prop · H903224 · 2022-04-07 00:00:00 — Någon förändring i sak är inte avsedd jämfört med det tidigare kravet att det ska finnas synnerliga skäl för ett sådant avlägsnande. Genom hänvisningen i 8 a kap. 6 § andra stycket gäller kravet i bestämmelsen även vid utvisning på grund av brott. Utvisning på grund av brott Ett nytt 8 a kap. införs som ersätter det hittillsvarande 8 a kap. kapitlet är inte, såsom det tidigare, uppdelat utifrån en åtskillnad mellan förutsättningarna för utvisning av utlänningar som omfattas av EES- regelverket och utlänningar som inte gör det. I det nya kapitlets inledande tre paragrafer anges i stället de allmänna förutsättningar som är tillämpliga Prop. 2021/22:224 i varje fall då en fråga om utvisning på grund av brott aktualiseras. anges i särskilda paragrafer förutsättningarna för att utvisa utlänningar som tillhör vissa personkategorier, däribland vissa unga personer samt EES-medborgare och deras familjemedlemmar. Om en utlänning tillhör mer än en kategori tillämpas reglerna parallellt. Sist i kapitlet finns övriga bestämmelser. Allmänna förutsättningar för utvisning En utlänning får utvisas ur om han eller hon döms för brott till en strängare påföljd än böter, eller om en domstol undanröjer en villkorlig dom eller skyddstillsyn som utlänningen har dömts till och dömer till en annan påföljd, och 1.gärningen är av sådant slag och övriga omständigheter är sådana att det kan antas att han eller hon kommer att göra sig skyldig till fortsatt brottslighet här i landet, eller 2.brottet har ett straffvärde som motsvarar fängelse eller som annars är av sådan karaktär att utlänningen inte bör få stanna kvar i . I 4–7 §§ finns särskilda bestämmelser om utvisning av personer som tillhör vissa personkategorier. Paragrafen innehåller de grundläggande förutsättningarna för utvisning på grund av brott. Övervägandena finns i avsnitt 6.2. Första stycket motsvarar delvis hittillsvarande 8 a kap. 1 §. bestämmelsen får en utlänning utvisas ur om han eller hon döms för brott till en strängare påföljd än böter. Utvisning kan också, liksom , ske om en domstol undanröjer en villkorlig dom eller skyddstillsyn som utlänningen har dömts till och dömer till en annan påföljd. omfattar situationen att en sådan påföljd undanröjs enligt 27 kap. eller 28 kap. för att den dömde inte iakttar vad som åligger honom eller henne till följd av domen (jfr med förslag till utlänningslag, prop. 1954:41 s. 99 och med förslag till lag om införande av m.m., 1964:10 s. 223). När det i ett enskilt fall är fråga om en påföljd som kan aktualiseras både när brottet ligger på fängelsenivå och på bötesnivå, t.ex. ungdomsvård, ska påföljden anses strängare än böter endast när den påföljd som skulle ha valts om inte vårdpåföljden stått till buds är av sådan svårhet att den inte kan stanna vid böter. För att utvisning ska få ske krävs, liksom , att ytterligare en av två förutsättningar är uppfyllda. Antingen ska gärningen vara av sådant slag och övriga omständigheter vara sådana att det kan antas att utlänningen kommer att göra sig skyldig till fortsatt brottslighet här i landet (första punkten), eller så ska brottet ha ett straffvärde som motsvarar fängelse i eller annars vara av sådan karaktär att utlänningen inte bör få stanna kvar i (andra punkten). hittillsvarande 8 a kap. 1 § andra stycket 1. Någon ändring görs inte av den Andra punkten motsvarar delvis hittillsvarande 8 a kap. 1 § andra stycket 2. Vid tillämpningen av den hittillsvarande bestämmelsen har ansetts gälla att brottet bör ha ett straffvärde som motsvarar fängelse i för att utvisning ska få ske (se prop. 1993/94:159 s. 13 och NJA 2001 s. 464). Genom lagändringen sänks gränsen så att utvisning ska kunna ske vid straffvärden på sex månaders fängelse. 