen i barnets hemviststat i stället få en dom i vårdnadsfrågan som är direkt verkställbar (s.k. overriding mechanism, se artikel 11.8 II-förordning). Denna möjlighet att få vårdnadsfrågan prövad har begränsats i den nya II-förordningen till att endast omfatta avslag som görs med stöd av artikel 13 första stycket b eller artikel 13 andra stycket (artikel 29.1). Möjligheten finns bara i fall när återlämnandet vägrats på grund av att domstolen i konventionsärendet bedömt att ett återlämnande allvarligt skulle riskera barnets psykiska eller fysiska hälsa eller när barnet självt vägrar att återlämnas. En motsvarande möjlighet gäller alltså inte längre när ett återlämnande vägrats på grund av att sökanden inte har utövat sitt föräldraansvar vid tiden för bortförandet 2021/22:189 eller kvarhållandet, eller hade samtyckt till eller i efterhand godtagit bortförandet eller kvarhållandet. De nya reglerna i förordningen tillämpas direkt och kräver inte i sig några kompletterande lagbestämmelser eller lagändringar. Vidare införs genom den nya II-förordningen ett antal regler om det förfarande som ska följa på ett avgörande om att vägra återlämnande av ett barn. Om ett mål i sak redan pågår i barnets hemviststat gäller liksom att vissa handlingar ska överföras från domstolen i konventions- ärendet till domstolen i barnets hemvisstat inom en månad, antingen direkt eller via centralmyndigheten (artikel 29.3). En nyhet är dock att den domstol som beslutar enligt artikel 13 första stycket b eller artikel 13 andra stycket att vägra att återlämna ett barn till en annan medlemsstat självmant ska utfärda ett intyg om detta (artikel 29.2). En annan nyhet är att domstolen eller centralmyndigheten i barnets hemviststat inte längre har någon skyldighet att underrätta parterna om beslutet om att vägra återlämnande och möjligheten att väcka talan i sak i barnets hemviststat. Motsvarande information finns i stället i intyget. Enligt den nya II-förordningen är det då parten själv som ska se till att den behöriga domstolen i barnets hemviststat får del av vissa hand- lingar (artikel 29.5). I avsnitt 11.3 föreslås vissa kompletterande svenska regler som rör intyg, som även har betydelse för intyg om beslut om att vägra återlämnande av ett barn. Reglerna om intyg och om att överföra och ge in vissa handlingar framgår direkt av förordningen och kräver inte några kompletterande regler. Liksom enligt sin föregångare gäller enligt den nya II- förordningen att ett återlämnande inte får vägras på grundval av artikel 13 första stycket b om lämpliga åtgärder har vidtagits för att garantera barnets skydd efter återlämnandet (artikel 27.3 i förordningen). I den nya förordningen förtydligas dock att det antingen är den part som ansöker om återlämnande som ska lägga fram tillräcklig bevisning om att åtgärder vidtagits för att garantera barnets skydd eller att domstolen på annat sätt finner att så är fallet. Exempel på detta är att en domstol beslutat om att förbjuda sökanden att närma sig barnet, att det finns ett interimistiskt beslut som gör det möjligt för barnet att stanna hos en bortförande förälder som har den faktiska vårdnaden till dess att vårdnadsfrågan avgjorts eller att det klarläggs att det finns sjukvård tillgänglig för barn som har behov av behandling (se skäl 45 i ingressen). Det anges i förarbetena till II-förordning att det är möjligt att med stöd av socialtjänstlagen och LVU vidta adekvata åtgärder till skydd för ett barn som riskerar att fara illa efter en återflyttning till (prop. 2007/08:98 s. 34). I skälen i förordningens ingress har exemplen en delvis annan inriktning än de resonemang som fördes i de tidigare förarbetena. Det kan mot bakgrund av vad som förs fram i skälen konsta- teras att det även finns möjligheter i svensk rätt att besluta om kontakt- förbud enligt lagen (1988:688) om kontaktförbud. Dessutom kan interi- mistiska åtgärder beslutas i ett mål om vårdnad som handläggs här. Det behövs alltså inte några särskilda kompletterande svenska regler om detta. Barns delaktighet i återlämnandeförfaranden behandlas särskilt i av- snitt 7. Placering av ett barn över landsgränserna Prop. Regeringens förslag: En fråga om godkännande av en placering av ett barn i enligt II-förordningen ska prövas av socialnämn- den i den kommun där barnet avses bli placerat. Bestämmelsen i socialtjänstlagen som gäller placering i med stöd av II-förordning ska ändras till att i stället avse den nya II-förordningen. