prop · H903262 · 2022-06-14 00:00:00 — För att säkerställa att information om ägare och ägarstruktur är lätt tillgänglig för mottagare av tjänsterna bör dock leverantörer som sänder tv, sökbar text-tv eller kommersiell radio som kräver tillstånd av myndigheten även hålla uppgifterna tillgängliga för allmänheten (se vidare avsnitt 4.3). Det kan tyckas självklart vem som står bakom sändningar från public service-företagen. Det finns dock enligt regeringen ett värde i att även leverantörer som sänder tv, sökbar text-tv och ljudradio som finansieras med public service-avgiften där regeringen meddelar tillstånd ska lämna information om ägaren, så att allmänheten kan bilda sig en uppfattning om innehållet. För leverantörer som har tillstånd av regeringen att sända ljudradio i lokala sändningar som inte uppfyller kraven för närradio eller kommersiell radio, eller i sändningar till utlandet, finns det också ett allmänt intresse av information om vem som står bakom tjänsten. För sändningar som kan tas emot i utlandet gäller detta särskilt för allmänheten i det mottagande landet. Kravet på att lämna information om ägare och ägarstruktur bör därför införas även för leverantörer av dessa sändningar. Tillstånd att sända närradio ges till sammanslutningar, som regel ideella föreningar, där medlemmarna skulle kunna ses som sammanslutningens ägare. finns en skyldighet att avsluta en sändning av ett program i närradio med en uppgift om vilken sammanslutning som har sänt programmet (3 kap. 6 § lagen [1991:1559] med föreskrifter på 2021/22:262 tryckfrihetsförordningens och yttrandefrihetsgrundlagens områden). När det gäller närradio kan det därför hävdas att leverantören redan nu ska lämna den information som en mottagare behöver för att kunna värdera innehållet. Genom att informationen ska lämnas i anslutning till ett program görs detta också på ett sätt som innebär att mottagarna direkt har tillgång till uppgifterna. Det bör därför inte införas något ytterligare krav på att lämna information om ägare och ägarstruktur för den som har ett tillstånd att sända närradio. anser att förslaget även bör gälla tillfälliga tillstånd, exempelvis kan det enligt myndigheten finnas ett sådant behov om samma aktör sätter i system att söka flera tillfälliga tillstånd eller om tillfälliga tillstånd söks i en känslig tid, exempelvis inför ett riksdagsval. Vad gäller tillfälliga tillstånd för tv får Myndigheten för press, radio och tv besluta om tillstånd för som är kortare än om det finns särskilda skäl (4 kap. 12 § andra stycket radio- och tv-lagen). Om tillståndet gäller behöver föreskrifterna om vem som kan få tillstånd och vad som ska beaktas vid tillståndsgivningen i 4 kap. 5 och 6 §§ radio- och tv-lagen inte tillämpas (4 kap. 13 § första stycket radio- och tv-lagen). Tv-sändningar i marknätet kan nå en publik över hela landet och på så sätt få stor genomslagskraft även om de endast sker . Leverantörer som sänder tv med tillfälliga tillstånd bör därför, som påpekar, omfattas av skyldigheten att lämna information om ägare och ägarstruktur. Dessa leverantörer omfattas också av skyldigheten att lämna information enligt 2 kap. 1 § radio- och tv-lagen. Det nuvarande informationskravet för den som tillhandahåller tv-sändningar följer också av AV-direktivet. Beträffande ljudradio får Myndigheten för press, radio och tv ge tillstånd att sända ljudradio som inte är närradio eller kommersiell radio. Myndigheten får besluta att bestämmelserna om innehållet i ljudradiosändningar och om reklam, andra annonser och sponsring i 14 och 15 kap. inte ska tillämpas på sändningar som sker med stöd av tillståndet (11 kap. 1 § tredje stycket radio- och tvlagen). Tillfälliga tillstånd för radio används oftast för evenemangssändningar, t.ex. för information vid tävlingar, och är lokala till sin omfattning. För tillfälliga tillstånd för radio kan man därför diskutera nyttan av information i relation till tillståndens art. Det kan i och för sig