prop · H903119 · 2022-02-15 00:00:00 — Den som faller offer för exempelvis brott från en närstående eller gängkriminalitet har ett befogat intresse av att brottsbekämpningen har goda möjligheter att lagföra gärningsmannen. Meddelanden som träffas av förbudet kan tala såväl för som emot att en misstänkt är skyldig och kan således föra utredningen framåt antingen genom att bekräfta en misstanke eller genom att en person kan avföras som misstänkt. Åtkomst till sådana meddelanden är alltså viktigt för både brottsutredningarnas effektivitet och rättssäkerheten. Av det nu anförda framgår att samhällets syn på brott mot närstående har genomgått en markant förändring sedan beslagsförbudets tillkomst. Ny lagstiftning har införts i syfte att skydda enskilda mot brott från närstående och fler gärningar mot närstående har kriminaliserats. De nya sätten att begå och kommunicera om brott till följd av teknikutvecklingen och de förändrade kommunikationsvanorna gör att beslagsförbudet i närstående- fall hämmar brottsutredningar i större utsträckning än vad som är moti- verat. har nya brott tillkommit som ofta begås genom eller med hjälp av meddelanden till närstående, såsom insiderbrott. Mot denna bak- grund anser regeringen, i likhet med utredningen, att det finns flera starka skäl som talar för att möjligheterna att beslagta meddelanden mellan när- stående behöver utökas. Med andra ord innebär den nuvarande regleringen inskränkningar som kan anses motiverade i möjligheterna att utreda brott. 2021/22:119 Hovrätten över och anser att någon utökad möjlighet inte behövs eftersom det vid brott i till exempel nära relationer alltid finns möjlighet för målsäganden att lämna ut meddelandet till polisen. Re- geringen anser däremot, i likhet med utredningen och bland andra JO, att det inte är rimligt att de brottsbekämpande myndigheterna ska vara beroende av att brottsoffret godtar att vara utan till exempel sin mobiltele- fon i stället för den misstänkte. Det är inte heller en önskvärd ordning att ansvaret i någon mening läggs över på ett brottsoffer som själv behöver aktivt förse myndigheten med bevis som kan användas mot en närstående. Dessutom är det inte alltid så att målsäganden kan eller vill bistå myndigheterna, då det exempelvis kan vara så att mobiltelefonen eller meddelandena inte finns kvar. Det är följaktligen angeläget att dagens reglering förändras så att både samhällets och brottsoffrets intresse av att ett brott kan beivras tillgodoses på ett effektivt sätt och med minsta möjliga olägenhet för brottsoffret. Syftena bakom beslagsförbudet i närståendefall har ett gott skydd i övriga regler som förbudet kan utnyttjas av kriminella Som framkommit ovan motiverar de intressen som ligger bakom förbudet ett skydd av i första hand meddelanden som kan anses bidra till förtrolig- het, det vill säga ömsesidiga och nära relationer mellan familjemedlem- mar, och som från det perspektivet framstår som skyddsvärda. Att kunna vara förtrolig med sina närstående är viktigt för åtnjutandet av rätten till respekt för bland annat sitt privat- och familjeliv och sin korrespondens. I likhet med vad , Hovrätten för , , Justitiekanslern, , (juridiska fakulteten) och advokatsam- fund pekar på anser regeringen att beslagsförbudet i närståendefall syftar till att skydda betydelsefulla intressen. Dessa intressen skyddas dock redan av en mängd andra skydds- mekanismer i lagstiftningen. Redan behovs- och proportionalitetsprin- ciperna lägger hinder i vägen mot beslag, om bevisningen kan nås på ett annat och mindre ingripande sätt, eller om ingreppet inte är propor- tionerligt. När det gäller mindre allvarliga brott kan även ett tvångsmedel som innebär ett förhållandevis litet ingrepp vara oproportionerligt (se JO 1988/89 s. 60). Som utredningen anför krävs dessutom i de flesta fall att något annat tvångsmedel, främst husrannsakan eller kroppsvisitation, an- vänds för att ett meddelande i exempelvis en mobiltelefon ska bli till- gängligt