prop · H90385 · 2022-01-18 00:00:00 — 2021/22:85 som lämpligt att den behålls, inte minst i syfte att uppmärksamma parterna på att även rättsliga förhållanden kan medföra fel på varan. Regeringen konstaterar att både artikel 9 och 21 a § konsumentköplagen tar sikte på bl.a. sakrättsliga belastningar. Sådana tredjemansrättigheter är som utgångspunkt begränsande för konsumentens användning av varan, vilket både direktivet och lagen ger uttryck för. Genom hänvisningen i artikel 9 till användning i enlighet med de subjektiva och objektiva kraven ges utrymme för parterna att träffa avtal om belastning i form av en tredje- mansrättighet i samma utsträckning som gäller i övrigt, dvs. med särskilda krav på tydlighet i fråga om objektiva krav och annars på vanligt sätt. Mot den bakgrunden bedömer regeringen att det är möjligt att i den nya lagen i huvudsak ha en reglering som motsvarar den i 21 a § konsument- köplagen, och en sådan bör därför införas. När det gäller immaterialrättsliga fel anges i internationella köprättskonvention (CISG) artikel 42 (1) att näringsidkaren måste avlämna en vara som inte belastas av någon rätt för eller något krav från tredje man, som grundas på något industriellt rättsskydd eller någon annan immaterialrätt. Vad som avses är sådana anspråk som tredje man kan göra gällande på grund av intrång i bl.a. rätten till patent eller varumärke eller i upphovsrätt (prop. 1986/87:128 s. 121 f.). Frågan är inte uttryckligen reglerad i konsumentförhållanden. Eftersom rättigheterna omnämns i direktivet bör det även i lagen uttryckligen anges att det utgör ett rättsligt fel om varan belastas av tredje mans immaterialrätt. Sådana rättigheter föreligger i flertalet varor utan att det nödvändigtvis begränsar användningen. Exempelvis omfattas varan och företaget som tillverkat eller sålt den av reglerna om skydd av varumärkesrätt och företagsnamn. Det är naturligtvis inte så att detta i sig alltid ska medföra att varan är felaktig. Lagrådet gör en tolkning av det i lagrådsremissen valda uttrycks- sättet ”inte rimligen kunnat förvänta sig” och föreslår som en följd av denna att ordet rimligen tas bort. Som framgår av avsnitt 6.7.2 kan regeringen godta att det vedertagna ”med fog kunnat förutsätta” används i den nya lagen och intresset av enhetlighet gör att så bör ske även i detta fall, vilket också utredningen föreslår. Prövningen ska göras objektivt uti- från hur en genomsnittlig konsument skulle ha sett på frågan i den enskilda situationen. Begagnade varor på auktion Regeringens förslag: De objektiva kraven ska inte gälla när en begag- nad vara köps på offentlig auktion. En sådan vara ska anses felaktig, om den är i sämre skick än vad konsumenten med hänsyn till varans utropspris och övriga omständigheter med fog kunnat förutsätta. Regeringens bedömning: Det är inte möjligt att i den nya lagen införa en generell regel om köp av varor i befintligt skick. Utredningens förslag och bedömning överensstämmer i sak med Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna tillstyrker förslagen och delar bedömningen eller invänder inte mot dem. 2021/22:85 anser att det råder osäkerhet i fråga om hur det nya rättsläget beträffande försäljning av varor i befintligt skick och försäljning på auktion ska förstås. efterfrågar en tydligare reglering gällande köp av begagnade varor och ett mer utförligt resonemang gällande fel- begreppet i fråga om sådana varor. Skälen för regeringens förslag och bedömning Varudirektivet tillåter inte bestämmelser om köp i befintligt skick Den nuvarande konsumentköplagen gäller köp av varor som en närings- idkare säljer till en konsument. Lagen omfattar därmed även begagnade varor, men det finns en viss särreglering av denna varukategori. I 17 § första stycket finns en bestämmelse om när en vara ska anses felaktig om den har sålts i ”befintligt skick” eller med ett liknande allmänt förbehåll. ska då anses felaktig, om den är i sämre skick än konsumenten med hänsyn till varans pris och övriga