finnas ett behov av att veta vem som står bakom den information som sprids med stöd av ett tillfälligt tillstånd för ljudradio. gäller tillstånden och vid t.ex. evenemangssändningar bör det av sammanhanget framgå vem som står bakom sändningarna. Sådana sändningar är, som nämnts, också avgränsade till evenemangs- eller tävlingsområdet och kan därför inte nå en större publik på samma sätt som en tillfällig tv-sändning gör. Ett informationskrav kan ur detta perspektiv bedömas ha en begränsad nytta. Det bedöms varken nödvändigt eller proportionerligt med krav på information om ägarförhållanden för tillfälliga tillstånd för radiosändningar. Något informationskrav för tillfälliga radiosändningar bör därför inte införas. Verksamhet som inte kräver tillstånd I promemorian beskrivs att konsumtionen av medier är under fortsatt förändring och att den alltmer flyttas från traditionella medier till olika former av onlinebaserade medier (Ds 2021:12 s. 28 f.). Innehåll från onlinebaserade medier förmedlas typiskt sett via tråd, där tillstånd inte krävs för att sända eller tillhandahålla ett innehåll som kan bestå av rörlig bild eller ljudradio. Den som sänder tv eller tillhandahåller beställ-tv där tillstånd inte krävs, omfattas av kraven på att lämna information enligt 2 kap. 1 § radio- och tv-lagen. Som har framgått bedöms att leverantörer som sänder ljudradio som kräver tillstånd i regel ska omfattas av skyldigheten att lämna information. Även vid en verksamhet som inte kräver tillstånd har allmänheten ett motsvarande behov av att kunna bilda sig en uppfattning om innehållet i en sändning. Leverantörer som sänder ljudradio där tillstånd inte krävs bör därför omfattas av kravet på att lämna information. ingår beställradio som ett begrepp i radio- och tv-lagen (3 kap. 1 § 5). Det är bara beställradio som finansieras genom public service-avgiften som omfattas av vissa bestämmelser i radio- och tv-lagen. Även för sådan beställradio finns ett värde i att den som tillhandahåller tjänsten ska lämna information om vem som är ägare till leverantören så att allmänheten kan bilda sig en välgrundad uppfattning om innehållet. Leverantörer av beställradio som finansieras med public service-avgiften bör därför vara skyldiga att lämna information enligt bestämmelsen. Skyldigheten att lämna information är proportionerlig Ett krav på att lämna information om leverantörens ägare och ägarstruktur innebär inte att det är en förutsättning för att få sända eller tillhandahålla tjänsten. En sändning eller ett tillhandahållande kan inte heller hindras om en leverantör av någon anledning inte lämnar den information som avses. En skyldighet för leverantören att ange ägare bör inte heller i sig innebära en risk för att leverantören avstår från att sända eller tillhandahålla innehållet. Syftet med bestämmelsen är att mottagarna ska kunna bilda sig en välgrundad uppfattning om innehållet i tjänsten. En skyldighet att lämna information om leverantörens ägare och ägarstruktur bedöms vara proportionerlig i förhållande till syftet med bestämmelsen, liksom de nuvarande skyldigheterna att lämna information. Hänvisning mellan radio- och tv-lagen och e-handelslagen Beställ-tv och beställradio är tjänster även enligt lagen (2002:562) om elektronisk handel och andra informationssamhällets tjänster (e-handelslagen). Det innebär att en leverantör av beställ-tv eller beställradio förutom radio- och tv-lagen även ska följa e-handelslagens bestämmelser. I 8 § e-handelslagen finns bestämmelser om information som till stor del motsvarar 2 kap. 1 § radio- och tv-lagen. Enligt 8 § e-handelslagen ska en tjänsteleverantör som tillhandahåller informationssamhällets tjänster lämna information om bland annat namn, adress i etableringsstaten och e-postadress. Om en leverantör inte lämnar information enligt 8 § e- handelslagen kan leverantören enligt marknadsföringslagen (2008:486) 2021/22:262 åläggas att lämna informationen. Ett sådant åläggande ska förenas