för beslag eftersom det vanligen är vid ett sådant tvångsmedel som till exempel datorer och mobiltelefoner påträffas. Utöver att sådana åtgärder ska vara proportionerliga krävs vid dessa tvångsmedel att fängelse kan följa på brottet. Dessa skyddsmekanismer innebär ett gott skydd mot obefogade intrång i den enskildes integritet. Det kan i detta sammanhang även noteras att varken , eller har motsvarande beslagsförbud i närståendefall. är det regeringens uppfattning att förbudet inte längre skyddar förtroliga meddelanden i den utsträckning som var tänkt utan att det i stället i hög grad utnyttjas i kriminella syften, något som är i strid med lagstiftarens avsikt. Beslagsförbudet i närståendefall bör avskaffas Som framkommit ovan står det enligt regeringens mening klart att brotts- bekämpningens behov av att kunna komma åt viktig bevisning innebär att en förändring måste ske avseende beslagsförbudet i närståendefall. Frågan är hur en sådan förändring ska utformas. Som flera remissinstanser fram- håller, bland annat JO, och Säkerhets- och integritetsskydds- nämnden, utgör utredningens förslag en begränsning av den enskildes rätt till skydd för sitt privatliv (2 kap. 6 § regeringsformen och artikel 8.1 i ). Brottsbekämpning är dock ett intresse som enligt får, i den utsträckning det är nödvändigt, ligga till grund för begränsningar av enskildas rätt till skydd för sitt privatliv (artikel Enligt regeringsformen gäller att en begräns- ning endast får göras för att tillgodose ändamål som är godtagbara i ett demokratiskt samhälle och aldrig gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som föranlett den och inte heller sträcka sig så långt att den utgör ett hot mot den fria åsiktsbildningen såsom en av folk- styrelsens grundvalar (2 kap. 21 § regeringsformen). Det nu sagda innebär att det måste göras en intresseavvägning, där den enskildes rätt till respekt för bland annat sitt privat- och familjeliv och sin korrespondens vägs mot intresset av att utreda och lagföra brott. I förhållande till barn är även artiklar relevanta, av artikel 3.1 framgår att vid alla åt- gärder som rör barn ska i första hand beaktas vad som bedöms vara barnets bästa. Ett sätt att åstadkomma en förändring som ger större genomslag för brottsbekämpande intressen är att utöka undantagen från beslagsförbudet till att omfatta fler brott. Som framgått påverkar dock inte förbudet endast en viss eller vissa brottstyper utan det får konsekvenser för all typ av brottslighet. Bara brotten som riktar sig mot närstående kan utgöra en mängd olika brott, såsom kvinnofrids- och fridskränkningsbrotten som omfattar alla brott som återfinns i 3, 4, 6 och 12 kap. samt 24 § lagen (1988:688) om kontaktförbud. Detta exempel visar att brotts- bekämpningens behov av att kunna ta meddelanden mellan närstående i beslag träffar stora delar av brottskatalogen och det bedöms inte möjligt att avgränsa ett undantag för vissa brott på ett lämpligt sätt. Ett annat alternativ är att meddelanden som är eller utgör ett led i den brottsliga gärning som förundersökningen avser undantas från förbudet. Detta föreslås även av JO. Ett sådant undantag skulle träffa vissa av de fall där brottsbekämpningen har ett berättigat behov av att kunna komma åt meddelanden mellan närstående. Regeringen bedömer dock inte att en så- dan lösning på ett tillfredsställande sätt skulle möta allmänhetens bredare behov av att brott kan utredas. De brottsbekämpande myndigheterna be- höver även tillgång till andra meddelanden än de som är eller utgör ett led i den brottsliga gärningen. En sådan utformning skulle dessutom vara främmande för den nuvarande regleringen och kan leda till tillämpnings- svårigheter. Ytterligare ett alternativ till att avskaffa förbudet är, som flera remiss- instanser förordar, däribland , Hovrätten för , och (juri- diska fakultetsnämnden), att undantag från förbudet bör gälla främst vid allvarligare brott. Regeringen noterar dock att en stor del av den brottslig- 