2021/22:224 tar, liksom tidigare, sikte på straffvärdet för ett enda brott, inte det samlade straffvärdet för flera brott. Med straffvärde avses resultatet av den bedömning som domstolen ska göra enligt 29 kap. 1–3 §§ . Det är alltså inte det reducerade värdet som domstolen kan komma fram till efter beaktande av den tilltalades ungdom eller billighetsskälen i 29 kap. 5 § – det som kallas för straffmätningsvärde – som ska läggas till grund för om utvisning kan komma i fråga. Slutligen är det just straffvärdet, inte den utdömda påföljden, som ska ligga till grund för prövningen. Förutsatt att straffvärdet motsvarar fängelse , är utvisning alltså möjligt även när en icke frihetsberövande påföljd döms ut. Straffvärdegränsen kan underskridas när brottets karaktär ger skäl till det. Brottet kan ofta anses vara av sådan karaktär när det har inneburit ett angrepp mot någons liv, hälsa, frihet eller frid eller när det annars utgjort en påtaglig integritetskränkning. Detta gäller i synnerhet om angreppet har varit oprovocerat, utövats i en nära relation eller riktat sig mot någon som befinner sig i en skyddslös ställning, såsom en äldre person eller ett barn. Detsamma gäller om ett motiv för brottet har varit att bevara eller återupprätta en persons eller familjs, släkts eller annan liknande grupps heder. Vidare kan det finnas skäl att överväga utvisning vid straffvärden som är lägre än när ett motiv för brottet har varit att kränka någon på grund av hans eller hennes ras, hudfärg, nationellt eller etniskt ursprung, trosbekännelse, sexuell läggning eller annan liknande omständighet. Även brott som har riktat sig mot rättsordningen eller ett annat särskilt skyddsvärt samhällsintresse, såsom mened, övergrepp i rättssak och sabotage mot blåljusverksamhet, bör i många fall anses vara av sådan karaktär att straffvärdegränsen kan underskridas. Om straffvärdet för det aktuella brottet ligger långt under straffvärdegränsen kan det som regel knappast anses vara av sådan karaktär att det i sig motiverar utvisning. Om straffvärdet å andra sidan ligger nära , och brottet har varit av sådant slag eller innefattat sådana moment som beskrivits ovan, bör utvisning normalt kunna komma i fråga. Ytterst är det fråga om en bedömning i det enskilda fallet om brottet har varit av sådan karaktär att det i sig bör kunna läggas till grund för ett beslut om utvisning. I andra stycket införs en upplysningsbestämmelse om att det finns särskilda bestämmelser i 4–7 §§ om utvisning av personer som tillhör vissa personkategorier. Vid bedömningen av om en utlänning ska utvisas enligt 1 § ska domstolen ta hänsyn till utlänningens anknytning till . Det ska då särskilt beaktas i vilken utsträckning som utlänningen har etablerat sig i det svenska samhället. Om utlänningen har barn i ska barnets behov av kontakt med honom eller henne, hur kontakten har varit och hur den skulle påverkas om utlänningen utvisades också särskilt beaktas. Även utlänningens övriga familjeförhållanden ska särskilt beaktas. Paragrafen, som utformas efter synpunkter från Lagrådet, innehåller bestämmelser om den avvägning som domstolen ska göra mellan skälen för utvisning och utlänningens anknytning till . Övervägandena finns i avsnitt 6.3.1. Paragrafen motsvarar delvis hittillsvarande 8 a kap. 2 § första stycket. Enligt paragrafen ska en domstol vid bedömningen av om en utlänning ska utvisas enligt 1 §, liksom , ta hänsyn till utlänningens anknytning till . De omständigheter som domstolen särskilt ska beakta vid prövningen anges därefter. Enligt andra meningen, som är ny, ska domstolen särskilt beakta i vilken utsträckning utlänningen har etablerat sig i det svenska samhället. Bestämmelsen aktualiserar delvis samma förhållanden som har inkluderats i begreppet levnadsomständigheter. Liksom tidigare är t.ex. utlänningens arbetsförhållanden viktiga. Framför allt förvärvsarbete talar för att utlänningen har etablerat sig i , men också annan sysselsättning såsom studier eller yrkespraktik kan beaktas vid bedömningen. Arbeten av viss omfattning och varaktighet som ger utlänningen förmåga att försörja sig bör typiskt sett anses tala för en starkare etablering än arbeten som är tillfälliga eller inte ger inkomster nog för att räcka till