med vite, om det inte av särskilda skäl är obehövligt (15 § e-handelslagen och 24, 26 och 28 §§ marknadsföringslagen). I 2 kap. 1 § radio- och tv-lagen hänvisas i fråga om leverantörer av beställ-tv även till informationskraven Motsvarande hänvisning till radio- och tv-lagen finns i 8 § e-handelslagen. Genom den ändring i radio- och tv-lagen som föreslås omfattas även beställradio som finansieras med public service-avgiften av informationskravet i 2 kap. 1 § radio- och tv-lagen. Det bör därför införas en upplysning iradio- och tv-lagen om att 8 § e-handelslagen även gäller för leverantörer av beställradio som finansieras med public service-avgiften. Motsvarande ändring bör göras i hänvisningen till radio- och tv-lagen i e-handelslagen. 4.3Leverantören avgör hur information ska hållas tillgänglig Regeringens bedömning: Leverantören bör även fortsättningsvis ansvara för att informationen lämnas så att en mottagare alltid och på ett enkelt sätt har tillgång till informationen. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser som yttrar sig, däribland Justitiekanslern, ombudsmän (), Myndigheten för press, radio och tv, och (), tillstyrker eller har inga synpunkter på förslaget. och ställer sig positiva till förslaget men anser att det bör förtydligas ytterligare hur informationen ska lämnas. Myndigheten för tillgängliga medier framhåller vikten av att informationen tillhandahålls på ett tillgängligt sätt, så att även personer med svårigheter att läsa tryckt text kan ta till sig informationen. avstyrker förslaget i den del där informationsplikten knyts till marksändningar. Bedömningen i utkastet till lagrådsremiss överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser som yttrar sig, däribland Justitiekanslern, , , Myndigheten för press, radio och tv, , och , tillstyrker eller har inga synpunkter på förslaget. Förvaltningsrätten i anser att det bör förtydligas hur informationskraven ska fullgöras. vidhåller synpunkterna i sitt tidigare yttrande. Skälen för regeringens bedömning: Enligt artikel 5 i AV-direktivet med de ändringar som skett genom ändringsdirektivet ska leverantörer av medietjänster sörja för att mottagare av deras tjänster på ett enkelt sätt har direkt tillgång till angiven information om leverantören. Syftet med bestämmelsen är att mottagare av audiovisuella medietjänster smidigt och direkt ska få tillgång till information om leverantörer av tjänster. Bestämmelsen anger inte närmare hur information ska lämnas, utan lämnar till medlemsstaterna att bestämma de praktiska detaljerna. Möjligheten att införa krav på att leverantörer ska tillhandahålla information om sina ägare regleras i samma artikel. Det kan antas att avsikten i AV-direktivet med de ändringar som skett genom ändringsdirektivet är att information om ägare ska tillhandahållas lika enkelt och direkt som övrig information. Av 2 kap. 1 § radio- och tv-lagen, som genomför artikel 5 i AV- direktivet, framgår att leverantörer av medietjänster ska se till att mottagare av deras tjänster alltid och på ett enkelt sätt har tillgång till angiven information. I propositionen En ny radio- och tv-lag konstaterade regeringen att informationskravet inte kunde utformas så att det ska fullgöras i tv-sändning och avse alla sändningar. Skälet till detta var att det inte skulle vara förenligt med yttrandefrihetsgrundlagens bestämmelser om redaktionell självständighet, dvs. att den som sänder program självständigt avgör vad som ska förekomma i programmen (3 kap. 6 § YGL). Regeringen ansåg därför att informationen ska lämnas så att en mottagare alltid och på ett enkelt sätt har tillgång till informationen, men att det i övrigt lämnas till leverantörerna att bestämma på vilket sätt det ska ske (prop. 2009/10:115 s. 121 f.). Enligt regeringens mening bör leverantörer av medietjänster tillhandahålla mottagare av deras tjänster information om ägare på samma sätt som gäller för övriga krav på information enligt 2 kap. 1 § radio- och