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. I promemorian föreslås dessutom en upplysningsbestämmelse i 11 kap. 2 § socialtjänstlagen om att särskilda bestämmelser finns i den nya II-förordningen. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker eller har inga invändningar mot promemorians förslag. kommun efterfrågar vägledning om hur omfattande utredningsåtgärder som krävs enligt den nya II-förordningen. Kommuner och Regioner efterfrågar en upplysningsbestämmelse i socialtjänstlagen om att det finns bestäm- melser om samråd respektive godkännande och den nya II-förordningen. anser att den i förordningen uppställda tidsfristen för att bevilja eller vägra en placering även bör framgå av lag. Skälen för regeringens förslag Placering av ett barn enligt den nya II-förordningen Genom II-förordning och den i svensk rätt inkorporerade infördes regler om placering av barn i andra länder, och det har med tiden blivit vanligare att placeringar sker här. För att en placering ska kunna genomföras på ett bra sätt krävs det flera överväganden, bl.a. om vilket hem som är lämpligt, hur vården kan ordnas och hur uppföljning och tillsyn ska säkerställas. Även frågan om vem som ska stå för kostnaderna under placeringen aktualiseras. Förutsättningarna för socialnämnden att godkänna en placering av ett barn i respektive placera ett barn i ett annat land framgår av 6 kap. 11 a och b §§ socialtjänstlagen. Frågan om en placering i enligt förordningen prövas av en nämnd som fullgör uppgifter inom i den kommun där barnet avses bli placerat (se 6 § första stycket första meningen kompletteringslag). Även den nya II-förordningen innehåller bestämmelser för att underlätta en placering av ett barn i en annan medlemsstat. En följd av det är att bestämmelsen i 6 kap. 11 a § 6 socialtjänstlagen som hänvisar till II-förordning behöver ändras till att avse II-förordning. I den nya förordningen klargörs att en placering all- tid ska föregås av ett godkännande av behörig myndighet i den anmodade medlemsstaten (artikel 82.1). Detta stämmer väl överens med vad som gäl- ler enligt svensk lag. Bestämmelsen kompletteringslag om vil- ken myndighet som ska göra prövningen bör därför föras över till den nya kompletteringslagen, men justeras till att avse godkännanden enligt den En konsekvens av att en placering enligt 2021/22:189 förordningen alltid ska föregås av ett godkännande är att något samråd om ett godkännande inte längre krävs. Det finns därmed inte längre anledning att som i 6 § första stycket andra meningen kompletteringslag föreskriva med vilken nämnd samråd ska ske. Utgångspunkten är, liksom enligt förordning, att placerings- förfarandet regleras av nationell lag (artikel 82.7; jfr skäl 84 i ingressen). Förutsättningarna för att ett godkännande till en placering ska kunna lämnas kommer alltså även fortsättningsvis att vara upp till de enskilda medlemsstaterna att bestämma. Det införs dock vissa gemensamma regler. Bland annat anges uttryckligen att en rapport med viss information om barnet, skälen för placeringen eller vården och finansieringen ska åtfölja en begäran om godkännande (artikel 82.1; jfr skäl 83 i ingressen). En annan praktiskt viktig nyhet är den tidsfrist inom vilken den anmodade medlemsstaten ska översända sitt avgörande om att bevilja eller vägra ett godkännande. Möjlighet till förlängning av tids- fristen finns vid exceptionella omständigheter (artikel 82.6). En kortare tidsfrist kommer alltså att gälla för placeringar av barn inom EU i jäm- förelse med inhemska placeringar eller en placering enligt Haag- konvention (jfr 11 kap. 2 § socialtjänstlagen). II-förordningens reglering kommer att vara direkt tillämplig och framställningarna kommer att vidarebefordras genom centralmyndigheten, som kan kontaktas vid frågor om regleringen. Det finns inte anledning att ytterligare reglera tidsfristen, vilket förespråkar. Inte heller är det – som föreslås i promemorian och av Kommuner och Regioner – nödvändigt att införa upplysningar i socialtjänstlagen om att särskilda bestämmelser finns i II-förordningen respektive lagen om 1996 års . Den mer begränsade tidsfristen får ses mot bakgrund