prop · H903186 · 2022-03-22 00:00:00 — Med ett s.k. kronvittne avses i allmänhet en misstänkt eller en tilltalad som, genom att medverka i utredningen av någon annans brott, får fördelar i den brottsutredning eller det brottmål där han eller hon själv förekommer. finns en möjlighet till strafflindring vid medverkan i utredningen av egen brottslighet (29 kap. 5 § första stycket 5 ) men ingen straffrättslig reglering om kronvittnen eller några andra bestämmelser om strafflindring vid medverkan i utredningen av någon annans brott. Som JO påpekar har det emellertid i praxis förekommit att medverkan i utredningen av någon annans brott har gett strafflindring i speciella situationer. Strafflindring har då ansetts motiverat på grund av att den tilltalade drabbats negativt som en direkt följd av uppgiftslämnandet, t.ex. genom att utsättas för hot eller våld (se rättsfallet NJA 2009 s. 599 och 29 kap. 5 § första stycket 9 ). Ett system med strafflindring vid medverkan i utredningen av någon annans brott finns i ett flertal europeiska länder, bl.a. och . praxis innebär att det som utgångspunkt inte står i strid med rätten till en rättvis rättegång enligt artikel 6 i konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna () att ha en ordning där en misstänkts eller tilltalads medverkan i utredningen av någon annans brott kan ge strafflindring. Systemet måste dock utformas på ett sätt som säkerställer att en misstänkt eller tilltalad som lämnar uppgifter gör det av fri vilja och med full insikt om konsekvenserna (se beslut i målet m.fl. mot ). Frågan om att införa ett system i den svenska rättsordningen med strafflindring vid medverkan i utredningen av någon annans brott har behandlats i ett flertal utredningar. Nackdelarna med ett sådant system har ansetts överväga fördelarna och något författningsförslag har inte lagts fram, se t.ex. betänkandena Påföljd för brott – Om straffskalor, påföljdsval, straffmätning och villkorlig frigivning m.m. (SOU 1986:14) och Nya påföljder (SOU 2012:34), jfr även Stora brottmål – nya processrättsliga verktyg (SOU 2019:38). Med hänvisning till de svårigheter som de brottsbekämpande myndigheterna ställs inför när det gäller att utreda brott med kopplingar till kriminella nätverk finns det skäl att återigen överväga behovet av och lämpligheten i en sådan ordning. Utredningen bedömer att en möjlighet till strafflindring för den som lämnar uppgifter om någon annans brott bör införas då en sådan ordning kan förväntas öka incitamenten för personer i kriminella miljöer att samverka med de brottsbekämpande myndigheterna. lindrigare straff kan leda till att enskilda avslöjar brott som annars inte hade klarats upp eller bara med betydande resurser hade kunnat upp. Samtliga brottsbekämpande myndigheter tillstyrker utredningens förslag om att införa en reglering om strafflindring vid medverkan i utredningen av någon annans brott. och delar bedömningen att en sådan ordning kan medföra en effektivare brottsbekämpning genom att fler allvarliga och svårutredda brott upp och att fler personer lagförs. anser att ett system med strafflindring vid medverkan i utredningen av någon annans brott på ett proportionerligt sätt öppnar för såväl en ökad lagföring som för en effektivare användning av de brottsbekämpande myndigheternas resurser. bedömer att ett sådant system kan bidra till att bryta tystnadskulturen. De remissinstanser som avstyrker eller är tveksamma till ett system med strafflindring vid medverkan i utredningen av någon annans brott, bl.a. JK, vid och , ifrågasätter om ett sådant system skulle bli tillräckligt rättssäkert och effektivt. Lagrådet avråder från att införa det föreslagna systemet med strafflindring vid medverkan i utredningen av någon annans brott framför allt på grund av att ett sådant system är förenat med inte obetydliga risker från rättssäkerhetssynpunkt. Dessutom anser Lagrådet att det framstår som osannolikt att införandet av ett sådant system kommer att ha några mer påtagliga effekter för