personens uppehälle. Även om sysselsättningen är av stor betydelse bör även andra omständigheter beaktas. Att utlänningen har ordnade boendeförhållanden kan också tala för att han eller hon har etablerat sig i samhället, medan det motsatta gäller beträffande den som saknar fast bostad. I vilken mån utlänningen behärskar svenska språket bör också vägas in i bedömningen, liksom hur utlänningen har inrättat sig i samhället i övrigt. Den som ägnar sig åt upprepad kriminalitet eller annars lever utanför det reguljära samhället bör betraktas som svagt etablerad. Vissa brottstyper kan också i sig tyda på en bristande anpassning till svenska normer och förhållanden. Inte minst gäller detta hedersrelaterad brottslighet. I likhet med vad som har gällt kan dessutom kvarvarande band till hemlandet tyda på en svag etablering i . Även utlänningens vistelsetid i bör beaktas inom ramen för domstolens bedömning av utlänningens etablering i det svenska samhället. Vistelsetiden bör då vägas samman och samverka med de övriga omständigheter som kan ha betydelse för utlänningens etablering. Detta innebär att vistelsetiden inte ges samma självständiga betydelse som . Bedömningen av en utlännings anknytning till det svenska samhället ska i det enskilda fallet inte utgå från ett allmänt antagande om att banden till samhället blir starkare . Det kan mycket väl vara så att en person som har varit bosatt i landet inte har etablerat sig i det svenska samhället. Större vikt bör i stället läggas vid de faktiska band som uppkommit under utlänningens vistelsetid i landet. Under vilken period i livet som utlänningen vistats här kan också vara relevant. Vistelsetiden har normalt större betydelse när det gäller en person som kommit hit än för den som har vistats här endast i livet, och som således levt större delen av sitt liv i ett annat land. Även vid vilken ålder utlänningen kom till kan alltså ha betydelse. Detta gäller inte minst i de fall domstolen konstaterar att en utlänning uppfyller rekvisiten i 5 §. Ytterligare ett förhållande som kan ha betydelse är på vilken grund utlänningen vistas i landet och om utlänningen befinner sig här lagligt. Den som vistas i med permanent uppehållstillstånd har ofta en fastare förankring i samhället än den som endast har ett tillfälligt uppehållstillstånd. En vistelse som skett olovligen medför inte ett skydd mot utvisning. Uppräkningen av de särskilda omständigheter som anges ovan och som kan ha betydelse vid prövningen är inte avsedd att vara uttömmande. Bedömningen av utlänningens etablering i kan inte avgöras genom att titta på enskildheter, utan måste bygga på en sammanvägd bedömning – i det enskilda fallet – av samtliga relevanta omständigheter rörande Tredje meningen motsvarar i sak hittillsvarande 8 a kap. 2 § Enligt bestämmelsen ska domstolen, om utlänningen har barn i , särskilt beakta barnets behov av kontakt med honom eller henne, hur kontakten har varit och hur den skulle påverkas om utlänningen Det är viktigt att domstolen i varje enskilt fall noggrant utreder och prövar barnets rättigheter och intressen i de avseenden som Denna prövning kan landa i att barnets relation till utlänningen utgör ett starkt skäl mot utvisning. mynna ut i den motsatta slutsatsen, t.ex. när kontakten med barnet har varit bristfällig, om brottet har riktats mot barnet eller om utvisning av föräldern av annan anledning inte kan anses stå i strid med barnets bästa. Fjärde meningen motsvarar i sak hittillsvarande 8 a kap. 2 § familjeförhållanden särskilt beaktas. Med familj avses – liksom tidigare – främst make eller sambo samt egna barn eller, om utlänningen själv är underårig, hans eller hennes föräldrar. I ett fall där det föreligger risk för fortsatt brottslighet riktad mot utlänningens familj bör familjebanden i många fall inte tillmätas någon avgörande betydelse vid bedömningen av om utvisning ska ske (NJA 2019 s. 544). I likhet med de fall där utlänningen har barn i landet kan alltså även hänsynen till dessa personer