omständigheter med fog har kunnat förutsätta. Med befintligt skick avses att näringsidkaren begränsar sin utfästelse till det faktiska tillstånd som varan befinner sig i vid köptillfället. Det är alltså möjligt att sälja en begagnad vara med ett mer allmänt förbehåll, som att den säljs i befintligt skick, och att det innebär att varan inte behöver fullt ut leva upp till de krav som allmänt ställs på varor. vill se en särskild och tydligare reglering av begagnade varor och att det i förarbetena utvecklas hur ansvaret för fel på t.ex. en begagnad bil bör bedömas. Enligt regeringens uppfattning finns det inte utrymme för en särskild reglering. Vad som utgör fel (bristande avtalsenlighet) på en vara bestäms av vilka subjektiva och objektiva krav som ställs på varan, dvs. vad som gör varan avtalsenlig (se avsnitt 6.7). Varudirektivet kräver en större tydlighet för att göra avsteg från de objektiva kraven än att sälja en begagnad vara i befintligt skick (se skäl 36). För att en avvikelse från de objektiva kraven ska vara möjlig krävs enligt artikel 7.5 att näringsidkaren särskilt informerar konsumenten om avvikelsen och att konsumenten uttryckligen och separat godkänner den vid köpeavtalets ingående. I avsnitt 6.7.2 föreslås att en sådan möjlighet införs i den nya lagen. Det bedöms alltså inte vara möjligt att i den nya lagen införa en generell bestämmelse om lägre krav på varor som säljs i befintligt skick. Detta innebär att det för begagnade varor framöver kommer att tillämpas samma felbegrepp som för nya varor. Det är inte heller, som vill, möjligt att i detta sammanhang närmare ange hur bedöm- ningen av fel på begagnade varor ska göras. Att direktivet föranleder denna förändring bör inte ses som något negativt utan tvärtom något som kan stärka konsumentskyddet och begränsa risken för tvister mellan parterna. Eftersom bedömningen ska göras i huvudsak utifrån de krav på varan som ställs och dessa i stor utsträckning kan formuleras av parterna i avtalet, är det viktigt att omsorg läggs på denna aspekt av avtalet vid köpets ingående. Begagnade varor som köps på offentlig auktion I den nuvarande konsumentköplagen finns ett tillägg till den ovan beskrivna regeln om befintligt skick. Enligt 17 § andra stycket första meningen ska en begagnad vara som har sålts på en auktion där konsumenter har möjlighet att personligen närvara vid försäljningen, anses vara såld i befintligt skick. Konsekvensen av detta är, enligt 17 § första stycket, att varan ska anses felaktig om den är i sämre skick än konsumenten med hänsyn till varans pris och övriga omständigheter med fog kunnat förutsätta. Vid tillämpningen ska hänsyn tas till utropspriset (17 § andra stycket andra meningen). I lagen finns ytterligare en undantagsbestäm- melse för sådana köp som rör prisavdrag. Den behandlas i avsnitt 6.14.3. Bestämmelserna om auktionsvaror har sin grund konsument- köpsdirektiv (artikel 1.3, se även prop. 2001/02:134 s. 29). I varudirektivet finns en motsvarande bestämmelse i artikel 3.5 a första stycket som innebär att medlemsstaterna från direktivets tillämpningsområde får undanta avtal om försäljning av begagnade varor som säljs på offentlig auktion. Regeringen anser att det av konsumentskyddsskäl inte finns anledning att generellt undanta sådana varor från lagens tillämpning. Det finns däremot skäl att överväga om nuvarande undantag om fel på sådana varor bör behållas. Med offentlig auktion avses enligt direktivet en försäljningsmetod där näringsidkaren bjuder ut varor till försäljning till konsumenter, vilka personligen närvarar eller ges möjlighet att närvara vid auktionen, genom ett öppet budgivningsförfarande som sköts av en auktionsförrättare och där den som lämnar det vinnande budet är skyldig att köpa varorna. I andra fall, t.ex. vid försäljning som uteslutande sker på distans, får däremot inte undantag göras. Rimligheten i att t.ex. internetauktioner inte omfattas av undantaget i artikel 3.5 a kan ifrågasättas men direktivet är tydligt i frågan. Regeringen