2021/22:119 het som motiverar en förändring av förbudet inte kan bedömas som all- varlig. Det gäller i synnerhet brott mot närstående, som bland annat kan bestå av olaga hot eller överträdelse av besöksförbud. Men också brott mot andra än närstående och som inte anses allvarlig, exempelvis insiderbrott. Inte heller finns det något i underlaget som pekar på att de skulle vara möjligt att, vilket JO resonerar kring som ett alternativ, på ett effektivt sätt begränsa den krets av närstående som träffas av beslagsförbudet. En ordning med olika kretsar av närstående i förhållande till olika regler riskerar dessutom, enligt regeringens mening, att göra regelverket mer svårtillämpat. De alternativ som står till buds för att i olika avseenden inskränka beslagsförbudet i närståendefall framstår sammanfattningsvis som varken ändamålsenliga eller tillräckliga. I likhet med vad utredningen anför, och som även flera av remissinstanserna instämmer i, anser regeringen att det med hänsyn till allmänhetens befogade intresse av att brott kan utredas framstår som oacceptabelt att viktig bevisning om brott undantas från utredningen enbart för att det handlar om meddelanden mellan vissa per- soner som är i släktskap med varandra. Den tekniska utvecklingen och nya kommunikationsvanor sedan beslagsförbudets tillkomst har medfört att förbudet inte företrädesvis fungerar som ett skydd för förtroliga med- delanden, som var lagstiftarens avsikt, utan har kommit att fungera som ett skydd för kriminella syften. I takt med att fler gärningar kriminaliseras, exempelvis mot närstående men också insiderbrott, har lagstiftaren också ett ansvar för att följa upp sådana åtgärder med effektiva möjligheter för de brottsbekämpande myndigheterna att utföra sitt uppdrag. Samman- fattningsvis menar regeringen att de positiva effekter som förslaget får för brottsbekämpningen och brottsoffren klart överväger de negativa effekter som förslaget får i form av en inskränkning i bland annat den personliga integriteten. I denna bedömning vägs in att ett avskaffande är av särskild vikt för brottsoffers intresse av den upprättelse som lagföringen av den skyldige och rätten till skadestånd innebär. Det bedöms alltså vara proportionerligt att avskaffa beslagsförbudet i närståendefall. Detta inne- bär dock inte att meddelanden som omfattas av förbudet i samtliga fall kommer att vara tillgängliga för brottsbekämpande myndig- heter. Såsom nämnts i det föregående ska en proportionalitetsbedömning göras vid såväl beslag som husrannsakan och kroppsvisitation, vilket inne- bär att, i enlighet med vad som gäller , beslag inte får ske vid alltför lindrig brottslighet. Ett slopat beslagsförbud för meddelanden mellan när- stående innebär dessutom en reglering som ligger mer i linje med motsvarande regleringar i våra grannländer. Regeringen instämmer således i utredningens bedömning att beslags- förbudet i närståendefall bör tas bort. I enlighet med Lagrådets önskemål utvecklar regeringen författningskommentaren så att det tydligare framgår vilka värden som står mot varandra och att det exempelvis kan vara oproportionerligt att beslagta meddelanden mellan närstående vid alltför lindrig brottslighet. Vissa följdändringar behöver göras I 27 kap. görs i ett antal paragrafer hänvisningar till den del av beslagsförbudet som enligt regeringens förslag ska tas bort. medför att vissa följdändringar behöver göras i dessa bestämmelser i enlig- Prop. 2021/22:119 het med utredningens förslag. Att beslagsförbudet tas bort medför även behov av följdändringar i lagen (2005:500) om erkännande och verk- ställighet inom Europeiska unionen av frysningsbeslut och lagen (2017:1000) om en europeisk utredningsorder. Utöver vad utredningen föreslagit bör även vissa bestämmelser i lagen (2017:1000) om en europeisk utredningsorder, lagen (2020:62) om hemlig dataavläsning och lagen (2020:968) med kompletterande bestämmelser till EU:s förordning om ömsesidigt erkännande av beslut om frysning och