innebära att en utvisning är proportionerlig, t.ex. på grund av att brott har riktats mot partnern. Det är sammantaget viktigt att domstolarna fortsatt gör en allsidig bedömning där omständigheterna i det enskilda fallet fullt Barnets bästa ska även beaktas i de fall det är ett barn som är föremål för Denna prövning kan landa i att det finns starka skäl mot Liksom bör det t.ex. inte komma i fråga att utvisa den som är och har båda sina föräldrar i (jfr prop. 1993/94:159 s. 16). Prövningen kan också landa i den motsatta slutsatsen t.ex. om utlänningen endast har svag anknytning till . Skälen för utvisning ska alltså som anges ovan, liksom , vägas mot de skäl hänförliga till utlänningens personliga förhållanden som talar Att utvisningen ska vara proportionerlig följer även av bl.a. (artikel 8). Ändringarna i paragrafen innebär att det blir fråga om en stramare bedömning, där det skydd mot utvisning som en utlännings anknytning till kan ge förbehålls de fall då utlänningen har etablerat sig i det svenska samhället eller har starka familjeband hit. starkare skälen för utvisning är, desto starkare måste anknytningen vara för att utvisning ska underlåtas. Ytterst blir det alltid fråga om en helhetsbedömning i det enskilda fallet av vilken vikt som ska läggas vid de olika omständigheter som har betydelse för utvisningsfrågan och hur dessa ska vägas mot varandra. Vid bedömningen av skälen för utvisning och hur dessa ska vägas mot utlänningens anknytning samverkar brottslighetens karaktär med straffvärdet och de omständigheter som utgör risk för fortsatt brottslighet, t.ex. återfall i brott eller flerfaldig brottslighet. Vid avvägningen bör domstolen se särskilt allvarligt på brott av viss Prop. 2021/22:224 karaktär. Det gäller samma brottslighet som anges i författningskommentaren till 1 § som ett skäl för utvisning vid straffvärden som är lägre än . Exempelvis bör det förhållandet att brottet har haft ett heders- eller hatbrottsmotiv ses som ett tungt vägande skäl för utvisning vid avvägningen mot utlänningens anknytning till . Till de brott mot person och det allmänna som anges i författningskommentaren till 1 § kan också läggas viss brottslighet som sorteras under förmögenhetsbrotten, men som ändå kan ha påtagligt integritetskränkande inslag. Hit hör framför allt rån, eftersom gärningen normalt innefattar våld eller allvarliga hot eller kränkningar. Beroende på graden av integritetsintrång kan det ibland också finnas anledning att se jämförelsevis allvarligt på inbrottsstöld. Ju högre straffvärdet är desto starkare måste anknytningen vara för att utvisning inte ska ske. kan dock straffvärdet vara lågt men återfallsrisken påtaglig. I sådana fall kan utvisning komma i fråga även om den berörda personen har en inte obetydlig anknytning till . När straffvärdet vida överstiger straffvärdegränsen i 1 § – exempelvis vid allvarliga vålds- och sexualbrott, grova narkotika- och vapenbrott eller allvarlig brottslighet inom ramen för kriminella nätverk – bör utgångspunkten vara att utvisning ska ske om inte mycket starka skäl talar i motsatt riktning. Så kan bl.a. vara fallet om avlägsnandet skulle innebära ett avsevärt ingrepp i utlänningens familjeliv som går utöver det ingrepp som en utvisning regelmässigt innebär för den som t.ex. är gift eller har barn i landet. På motsvarande sätt bör särskilt flagranta återfall i förhållandevis allvarlig brottslighet, t.ex. misshandelsbrott eller stöldbrottslighet av normalgraden, behandlas. När en fråga om utvisning enligt 1 § prövas ska hänsyn tas till om utlänningen på grund av bestämmelserna i 12 kap. inte kan sändas till ett visst land eller om det annars finns särskilda hinder mot att beslutet verkställs. Paragrafen, som motsvarar hittillsvarande 8 a kap. 4 §, innehåller en bestämmelse om beaktande av verkställighetshinder (se även NJA 2019 s. 47 I–III). Övervägandena finns i avsnitt 6.4. Flyktingar och vissa andra skyddsbehövande En utlänning som är flykting och som behöver en i får utvisas