av att det med en begäran från en annan medlemsstat om godkännande att placera ett barn här i ska följa en rapport om barnet. Av denna rapport ska skälen för den placering eller vård som föreslås för barnet framgå. Den ska även innehålla information om planerad finansiering m.m. Som kom- mun konstaterar ser förutsättningarna för utredningsarbete olika ut beroende på om det rör sig om en inhemsk placering eller om att ta emot ett barn för placering från en annan medlemsstat. Hur omfattande utredning som behövs för att ett beslut som beaktar barnets bästa ska kunna fattas blir ytterst en fråga för involverade socialnämnder att avgöra från fall till fall. Med hänsyn till att en stor del av den information som kan behövas redan bör framgå av den översända rapporten kan det dock antas att arbetet vid förfrågningar från andra medlemsstater kommer att vara begränsat. Till detta ska läggas att det förväntas vara fråga om förhållandevis få placeringar inom EU. Regeringens förslag: Det ska tydliggöras att socialnämnden är behörig myndighet att rapportera om ett barns situation enligt II- Nämnden ska också samla in upplysningar eller underlag och lämna information om situationen för en förälder eller annan anhörig eller någon annan person som kan vara lämplig att ta hand om barnet i enlighet med vad som framgår av förordningen. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens I promemorian föreslås att socialnämnden ska vara skyldig att – i stället för att lämna information om situationen för en förälder eller annan anhörig eller någon annan person – uttala sig om en förälders, anhörigs eller annan persons lämplighet att ta hand om barnet. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker eller har ingen invändning mot promemorians förslag. Flera – bl.a. kommun och kommun – välkomnar förtydligandet att socialnämnden ska lämna uppgifter till centralmyndigheten i de fall där en utländsk myndighet har begärt att få information om ett barns situation. håller att informationsutbytet mellan medlemsstaternas myndigheter underlättar myndigheternas och domstolarnas handläggning och förbättrar Kommuner och Regioner vill att rapporte- ringsskyldigheten beträffande en förälder eller en annan anhörig eller nå- gon annan person ska begränsas till att samla in upplysningar eller under- lag och lämna information. Kommuner och Regioner uppmärk- sammar även att skyldigheten att bistå med information kan avse flera kommuner och föreslår att detta återspeglas i lagtexten. Skälen för regeringens förslag Utvecklade regler om samarbete och information Genom II-förordning finns det i EU:s medlemsstater ett väl etablerat samarbete mellan centralmyndigheter i frågor om föräldra- Regleringen av detta samarbete är i den nya förordningen till Den innebär att centralmyndigheterna har både upp- gifter som är mer allmänna till sin karaktär, såsom att lämna information om nationell lagstiftning (artikel 77), och särskilda uppgifter som är inrik- tade på att bistå i enskilda ärenden (artiklarna 78–81). utför också vissa uppgifter vid placering av barn i en annan medlemsstat (artikel 82). Vidare innehåller förordningen regler om insamling och översändande av information, som i stor utsträckning berör centralmyn- digheterna (artikel 87). Även om samarbetet i grunden är oförändrat är den nya II- förordningen mer utförlig än sin föregångare när det gäller vilka uppgifter som centralmyndigheterna ska utföra i frågor om föräldraansvar. liggörande av myndigheternas ansvar i olika situationer förväntas under- lätta samarbetet dem emellan. Den nya, mer utvecklade regleringen kräver vissa kompletterande lagbestämmelser. 2021/22:189 Rapportering om situationen för ett barn eller för någon som kan ta hand om barnet I den nya II-förordningen finns en särskild reglering om samarbete och utbyte av information i frågor om föräldraansvar (artikel 80). Bestäm- melserna är i sak väsentligen inte nya utan har motsvarigheter i bl.a. artikel 55a i–iii II-förordning. Det införs dock en uttrycklig skyldighet att tillhandahålla en utländsk myndighet den begärda informationen. Skyldigheten gäller när barnet har eller har haft sin hemvist i en viss medlemsstat eller när barnet befinner sig eller har befunnit sig där. Informationen ska tillhandahållas av centralmyndigheten direkt eller