beslut om förverkande ändras eller tas bort. 5.2Senarelagd underrättelse om beslag Regeringens förslag: En underrättelse till den som drabbats av beslag ska få lämnas så snart det kan ske utan men för utredningen. Utredningens förslag stämmer delvis överens med regeringens. Utred- ningen föreslår att möjligheten att senarelägga en underrättelse om beslag endast ska aktualiseras om det för brottet är föreskrivet fängelse och det kan antas att underrättelsen skulle vara till men för utredningen. Remissinstanserna: Flera remissinstanser, däribland Ekobrottsmyndig- heten och , är positiva till förslaget eller har inte några invänd- ningar mot det. tillstyrker förslaget men anser att möjligheten att senarelägga underrättelsen ska finnas oavsett brottets svår- het. Justitiekanslern är i huvudsak positiv till förslaget och anser att det finns ett behov av att öka möjligheten att senarelägga en underrättelse om beslag men att bestämmelsen bör tillämpas restriktivt. Justitiekanslern ifrågasätter att kravet för att skjuta upp underrättelsen ska vara att det kan antas vara till men för utredningen, vilket inte stämmer överens med mot- svarande regler för husrannsakan. Angående utredningens förslag att det, på samma sätt som gäller för häktning, ska vara föreskrivet fängelse för brottet noterar Hovrätten för att förslaget inte motsvarar vad som gäller för häktning, där det också gäller att påföljden inte ska förväntas kunna stanna vid böter. Integritetsskyddsmyn- digheten anser att, om det ska införas en möjlighet att senarelägga under- rättelse om beslag, det bör krävas allvarliga men för utredningsarbetet och inte endast men. och TU – Medier i avstyrker utred- ningens förslag och anför att det från rättssäkerhetssynpunkt är angeläget att den som drabbas av beslag ges möjlighet att förhindra att uppgifter som omfattas av tystnadsplikt röjs. Eftersom det inte alltid är uppenbart att det finns källskyddade uppgifter på en dator som har tagits i beslag av en journalist behöver denne snabbt kunna reagera och informera om risken för att en källa röjs. Det kräver att journalisten känner till att ett beslag har gjorts varför underrättelseskyldigheten bör vara oförändrad. Skälen för regeringens förslag Huvudregeln är att den som inte varit närvarande vid beslag ska underrättas om åtgärden I normalfallet är den person som ett beslag görs hos närvarande vid be- slaget men det förekommer även situationer då han eller hon inte är på plats, till exempel på grund av frihetsberövande eller annat förhinder. Om personen inte är på plats gäller att han eller hon utan dröjsmål ska underrättas om beslaget och om vad som har skett med det som har tagits i beslag (27 kap. 11 § ). För beslag av en försändelse hos ett befordringsföretag gäller andra reg- ler. Enligt dessa ska en underrättelse till mottagaren och avsändaren, om han eller hon är känd, äga rum så snart det kan ske utan men för utred- ningen (27 kap. 11 § andra meningen ). Möjligheten att dröja med en underrättelse i dessa fall är tänkt att användas i fall där det inte bör avslöjas att det pågår en kontroll av vissa försändelser. När det gäller husrannsakan är huvudregeln att en sådan åtgärd ska ske i närvaro av den som åtgärden företas hos eller i närvaro av någon annan som bor där. Det finns också en rätt att tillkalla ett vittne som övervakar åtgärden. Om ingen av de personer som nämnts har varit närvarande vid husrannsakan, ska den som åtgärden vidtagits hos underrättas så snart det kan ske utan men för utredningen (28 kap. 7 § andra stycket rättegångs- balken). Till skillnad från vad som gäller om beslag, förutom i fall där beslaget avser en försändelse, kan en underrättelse om en husrannsakan alltså skjutas upp i viss utsträckning. En underrättelse om beslag fyller vissa viktiga funktioner för den en- skilde. Genom ett beslag mister den enskilde besittningen över sin egen- dom. Reglerna om underrättelse finns till för att skydda den enskildes be- sittningsrätt, men