enligt 1 § endast om 1.utlänningen har begått ett synnerligen grovt brott och det skulle medföra allvarlig fara för allmän ordning och säkerhet att låta honom eller henne stanna kvar i , eller 2.utlänningen i eller utomlands har bedrivit verksamhet som har inneburit fara för rikets säkerhet och det finns anledning att anta att han eller hon skulle fortsätta med sådan verksamhet här. Första stycket gäller också för en utlänning som har uppehållstillstånd med tillfälligt skydd enligt 21 kap. eller uppehållstillstånd enligt 22 kap. 2021/22:224 Paragrafen innehåller bestämmelser om utvisning av flyktingar och vissa andra skyddsbehövande. Övervägandena finns i avsnitt 6.5.1. Paragrafen utformas i allt väsentligt i enlighet med Lagrådets förslag. Första stycket, som motsvarar hittillsvarande 8 a kap. 2 § andra stycket, ändras på så sätt att de särskilda villkoren för utvisning av en flykting delas upp i två separata punkter. Det görs även språkliga justeringar av stycket. Vid utvisning på grund av brott gäller alltid de allmänna förutsättningarna som anges i 1–3 §§. Kraven som ställs i punkten 1 för att utvisning ska kunna ske av en flykting är kvalificerade i förhållande till de grundläggande förutsättningarna för utvisning enligt 1 §. Om kraven enligt denna punkt är uppfyllda kommer därför också förutsättningarna i 1 § regelmässigt vara uppfyllda. Bestämmelserna i 1 § får alltså i princip inte någon självständig betydelse i relation till den som är flykting och som har begått ett synnerligen grovt brott samt i övrigt uppfyller rekvisiten i punkten. De grundläggande förutsättningarna enligt 1 § får dock självständig betydelse vid tillämpning av bestämmelsen i punkten 2. En flykting kan alltså utvisas när de grundläggande förutsättningarna enligt 1 § är uppfyllda om han eller hon i eller utomlands har bedrivit verksamhet som har inneburit fara för rikets säkerhet och det finns anledning att anta att han eller hon skulle fortsätta med sådan verksamhet här. Andra stycket, som i sak motsvarar hittillsvarande 21 kap. 9 § och 22 kap. 5 §, innehåller en bestämmelse om utvisning av en utlänning som har uppehållstillstånd med tillfälligt skydd enligt 21 kap. eller uppehållstillstånd som tribunalvittne eller nära anhörig till ett sådant vittne enligt 22 kap. 2 eller 3 §§. Enligt bestämmelsen ska en sådan person kunna utvisas under samma förutsättningar som gäller för en flykting. Upplysningsbestämmelsen i hittillsvarande 8 a kap. 2 § tredje stycket tas bort. Upplysningsbestämmelser om innehållet i nu aktuell bestämmelse förs in i 21 kap. 9 § och 22 kap. 5 §. Utlänningar som kom till som unga En utlänning som kom till innan han eller hon hade fyllt och som, när åtal väcks, har vistats här får utvisas enligt 1 § endast om 1.utlänningen har gjort sig skyldig till brottslighet som har ett straffvärde som motsvarar fängelse eller som annars är av sådan karaktär att han eller hon inte bör få stanna kvar i , eller 2.utlänningen har återfallit i brott på ett sådant sätt att han eller hon inte bör få stanna kvar. Paragrafen innehåller bestämmelser om utvisning av en utlänning som kom till innan han eller hon fyllde och har vistats här viss Övervägandena finns i avsnitt 6.5.2. Paragrafen utformas i enlighet med Lagrådets förslag. Enligt paragrafen får en utlänning, som kom till innan han eller hon hade fyllt och som, när åtal väcks, har vistats här sedan minst utvisas endast om han eller hon har gjort sig skyldig till brottslighet som har ett straffvärde som motsvarar fängelse eller som annars är av sådan karaktär att utlänningen inte bör få stanna kvar i (första punkten). Utvisning av en sådan person får också ske om han eller hon har återfallit i brott på ett sådant sätt att han eller hon inte bör få stanna kvar (andra punkten). Paragrafen saknar motsvarighet i hittillsvarande 8 a kap. men omfattar samma grupp som är föremål för ett förbud mot utvisning enligt hittillsvarande 3 § andra stycket. Kravet enligt första punkten om att brottsligheten