tv-lagen. En sådan ordning är den mest lämpliga för att säkerställa att informationen är lätt tillgänglig för mottagarna. Vidare anknyter en sådan reglering till AV-direktivet och det sätt som den aktuella artikeln nu är genomförd i . Det blir också tydligt att kravet på information om ägare ställs för att allmänheten ska kunna bilda sig en uppfattning om innehållet, inte för att det allmänna ska kontrollera vem som äger en leverantör. Regeringen anser därför att kravet på att en leverantör ska lämna information om dess ägare bör införas genom att det i 2 kap. 1 § radio- och tv-lagen anges att även sådan information ska lämnas, på motsvarande sätt som övrig information enligt bestämmelsens nuvarande lydelse. avstyrker förslaget i den del där informationsplikten knyts till marksändningar och anför att inte har någon möjlighet att i sina marksändningar på ett rimligt sätt upprepat informera om det som krävs enligt bestämmelsen eller om var sådan information finns tillgänglig. Som framgår av ovan återgivna förarbeten finns inget krav på att informationen ska lämnas i sändning på det sätt som befarar, och något sådant krav föreslås inte heller. Förvaltningsrätten i , och anser att det bör förtydligas hur informationen ska lämnas. anser att detta inte minst gäller krav på att informationen ska vara begriplig för minderåriga och personer med funktionsnedsättningar. Även Myndigheten för tillgängliga medier framhåller att informationen bör lämnas på ett tillgängligt sätt. anger att vägledning för hur informationskravet kan preciseras finns i lagen (2005:59) om distansavtal och avtal utanför affärslokaler (distansavtalslagen), och i e-handelslagen. Kravet i radio- och tv-lagen på att information ska lämnas så att den alltid och på ett enkelt sätt är tillgänglig för mottagaren överensstämmer i stort med motsvarande krav i e-handelslagen. Information enligt e- handelslagen ska finnas tillgänglig för tjänstemottagare och myndigheter 2021/22:262 på ett enkelt, direkt och stadigvarande sätt (8 § e-handelslagen). Av förarbetena till e-handelslagen framgår att det, med hänsyn till den snabba tekniska utvecklingen, inte torde kunna anges exakt vad som krävs i det avseendet. Vidare anges att eftersom informationssamhällets tjänster måste kunna tillhandahållas via mobiltelefoner och handdatorer kan det inte alltid krävas att informationen finns tillgänglig ”på skärmen”. Alternativa sätt att fullgöra kraven kan t.ex. vara att hålla informationen tillgänglig via en länk eller genom en hänvisning till en webbsida där informationen på ett enkelt sätt kan hittas. Det bör dock krävas att upplysningarna alltid ges på det för teknikformen mest tillgängliga sättet (prop. 2001/02:150 s. 116). Enligt 2 kap. 3 § distansavtalslagen ska informationen ges klart och begripligt på ett sätt som är anpassat till kommunikationsmedlet. Särskild hänsyn ska tas till behov hos underåriga och andra särskilt utsatta personer. Till skillnad från distansavtalslagen lämnas information enligt radio- och tv-lagen inte i syfte att ingå avtal med en konsument, och det är osannolikt att informationen enligt radio- och tv-lagen t.ex. lämnas muntligt vid direktkontakt med mottagarna. Regeringen finner inte skäl att utforma bestämmelsen i radio- och tvlagen på samma sätt som i e-handelslagen eller distansavtalslagen. Kravet på att informationen ska vara tillgänglig för mottagarna alltid och på ett enkelt sätt bör vara tillräckligt tydligt. Leverantören ska i övrigt även fortsättningsvis få bestämma på vilket sätt som informationen ska hållas tillgänglig. Leverantören kan välja att lämna informationen på så sätt att den alltid kan hämtas i en sändning på tv-skärmen eller att lämna den på något annat sätt, t.ex. på företagets webbplats (jfr prop. 2009/10:115 s. 122). Kravet är på så sätt också förenligt med yttrandefrihetsgrundlagens bestämmelser om redaktionell självständighet (3 kap. 6 § YGL). 