intresset av att få tillbaka föremålet varierar från fall till fall. Liksom utredningen konstaterar bör det ibland finnas ett mycket be- gränsat intresse av att ge den misstänkte rätt att kräva tillbaka besittning över ett föremål. När det beslagtagna föremålet i sig inte är legitimt, till exempel narkotika, smuggelgods, vapen och barnpornografiskt material, ligger det tvärtom närmare till hands att den misstänkte inte vill kännas vid materialet än att han eller hon vill göra anspråk på det. I andra fall, när beslaget avsett i sig legitima produkter såsom en dator eller en mobiltele- fon, gör sig andra intressen gällande. Föremålet som beslagtagits kan vara värdefullt och innehålla mycket privat information. Ett beslag är alltså en integritetskränkning och en besittningsrubbning som den enskilde ska ha rätt att utmana. Att underrättas om beslaget är en förutsättning för att den enskilde ska kunna begära domstolens prövning av beslaget i syfte att häva det. Underrättelsen utgör dessutom en viktig del av principen om att en skäligen misstänkt person har rätt till insyn i utredningen (se 23 kap. 18 § ). Det finns situationer då underrättelsen kan förstöra utredningen Som huvudregel ska alltså den som drabbats av ett beslag utan dröjsmål underrättas om beslaget och vad som skett med det. Utredningen föreslår att det ska införas en möjlighet att i vissa fall senarelägga underrättelsen. Av utredningen framgår att det i många fall kan äventyra brottsutred- ningen och hindra det fortsatta arbetet om underrättelsen lämnas i närmast direkt anslutning till beslaget. Underrättelsen kan till exempel äventyra Prop. 2021/22:119 infiltrationsoperationer och leda till att en infiltratörs täckmantel går för- lorad när infiltratören gjort ett beslag och tvingas lämna underrättelse om det. En annan situation när en tidig underrättelse kan skada utredningen är då brottsverktyg såsom narkotika och vapen byter ägare efter att först ha lämnats i en förvaringsbox, till exempel på en tågstation. Om brottsbe- kämpande myndigheter får kännedom om att en narkotikaleverans ska an- komma till en förvaringsbox finns det förutsättningar att ta narkotikan i beslag. En underrättelse om beslag skulle då med största sannolikhet inne- bära att mottagaren avstår från att hämta ut leveransen och att viktig information, såsom uppgifter om övriga inblandade i narkotikaaffären, går förlorad eller blir svårare att få tag på. Som utredningen konstaterar kan beslagtagen egendom i många fall dessutom tjäna som ett överraskningsmoment, till exempel vid ett förhör med den misstänkte. Saknar den misstänkte kännedom om beslaget kan han eller hon inte anpassa sin utsaga eller komma med alternativa förkla- ringar som påverkar beslagets bevisvärde i negativ riktning. Detta över- raskningsmoment uteblir om den misstänkte har underrättats om beslaget. En tidig underrättelse kan också leda till att den misstänkte gör sig av med utbytet av brottet eller flyr eftersom han eller hon efter ett viktigt beslag kan uppleva sig ha försämrade chanser i en kommande rättegång. Att en misstänkt gör sig av med sitt utbyte från brottet kan dessutom i förläng- ningen riskera att påverka möjligheten för en eventuell målsägande att till exempel återfå det som han eller hon blivit av med genom brottet. Det finns således flera situationer där möjligheten att avvakta med en underrättelse om beslag skulle vara till stort gagn för utredningsarbetet. Det framgår också av utredningen att riskerna med en underrättelse enligt nuvarande bestämmelser, varav några nämns ovan, ibland leder till att de brottsbekämpande myndigheterna avstår från att göra beslag och husrann- sakan som innefattar beslag. Ett särskilt problem uppstår när man på grund av nämnda risker avstår från att ta elektronisk bevisning i beslag eftersom sådan bevisning lätt kan raderas och inte kan återskapas. Redan innan tillkomst fanns det en möjlighet att senare- lägga en underrättelse om det skulle medföra synnerligt