ska ha ett straffvärde som motsvarar fängelse tar sikte på straffvärdet för antingen ett enskilt brott, när utlänningen har gjort sig skyldig till ett brott, eller straffvärdet för den samlade brottsligheten, när utlänningen har gjort sig skyldig till flera brott, dvs. vid flerfaldig brottslighet. I likhet med straffvärdegränsen i 1 § första stycket 2 är det straffvärdet – inte straffmätningsvärdet – som ska läggas till grund för bedömningen. Straffvärdegränsen är inte absolut utan kan underskridas när straffvärdet är något lägre än fängelse och brottet, alternativt något eller några av brotten om det är fråga om flerfaldig brottslighet, är av sådan karaktär som avses i 1 § första stycket 2, se kommentaren till den bestämmelsen. Bestämmelsen i andra punkten tar sikte på återfall i brott. Straffvärdet för ett enskilt brott eller för den samlade brottsligheten i det mål där utvisningsfrågan aktualiseras blir då inte avgörande, utan bedömningen grundar sig i ett sådant fall på att utlänningen har återfallit i brott på ett sådant sätt att han eller hon inte bör få stanna kvar i . Vid bedömningen bör domstolen beakta vilken omfattning brottsligheten har haft, vilken tid som förflutit mellan brotten och de enskilda brottens allvar och karaktär. Exempelvis bör särskild vikt läggas vid brottslighet som inneburit ett angrepp mot någons liv, hälsa, frihet eller frid eller när brottet annars utgjort en påtaglig integritetskränkning. Detsamma bör gälla när brottet har riktat sig mot rättsordningen eller ett annat särskilt skyddsvärt samhällsintresse. Har de enskilda brotten haft förhållandevis höga straffvärden bör utvisning kunna ske vid färre återfall än om det varit fråga om mindre allvarliga brott. Om t.ex. straffvärdet för såväl gamla som nya brott har legat nära fängelse bör utvisning kunna ske redan vid enstaka återfall. Rör det sig om brott med lägre straffvärden än så bör det krävas fler och mer frekventa återfall för att utvisning ska kunna ske. Det behöver dock inte vara fråga om återfall i brott av likartat slag, utan också en mer spretig brottshistorik – såsom en blandning av upprepade vålds-, förmögenhets- och narkotikabrott – bör kunna medföra att kravet är uppfyllt. Kraven som ställs för att utvisning ska kunna ske av en utlänning som omfattas av paragrafen är kvalificerade i förhållande till de grundläggande förutsättningarna för utvisning enligt 1 §. Om kraven enligt denna paragraf är uppfyllda kommer därför också förutsättningarna i 1 § regelmässigt vara uppfyllda. Bestämmelserna i 1 § får alltså i princip inte någon självständig betydelse i relation till den som kom till som ung och har vistats här . Om domstolen konstaterar att en utlänning som omfattas av paragrafen har gjort sig skyldig till sådan brottslighet att utvisning kan ske, ska den på sedvanligt sätt väga skälen för utvisning mot utlänningens anknytning till . Till exempel vid vilken ålder som utlänningen kom till kan då ha betydelse. Om utlänningen är ett barn ska barnets bästa beaktas, se vidare författningskommentaren till 2 §. 2021/22:224 EES-medborgare och vissa andra utlänningar En EES-medborgare eller en familjemedlem till en EES-medborgare får utvisas enligt 1 § endast om det sker av hänsyn till allmän ordning och säkerhet. Det som sägs i 8 kap. 12–14 §§ om utvisning enligt 8 kap. 11 § gäller även vid prövningen av utvisning enligt denna paragraf. Första och andra styckena gäller även för en utlänning som har beviljats uppehållsstatus i eller i övrigt utövar rättigheter enligt avdelning II i andra delen av utträdesavtalet mellan och EU. Paragrafen, som utformas i linje med Lagrådets förslag, innehåller bestämmelser om utvisning av EES-medborgare och vissa andra utlänningar. Övervägandena finns i avsnitt 6.5.3. Paragrafen ändras som en följd av att det införs ett nytt 8 a kap. med en ny struktur. Första och andra styckena motsvarar hittillsvarande 8 a kap. 5 § första och andra styckena. Tredje stycket motsvarar hittillsvarande 5 § fjärde stycket.