konstaterar att direktivets undantag gör det möjligt att i den nya lagen ha en särskild felbestämmelse för begagnade auktionsvaror som i huvudsak motsvarar dagens bestämmelse. Det framstår som lämpligt att en sådan bestämmelse införs i den nya lagen. Det har inte framkommit annat än att den nuvarande ordningen är väl fungerande och den bedöms inte, som Lunds universitets synes mena, leda till rättsosäkerhet. Mot den bakgrunden föreslår regeringen att den nya lagen ska innehålla en bestämmelse om att en vara som köps på en offentlig auktion ska anses felaktig om den är i sämre skick än konsumenten med hänsyn till varans utropspris och övriga omständigheter med fog kunnat förutsätta. I avsnitt 6.7.2 ändras det i lagrådsremissen valda uttryckssättet ”rimligen kan förvänta sig, med anledning av Lagrådets synpunkter, till ”med fog kan förutsätta”, som återfinns i den nuvarande lagen. Även om Lagrådet inte gör mot- svarande anmärkning i denna del bör en sådan ändring ske i syfte att uppnå en enhetlig terminologi. I avsnitt 5.3 föreslås att direktivets definition av offentlig auktion införs i den nya lagen. Det bör i den felbestämmelse som föreslås anges att den är begränsad till sådana auktioner. När det görs undantag från varureglerna för sådana begagnade varor som behandlas, ska tydlig och uttömmande information om detta göras lätt tillgänglig för konsumenter (artikel 3.5 andra stycket). Det finns inte anledning att särskilt reglera detta. Det får åligga den som anordnar offentliga auktioner att informera om vilka konsumenträttsliga regler som gäller vid sådan försäljning (jfr 2 kap. 2 § distansavtalslagen om ytterligare informa- tionskrav vid bl.a. sådan försäljning). Till det kommer, som utredningen anför, att i sin informationsgivning kan förväntas informera om vad som gäller vid försäljning på offentlig auktion. Regeringens förslag: Krav- och felbestämmelserna i den nya lagen ska utformas så att strukturen motsvarar varudirektivets och i övrigt på ett mer ändamålsenligt sätt än i den nuvarande lagen. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningens uppdelning av krav och fel i lagen skiljer sig dock något från regeringens förslag. Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna, bl.a. , , och Branschorgani- sationen Färg Möbler och Interiör tillstyrker förslaget eller invänder inte mot det. anser att utredningen omformar felreglerna utan att klargöra på vilket sätt de nuvarande felreglerna överensstämmer med eller strider mot varudirektivet. Skälen för regeringens förslag: De grundläggande bestämmelserna om fel på varan finns i 16 § konsumentköplagen, som reglerar såväl krav på varan som vad som utgör fel på varan. De krav som ställs på varan återfinns huvudsakligen i första och andra styckena, men det finns även bestämmelser i tredje stycket som medför att varan måste uppfylla ytterligare krav. Bestämmelser om subjektiva (avtalade) krav på varan finns i både första och andra styckena medan bestämmelser om objektiva krav finns eller framgår av samtliga stycken i paragrafen. Tredje stycket anger vad som utgör fel på varan men där framgår alltså indirekt också vissa krav på varan. Till detta kommer att både 17 och 19 §§ delvis innehåller regler om fel som närmast bör betraktas som krav på varan. Som framgår ovan är varudirektivet något annorlunda uppbyggt än den svenska lagregleringen. I artikel 5 i direktivet anges att näringsidkaren ska tillhandahålla konsumenten varor som uppfyller de krav som följer av artiklarna 6–8. I artikel 6 regleras de subjektiva kraven på varan medan artiklarna 7 och 8 innehåller de objektiva krav som ställs på varan och som ska gälla utöver de avtalade kraven. Det följer av artikel 10.1 att närings- idkaren svarar för bristande avtalsenlighet hos varan. Utredningen anser att det inte är helt lätt att med nuvarande uppbyggnad av den svenska lagen se huruvida det råder överensstämmelse med direktivet eller inte. Mot den bakgrunden bedömer utredningen att lagtexten avseende den