men för utred- ningen (5 § i lagen om vissa tvångsmedel i brottmål). Bestämmelsen kom av okänd anledning inte att överföras till rättegångs- balken. har flera utredningar lagt fram förslag om att införa en möjlighet att i fall där den drabbade inte varit med vid beslaget senare- lägga en underrättelse under vissa förutsättningar (se bland annat Polis- rättsutredningen, SOU 1995:47 s. 425–428, Beredningen för rättsväsen- dets utveckling, SOU 2003:74 s. 218–222 och , SOU 2010:103 s. 217–218). Remissinstanserna har varit övervägande po- sitiva inför de tidigare förslagen om att det ska införas en sådan möjlighet, men har framfört synpunkter på reglernas närmare utformning. Förslagen har inte lett till lagstiftning, men som utredningen konstaterar verkar det finnas en enighet om att det finns ett behov av en möjlighet att i vissa fall dröja med en underrättelse, även om det kan finnas olika uppfattningar om under vilka förutsättningar det bör får ske. Det bör införas en möjlighet till senarelagd underrättelse om beslag Som redogörs för ovan finns det flera situationer där en senarelagd under- rättelse om beslag behövs för att utredningen ska kunna drivas framåt. Stödet för att införa sådana regler är starkt, såväl för det nu aktuella för- slaget som för tidigare lagförslag som lagts fram av olika utredningar. Mot detta ska ställas den enskildes rätt att informeras om beslaget och möjlig- het att utmana beslutet i domstol samt, i de fall han eller hon är misstänkt, den enskildes rätt till insyn i utredningen. En förutsättning för att införa ett utrymme för att senarelägga en under- rättelse är att det är proportionerligt i förhållande till behov, effektivitet och integritet. Utredningens bedömning är att det finns ett sådant behov. Vad gäller behovet och effektiviteten av förslaget står det enligt regeringens mening klart av vad som anförts att möjligheten att i vissa fall avvakta med en underrättelse skulle ha positiva effekter för det brotts- bekämpande arbetet. Vad sedan gäller inskränkningarna i den enskildes rättigheter konstaterar regeringen att rätten till domstolsprövning inte för- svinner om underrättelsen senareläggs, utom i de fall då beslaget hävts innan underrättelsen har lämnats. Om beslaget hävs innan underrättelsen lämnats kan det inte ske någon prövning av beslaget, men det kan å andra sidan inträffa redan med dagens regler, vilket har ansetts godtagbart. Inte heller försvinner den enskildes rätt till insyn i utredningen i och med för- slaget, även om möjligheten till insyn i den del det gäller beslaget försenas något. Den misstänktes rätt till insyn i utredningen är inte heller absolut. Tvärtom får den underställas begränsningar eftersom rätten att ta del av vad som förekommer under en förundersökning endast gäller i den mån det kan ske utan men för utredningen. Regeringen anser vid en samman- vägd bedömning att de fördelar som förslaget förväntas ha för brotts- bekämpningen väger tyngre än de inskränkningar som förslaget innebär för den enskilde. och i lyfter fram andra risker med fördröjd underrättelse. De påpekar att en fördröjd underrättelse medför att en journalist inte har möjlighet att informera om att en dator innehåller uppgifter som omfattas av källskyddet. Enligt remissinstanserna skulle detta kunna leda till att uppgifter som omfattas av tystnadsplikten röjs. Regeringen konstaterar att enligt det befintliga beslagsförbudet i 27 kap. 2 § , som också föreslås gälla för genomsökning på distans och kopiering (se avsnitt 6.4 och 7.4), får inte handlingar som om- fattas av tystnadsplikten tas i beslag. Beslagsförbudet föreslås förändras (se avsnitt 5.1) men inte i den del som och TU–Medier i avser. Genom beslagsförbudet säkerställs att upp- gifter som omfattas av källskydd inte kommer att röjas. Inte heller i övrigt bör en senarelagd underrättelse leda till en ökad risk för att uppgifter som omfattas av tystnadsplikten röjs. Förutsättningarna för en senarelagd underrättelse om beslag