4.4Tillsyn och sanktion när information inte lämnas Regeringens förslag: I 16 kap. 4 § radio- och tv-lagen ska det anges att har tillsyn i stället för . tillsyn ska inte omfatta det nya kravet att lämna information om leverantörens ägarförhållanden. 3 § radio- och tv-lagen om sanktion när information inte lämnas ska därmed inte omfatta kravet att lämna information om leverantörens ägarförhållanden. Myndigheten för press, radio och tv ska ha tillsyn över att den nya bestämmelsen om information om leverantörens ägarförhållanden följs. Om en leverantör inte följer denna bestämmelse, ska myndigheten få besluta om de förelägganden som behövs i det enskilda fallet för att bestämmelsen ska följas. Ett beslut om föreläggande ska få förenas med vite. Ett beslut om föreläggande som har förenats med vite ska få överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Regeringens bedömning: bör även fortsättningsvis ha tillsyn över att bestämmelsen om information i övrigt följs. Tillsynen omfattar därmed även den som sänder sökbar text-tv, kommersiell radio, ljudradio där inget tillstånd krävs och ljudradio där regeringen meddelar tillstånd samt den som tillhandahåller beställradio som finansieras med public service-avgiften. Promemorians bedömning överensstämmer delvis med regeringens förslag och bedömning. I promemorian görs bedömningen att även bör ha tillsyn över det nya kravet att lämna information om leverantörens ägare. I promemorian föreslås därför inga ändringar i bestämmelserna om tillsyn och sanktion. Remissinstanserna yttrar sig inte särskilt i denna del. Förslaget och bedömningen i utkastet till lagrådsremiss överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Alla remissinstanser som yttrar sig, däribland och Myndigheten för press, radio och tv, tillstyrker eller har inga synpunkter på förslaget. Skälen för regeringens förslag och bedömning Tillsyn och sanktion beträffande nuvarande krav på information har tillsyn över att bestämmelsen om information i 2 kap. 1 § radio- och tv-lagen följs (16 kap. 4 § radio- och tv-lagen). Om en leverantör som sänder tv eller tillhandahåller beställ-tv inte lämnar sådan information som krävs enligt radio- och tv-lagen ska marknadsföringslagen, med undantag för bestämmelserna om marknadsstörningsavgift, tillämpas. Informationen ska anses vara väsentlig enligt 10 § tredje stycket marknadsföringslagen (17 kap. 3 § radio- och tv-lagen). Det innebär att sanktionssystemet enligt marknadsföringslagen tillämpas om en leverantör låter bli att lämna information enligt 2 kap. 1 § radio- och tv-lagen. Det kan därmed bli aktuellt att tillämpa marknadsföringslagens bestämmelser om t.ex. 2021/22:262 åläggande att lämna information, informationsförelägganden och vite. Som beskrivs i propositionen En moderniserad radio- och tv-lag omfattas tillhandahållare av beställ-tv också av ett krav på att lämna information enligt 8 § e-handelslagen (prop. 2019/20:168 s. 162 f.). Den utökade kretsen av de som ska lämna information enligt förslaget avser leverantörer som sänder eller tillhandahåller olika former av innehåll. Alla verksamheter som i och med förslaget skulle omfattas av kravet på att lämna information omfattas inte av e-handelslagens bestämmelser. Så är dock fallet även med dagens reglering och någon ändring i tillsynsansvaret bör inte ske av den anledningen. Det finns i stället ett värde i att tillsynsansvaret så långt som det är möjligt hålls samlat hos en myndighet. I nuvarande bestämmelse om tillsyn anges att har tillsyn. Det bör i stället anges att myndigheten har tillsyn. bör alltså ha tillsyn över att de leverantörer av medietjänster som omfattas av de nuvarande kraven på information enligt 2 kap. 1 § radio- och tv-lagen lämnar den information som avses. Om leverantören inte lämnar den information som krävs tillämpas marknadsföringslagen, med undantag för bestämmelserna i 29–36 §§ om marknadsstörningsavgift. Tillsyn och sanktion beträffande kravet på information om leverantörens ägarförhållanden När det gäller