grundläggande regleringen av krav på, respektive fel på, varan bör utformas i närmare överensstämmelsen med direktivet. framhåller vikten av att säkerställa ett korrekt genom- förande av direktivet och instämmer med utredningens förslag medan synes vara mer skeptiskt. Regeringen instämmer i utredningens ambition. Att i lagen först ange vilka krav som ställs på en vara och därefter ange när varan brister i avtalsenlighet (är felaktig), dvs. när den inte överensstämmer med kraven, bidrar till ett korrekt genomförande av varudirektivet. Än viktigare är emellertid att det skapar en mer kronologisk och logisk uppbyggnad av felbestämmelserna, vilket gör lagen mer överskådlig, och därigenom mer lättillgänglig för såväl näringsidkare och konsumenter som rättstillämpare. Regeringen anser att det i syfte att nå dit finns anledning att, i förhållande till utredningens förslag, ta ytterligare några steg i syfte att klargöra vad som utgör krav och vad som utgör fel. Den nya lagen bör alltså först ange vilka krav som ställs på varan, varvid subjektiva respektive samtliga Prop. 2021/22:85 objektiva krav bör regleras för sig, och därefter samla de bestämmelser som reglerar det som utgör fel på varan. Som framgår av förslagen i denna proposition är regeringen av uppfatt- ningen att det också i något större utsträckning än vad utredningen föreslår finns skäl att avvika från den nuvarande lagens språk, både i syfte att få en mer begriplig reglering och för att nå en större samstämmighet med direktivet. 6.11Ansvar för fel på varan 6.11.1En beskrivning av ansvarsreglerna I avsnitt 6.8 beskrivs de köprättsliga fel på en vara som kan uppstå. Det handlar framför allt om att varan inte motsvarar de subjektiva eller objektiva krav som ställs på den. är då inte avtalsenlig utan felaktig. För att konsumenten ska få tillgång till konsumentköplagens påföljds- regler (se avsnitt 6.14) och därigenom få felet på varan avhjälpt, krävs att det är ett fel som näringsidkaren svarar för. För att avgöra om näringsidkaren är ansvarig för ett fel behöver det bestämmas vilka fel som ansvaret omfattar och som ansvaret gäller. Det som framför allt är relevant är då att avgöra när felet uppstod och när det visade sig samt vem av köparen och säljaren som har bevisbördan för dessa och andra aspekter på felansvaret. För att konsumenten framgångsrikt ska kunna göra gällande ett fel på en vara krävs att konsumenten reklamerar felet i rätt tid (se avsnitt 6.12) och att felet fanns för avlämnandet. Näringsidkaren svarar nämligen bara för sådana ursprungliga fel. Ett fel kan vara ursprungligt även om det visar sig först . uppkomna fel får däremot konsumenten själv svara för och näringsidkaren har i dessa fall ingen skyldighet att avhjälpa felet. Näringsidkarens ansvar för ursprungliga fel är begränsat . Ansvaret gäller för fel som visar sig från köpet. Inom måste konsumenten även anmäla felet för att få rätt till felpåföljder. För framför allt dyrare varor lämnas ofta kommersiella garantier som kan förlänga den tid under vilken näringsidkaren har ett ansvar. Den sista aspekten handlar om bevisbördan. Bestämmelser om bevis- bördan syftar till att klargöra vem av näringsidkaren och konsumenten som behöver visa att det finns ett fel och att det är ett ursprungligt fel. I den nuvarande konsumentköplagen uppställs en presumtion för att ett fel som visar sig från köpet ska anses ha funnits vid avlämnan- det, om inte annat visas eller detta är oförenligt med varans eller felets art. är det alltså näringsidkaren som måste bevisa att felet inte var ursprungligt. Detta brukar kallas den omvända bevisbördan. De förstnämnda frågorna behandlas i avsnitt 6.11.2 medan den om bevisbördan behandlas i avsnitt 6.11.3. I avsnitt 8.6 behandlas vissa sär- regler om ansvarstiden och bevisbördan för varor med digitala delar. Näringsidkarens ansvar för fel Regeringens förslag: Näringsidkaren ska svara för fel på en vara som fanns vid avlämnandet (ursprungligt fel). Näringsidkarens ansvar ska gälla