genom domstolar, behöriga myndigheter eller andra organ och skyldigheterna i detta avseende hänger nära ihop med reglerna om insamling och översändande av information (jfr artiklarna 80 och 87). I de flesta fall kommer det att vara tydligt vilken myndighet som i det enskilda fallet ska tillhandahålla den begärda informationen, utan att det behövs några kompletterande regler om det. Det gäller t.ex. frågor om ett pågående förfarande (artikel 80.1 a ii) eller om avgöranden som meddelats avseende barnet (artikel 80.1 a iii), där frågan typiskt sett besvaras av den myndighet där ett förfarande pågår eller som har meddelat ett avgörande. När det däremot gäller rapportering om ett barns situation (artikel 80.1 a i) respektive om situationen för någon som kan vara lämplig att ta hand om barnet (artikel 80.1 b), kan sådana framställningar kräva att uppgifter samlas in och sammanställs. Det bör därför tydliggöras i lag vem som ska ansvara för att tillhandahålla den information som behövs för att besvara begäran. har när det gäller Haagkonven- tion ansetts ha bäst förutsättningar att utföra motsvarande uppgifter, fram- för allt därför att det finns en nära koppling till övriga uppgifter som nämn- den utför (jfr prop. 2011/12:85 s. 35). Det finns ingen anledning att göra någon annan bedömning när det gäller de uppgifter som ska utföras enligt den nya II-förordningen. En skillnad i förhållande till konvention är att bestämmelserna i förordningen är obligatoriska och inte fakultativa. Denna skillnad bör återspeglas i lagtexten (jfr 4 § lagen om 1996 års ). En annan skillnad mellan konventionen och förordningen är att förordningen inte innehåller någon reglering om uttalanden om en persons lämplighet att ta hand om barnet. Komplet- teringslagstiftningen bör så långt som möjligt anknyta till förordningen. Som Kommuner och Regioner för fram bör det därför endast före- skrivas att socialnämnden ska samla in upplysningar eller underlag och lämna information om situationen för en förälder eller någon annan anhö- rig eller någon annan person som kan vara lämplig att ta hand om barnet i enlighet med vad som framgår av förordningen (jfr 4 § andra meningen lagen om 1996 års ). En annan sak är att det torde underlätta och förbättra domstolsprövningen om socialnämnden faktiskt uttalar sig i lämplighetsfrågan, och det finns inget hinder enligt förordningen mot att så sker. Som Kommuner och Regioner uppmärksammar kan skyldigheten att rapportera och lämna information i vissa fall involvera två olika socialnämnder. Detta förhållande behandlas i författningskommentaren. Framställningar om åtgärder till skydd för barn Enligt den nya II-förordningen får den svenska centralmyndig- heten efter en motiverad framställning från en utländsk myndighet begära att domstolen eller den behöriga myndigheten i överväger om åt- gärder måste vidtas till skydd för ett barns person eller egendom (artikel 80.1 c). Sådana åtgärder får anses ligga inom socialnämndens all- männa uppdrag (se 2 kap. 1 § socialtjänstlagen). får på samma sätt som om nämnden tagit emot en anmälan från en svensk myn- dighet eller en privatperson ta ställning till om barnets situation kräver att åtgärder vidtas. Det bedöms inte finnas skäl att ha en särskild lagregel om detta. En annan nyhet i förordningen är att det finns en skyldighet för en domstol eller annan behörig myndighet att under vissa förutsättningar förmedla information till en annan medlemsstats myndigheter om att ett barn är i fara och i förekommande fall också om sådana skyddsåtgärder som har vidtagits i fråga om barnet (artikel 80.2). Det finns en motsvarande skyldighet enligt (artiklarna 34 och 36). Det finns en liknande anmälnings- och upplysningsskyldighet för vissa myn- digheter och yrkesverksamma i 14 kap. 1 § socialtjänstlagen. Den skyldig- heten gäller inom men är mer vidsträckt än informations- skyldigheten enligt förordningen genom att den inte är begränsad till att gälla när barnet utsätts för allvarlig fara. träffar informations- skyldigheterna enligt förordningen delvis andra myndigheter än de som omfattas av anmälnings- och upplysningsskyldigheten i socialtjänstlagen. Den information som ska lämnas enligt förordningen kan också avse en redan vidtagen åtgärd. Skyldigheten enligt förordningen gäller vid sidan av skyldigheterna