det nya kravet på att lämna information om leverantörens ägarförhållanden gör regeringen, till skillnad från promemorian, bedömningen att inte bör utöva tillsyn. Anledningen är att någon motsvarande informationsskyldighet inte finns enligt 8 § e- handelslagen och att det kan ifrågasättas om marknadsföringslagens sanktionssystem bör tillämpas om en leverantör av medietjänster inte uppfyller det nya kravet att lämna information om ägare. tillsyn och den sanktionsmöjlighet som finns bör därför inte omfatta kravet att lämna information om ägarförhållanden. I sitt yttrande över lagrådsremissen Ökad insyn i ägandet av radio- och tv-företag och bättre villkor för kommersiell radio avstyrkte Lagrådet förslaget om att leverantörer av medietjänster ska tillhandahålla information om ägarförhållanden. Lagrådet ifrågasatte, som framgått ovan, att sådan information alltid är tillräcklig för att användaren ska kunna värdera innehållet och trovärdigheten i tjänsten. Vidare framhöll Lagrådet att bestämmelsen enligt förslaget inte följs av någon sanktion. Mot denna bakgrund ifrågasatte Lagrådet att förslaget var utformat på sådant sätt att lagen skulle tillgodose det syfte som hade angetts. För att öka incitamentet för leverantörer av medietjänster att lämna information om ägarförhållanden bör detta krav, i likhet med som gäller för övrig information enligt bestämmelsen, vara föremål för tillsyn. Vidare bör underlåtenhet att följa bestämmelsen vara sanktionerad. Myndigheten för press, radio och tv ansvarar enligt sin instruktion för frågor om tillsyn när det gäller bland annat tv och ljudradio om uppgifterna inte ligger på någon annan myndighet (1 § andra stycket förordningen [2020:879] med instruktion för Myndigheten för press, radio och tv). Myndigheten har tillsyn över att flera av bestämmelserna i radio- och tv-lagen följs (16 kap. 3 §). Regeringen bedömer därför att myndigheten är den mest lämpliga att utöva tillsyn över att bestämmelsen om information om leverantörens ägarförhållanden följs. Den sanktionsmöjlighet som finns för Myndigheten för press, radio och tv om vissa bestämmelser i radio- och tv-lagen inte följs framgår av 17 kap. 11 § samma lag. Myndigheten får besluta om sådana förelägganden som behövs i det enskilda fallet för att bestämmelserna ska följas. Sådana beslut får förenas med vite. En motsvarande sanktion framstår som välavvägd och proportionerlig för det fall en leverantör inte följer bestämmelsen om information om ägarförhållanden. Ett föreläggande bör utformas så att det står helt klart för en sändande vad som krävs för att bestämmelsen ska kunna följas och för att ett vitesbelopp inte ska dömas ut (se t.ex. RÅ 1994 ref. 29). Det innebär att det i ett beslut om föreläggande ska anges vad som krävs för att följa bestämmelserna. Vidare ska ett beslut om föreläggande också innehålla en tidsangivelse (se 2 § lagen (1985:206) om viten och prop. 2009/10:115 s. 320 f.). Ett beslut om föreläggande får dock inte stå i strid med yttrandefrihetsgrundlagens bestämmelse om redaktionell självständighet (3 kap. 6 § YGL). Myndighetens förelägganden får därför inte innebära ett krav på att informationen måste lämnas i en grundlagsskyddad sändning. Möjligheten att besluta om föreläggande kan regleras antingen genom att en ny sanktionsbestämmelse införs i anslutning till motsvarande sanktionsbestämmelse avseende (17 kap. 3 § radio- och tv-lagen) eller genom en komplettering i bestämmelsen om föreläggande att följa bestämmelser (17 kap. 11 § samma lag). Av systematiska skäl och för tydligheten bör enligt regeringen det förra alternativet väljas. Myndighetens beslut om föreläggande som har förenats med vite bör av rättssäkerhetsskäl – och på samma sätt som förelägganden som meddelats med stöd av 17 kap. 11 § – få överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Bestämmelsen i 20 kap. 4 § första stycket i radio- och tv-lagen bör därför kompletteras med en hänvisning till den nya bestämmelsen.