för sådana fel som visar sig från varans avlämnande. näringsidkaren har åtagit sig att som ett led i att fullgöra köpet installera varan, gäller ansvaret för fel från när installationen har utförts av näringsidkaren eller av någon annan för dennes räkning. Utredningens förslag överensstämmer delvis med regeringens. ningen föreslår att den nuvarande bestämmelsen om när felbedömningen ska göras förs över till den nya lagen och att den yttersta reklamations- Utredningen föreslår vidare att det, som , uttryckligen ska anges att kan följa av ett garanti- Utredningen behandlar inte installation av varan som en fel- ansvarsfråga utan som en avlämnandefråga (se avsnitt 6.3). Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna ställer sig bakom efterfrågar, när det gäller försla- get om en treårig ansvarstid, en närmare redogörelse av proportionalitets- testet som enligt krävs för att införa nationella särkrav som avviker från harmoniseringslagstiftning. Möbler och Interiör och vill se en ansvarstid på anser, med tanke på den ökande handeln med begagnade varor, att möjligheten i varudirektivet att föreskriva att näringsidkaren och konsumenten kan enas om en kortare ansvarsperiod för sådana varor bör införas. Skälen för regeringens förslag En minimiharmonisering av näringsidkarens felansvarsperiod I artikel 10.1 i varudirektivet anges att näringsidkaren ska svara gentemot konsumenten för all bristande avtalsenlighet (fel) som föreligger vid den tidpunkt då varorna levererades och som framkommer från den Enligt artikel 10.3 får medlemsstaterna behålla eller införa en Varudirektivets reglering av näringsidkarens felansvars- period är således en minimiharmonisering. Detta överensstämmer med vad som gäller enligt konsumentköpsdirektiv. Näringsidkarens ansvar ska gälla för ursprungliga fel När det gäller att bestämma vilka fel på den köpta varan som omfattas av näringsidkarens ansvar och som därmed kan föranleda felpåföljder, konstaterar regeringen att varudirektivets reglering motsvarar det som redan gäller i svensk rätt. Det är tidpunkten för varans avlämnande som är avgörande för bedömningen av om det föreligger fel på varan. ord svarar näringsidkaren för ursprungliga fel på varan. I den nuvarande konsumentköplagen anges dels att frågan om huruvida en vara är felaktig ska bedömas med hänsyn till dess beskaffenhet när den avlämnas, dels att näringsidkaren svarar för fel som har funnits vid denna tidpunkt även om felet visar sig först senare (20 § första stycket). uttryck för felbedömningen och näringsidkarens ansvar för fel. ningen föreslår att bestämmelserna förs över till den nya lagen. Som redovisas i avsnitt 7 och 8 ska i huvudsak motsvarande felregler gälla även för digitalt innehåll, och digitala tjänster, både som digitala delar i varan och som fristående, och när ett sådant innehåll eller en sådan tjänst tillhandahålls konsumenten kontinuerligt gäller näringsidkarens ansvar även andra fel än ursprungliga. Att ha en särskild bestämmelse om felbedömningen för varor kan då leda till oklarheter om dess omfattning och kan motivera ytterligare en sådan bestämmelse som behandlar situationen när även andra fel än ursprungliga är relevanta. Frågan är därför om en bestämmelse om felbedömningen är nödvändig. Varudirektivet reglerar näringsidkarens ansvar och i det ligger ett utpekan- de av vilka fel detta ansvar omfattar. Syftet med de nuvarande svenska reglerna är detsamma, nämligen att slå fast att ansvaret gäller ursprungliga fel. Vad som utgör ett sådant fel framgår i praktiken redan av den andra meningen i 20 § första stycket – att det är fel som har funnits vid varans avlämnande. Den meningen innehåller också det andra nödvändiga rekvi- sitet, nämligen att det är näringsidkaren som svarar för ursprungliga fel. Det är en allmän köprättslig princip att felbedömningen ska ske som när risken går över på köparsidan, vilket är när varan avlämnas. Den nuvarande bestämmelsen tydliggör även när dröjsmåls- ansvaret övergår till ett