enligt socialtjänstlagen. En myndighet som är skyldig att lämna information enligt förordningen ska som utgångspunkt vända sig till centralmyndigheten för att få hjälp med att vidarebefordra informationen till behörig myndighet i den andra medlemsstaten. Någon kompletterande bestämmelse i lag behövs inte. En tidsfrist gäller för översändandet av den information som regleras i artikel 80.1. Det kan handla om rapporter om situationen för ett barn eller en förälder, eller om annan information som är relevant i frågor om föräldraansvar i den medlemsstat som begär informationen. Tidsfristen gäller i första hand vid socialnämndernas och centralmyndig- hetens handläggning av en utländsk begäran om information. Vid excep- omständigheter kan tidsfristen utsträckas (artikel 80.4). Skyldig- heten att översända informationen inom angiven tid följer direkt av II-förordningen och kräver ingen kompletterande bestämmelse. En upplysning om tidsfristen () bör dock tas in i författnings- kommentaren. 2021/22:189 11.2 Sekretess och behandling av personuppgifter Regeringens förslag: Sekretess ska gälla för uppgift hos domstol om en enskilds personliga eller ekonomiska förhållanden i ett mål eller ärende enligt II-förordningen, om en part begär det och det kan antas att den enskilde eller någon närstående till denne lider skada eller men om uppgiften röjs. Sekretess ska också gälla hos centralmyndighet för uppgift om en- skilds personliga eller ekonomiska förhållanden i ärende enligt II-förordningen, lagen om 1996 års eller lag, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till denne lider skada eller men. Den tystnads- plikt som följer av denna sekretess ska ha företräde framför rätten att meddela och offentliggöra uppgifter. För uppgift i en allmän handling ska sekretessen gälla i högst . Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker förslagen eller har ingen invändning mot dem. välkomnar införandet av en sekretessbestämmelse hos centralmyndigheten. noterar att ett starkare sekretesskydd föreslås gälla hos centralmyndigheten än hos domstol. Kommuner och Regioner anser att det bör klargöras på vilka grunder kan lämna uppgifter om enskilda till centralmyndigheten utan hinder av sekretess. Skälen för regeringens förslag Sekretessfrågor vid översändande av uppgifter till centralmyndigheten och till utländska myndigheter För att en centralmyndighet ska kunna utföra de uppgifter som åligger den enligt den nya II-förordningen i fråga om översändande av infor- mation behöver den i regel samla in informationen. I praktiken måste centralmyndigheten, när den inte har informationen, kontakta socialtjän- sten i berörd kommun eller annan berörd myndighet för att få relevanta uppgifter. Av förordningen framgår att den mellanhand, domstol eller be- höriga myndighet som innehar eller är behörig att samla in information i sådana fall har en skyldighet att på begäran av centralmyndigheten till- handahålla den information som krävs (artikel 87.3). Det kan handla om att en socialnämnd på begäran av den svenska centralmyndigheten ska till- handahålla en rapport om barnets situation (artikel 80.1 a i, se avsnitt 11.1). När en socialnämnd fullgör sin skyldighet enligt II-förordningen att samla in och sammanställa information om ett barn kan informationen, som Kommuner och Regioner lyfter fram, vara skyddad av sekre- tess enligt 26 kap. 1 § offentlighets- och sekretesslagen. Motsvarande gäl- ler när en socialnämnd tar emot information enligt II-förord- ningen. Av och den föreslagna kompletteringsla- gen framgår att socialnämnden har en skyldighet att lämna över informa- tion till centralmyndigheten. Sekretessen inom hindrar alltså inte att uppgifterna lämnas dit (se 10 kap. 28 § offentlighets- och sekre- tesslagen; jfr även prop. 2010/11:120 s. 33 och 34). ska vidare vid behov (eng. as necessary) i enlighet Prop. 2021/22:189 med nationell lag och nationella förfaranden sända över den information som erhållits till den centralmyndighet i en annan medlemsstat som begärt informationen (artikel 87.4). Enligt 8 kap. 3 § 1 offentlighets- och sekre- tesslagen (2009:400) får sekretessbelagda uppgifter lämnas ut till en utländsk myndighet om det finns en särskild föreskrift om det i lag eller förordning. Som lag räknas i detta avseende även en EU-förordning.