felansvar. Enligt regeringens uppfattning framgår emellertid dessa förhållanden av bestämmelsen om näringsidkarens fel- ansvar. Något behov av att behålla den särskilda regeln om felbedöm- ningen finns därför inte. Lagrådet invänder inte mot den bedömningen men anser att näringsidkarens felansvar bör avse varans beskaffenhet vid tiden för riskövergången snarare än dess beskaffenhet vid tiden för avlämnandet. Motsvarande syn hade Lagrådet redan vid införandet av den nuvarande konsumentköplagen, vilket regeringen då inte fann skäl att bejaka (prop. 1989/90:89 s. 188). Det finns inte anledning att nu göra en annan bedömning (jfr även skäl 37–39 i varudirektivet). Näringsidkarens ansvar bör således gälla för fel på varan som har funnits vid avlämnandet. I förhållande till näringsidkarens felansvar enligt den nuvarande lagen föreskriver varudirektivet ett ytterligare moment. Om installation av varan utförs av näringsidkaren som ett led i att fullgöra köpet, ska varan enligt skäl 40 i direktivet anses levererad först när installationen är avslutad. Det motiveras av att konsumenten kan ha svårt att upptäcka och göra gällande fel på varan innan installationen har avslutats. I lagrådsremissen föreslogs en bestämmelse om att varan i denna situation ska anses avlämnad först vid installationen. Med anledning av Lagrådets synpunkter på det för- slaget (se avsnitt 6.3) anser regeringen att ett mer ändamålsenligt sätt att uppfylla direktivets syfte utan att behöva frikoppla varans avlämnande från konsumentens besittning av den är att i stället göra ett tillägg i bestäm- melsen om näringsidkarens felansvar. Regeringen föreslår därför att om näringsidkaren som ett led i att fullgöra köpet har installerat varan, ska felansvarstiden räknas från installationstidpunkten. Näringsidkarens ansvarsperiod ska vara tre år Enligt den nuvarande konsumentköplagen gäller att näringsidkaren svarar för fel som uppstod senast vid avlämnandet och som visar sig senast därefter. Ansvarstiden är i 23 § tredje stycket konsumentköplagen for- 2021/22:85 mulerad som en yttersta reklamationsfrist, dvs. den tid som konsumenten får göra gällande att varan är behäftad med ett ursprungligt fel. Efter den fristens utgång kan således inte en reklamation ske med framgång. Det är därmed i praktiken en preskriptionsfrist. Utredningen föreslår att denna ordning behålls. I lagrådsremissen gjordes däremot bedömningen att fristen i stället bör utgöra närings- idkarens felansvarstid. Ursprungliga fel som visar sig ska då omfattas av näringsidkarens ansvar. Lagrådet ifrågasätter det lämpliga i lagrådsremissens teknik för att tidsbegränsa näringsidkarens felansvar och då särskilt att felet ska visa sig inom en viss angiven tid. Enligt regeringen framstår emellertid Lagrådets skäl för att behålla den gällande systematiken inte som övertygande. Ett skäl för att utforma felansvaret på det sätt som föreslogs i lagrådsremissen är att det för tillhandahållande av digitalt innehåll inte får uppställas en reklamationsplikt (se avsnitt 7.9). Att i en och samma lag använda olika uttryck för i praktiken samma sak bör undvikas och att använda uttrycket näringsidkarens ansvarsperiod skapar enhetlighet i regelverket. Ett annat skäl är att båda direktiven innehåller särskilda regler om preskriptionsfrister. Som utvecklas i avsnitt 6.12medför dessa att preskriptionsfristen behöver separeras från den tid under vilken näringsidkaren är ansvarig för fel. Näringsidkarens ansvars- period kommer därmed inte längre att ange den yttersta tid som konsumen- ten kan reklamera ett fel utan i stället den yttersta tid under vilken ett fel behöver visa sig för att näringsidkaren ska vara ansvarig för det. Att övergå till att reglera en yttersta ansvarstid i stället för en yttersta reklamationstid har också den fördelen att lagstiftningen tydligt fokuserar på närings- idkarens skyldighet att svara för fel och inte på konsumentens skyldighet att anmäla felet, vilket i sammanhanget får anses vara av sekundärt intresse.