möjligheterna att vidta åtgärder mot allvarliga brott och att det därför är tveksamt om fördelarna med ett införande överväger nackdelarna. Lagrådet påpekar dock att i slutändan får frågan om ett kronvittnessystem ska införas avgöras politiskt. Som utredningen redogör för talar internationella erfarenheter för att ett system med strafflindring vid medverkan i utredningen av någon annans brott kan förväntas öka incitamenten att samarbeta med de brotts- bekämpande myndigheterna. I och är uppfattningen att ett sådant system bidrar till att fler allvarliga och svårutredda brott upp och att fler personer lagförs. En ordning med strafflindring vid utrednings- medverkan kan framför allt förväntas vara effektiv i utredningar av brott som begåtts av flera gärningspersoner tillsammans, vilket ofta är fallet vid brott inom ramen för kriminella nätverk. Att sådana brott i större utsträckning upp kan även få preventiva effekter. Kritiken mot ett system med strafflindring vid medverkan i utredningen av någon annans brott handlar till stor del om praktiska frågor förknippade med ett sådant system snarare än den principiella frågan om systemet bör införas. En sådan praktisk fråga är risken för att ett system som erbjuder strafflindring i utbyte mot utredningsmedverkan kan medföra att misstänkta och tilltalade i högre grad lämnar felaktiga uppgifter och att uppgifterna därför generellt skulle ha ett lågt bevisvärde. En sådan risk i bevishänseende finns naturligtvis men risken bör inte överdrivas. Att personer som hörs inom ramen för rättsprocesser lämnar osanna uppgifter är något som såväl åklagare som domstolar är vana att hantera. Vilket bevisvärde uppgifterna har blir helt beroende av omständigheterna i det enskilda fallet och får bedömas på sedvanligt sätt enligt gängse metoder för bevisvärdering i brottmål. En åtgärd för att ytterligare understryka allvaret i att felaktigt anklaga någon för brott och motverka detta kan vara 2021/22:186 att skärpa straffen för olika former av falska beskyllningar. återkommer till dessa frågor i avsnitt 7. En annan invändning mot ett system med strafflindring vid medverkan i utredningen av någon annans brott är att det kan ifrågasättas ur ett likabehandlings- och brottsofferperspektiv. Ett system som medger att en misstänkt kan förhandla sig till ett sänkt straff kan, som advokatsamfund påpekar, uppfattas som stötande och undergräva allmänhetens förtroende för rättssystemet. Frågan om ett system med strafflindring vid utredningsmedverkan riskerar att strida mot likabehandlingsprincipen och målsägandeintressen beror dock i stor utsträckning på hur systemet utformas. Kritiken i sig behöver inte innebära att ett sådant system över huvud taget inte bör införas. återkommer till dessa aspekter nedan. Det har också, vilket utredningen lyfter, i tidigare sammanhang framförts att ett system som medger strafflindring i utbyte mot uppgifter om andra personers brott kan leda till oönskade konsekvenser i de Det kan exempelvis uppstå parallella rättsordningar och ökat våld på kriminalvårdsanstalter. framhåller att det finns en risk för att ledande eller resursstarka brottslingar utnyttjar systemet på ett sätt som innebär att de som står längre ner i hierarkin får ta konsekvenserna av brottsligheten. Som utredningen konstaterar finns det inte något stöd för att länder som har ett system med strafflindring vid medverkan i utredningen av någon annans brott har en mer omfattande problematik av aktuellt slag, eller att en sådan problematik kan relateras till systemet. och talar snarare för att så inte är fallet. När det gäller risken för våld på kriminalvårdsanstalter och möjligheten att säkerställa trygga förhållanden för de intagna är det framför allt en praktisk och resursmässig fråga, något som bekräftas av Kriminalvården. Som SiS och Polismyndig- heten påpekar gäller detta naturligtvis även för minderåriga som avtjänar en frihetsberövande påföljd. En annan viktig aspekt att beakta när ett system med strafflindring vid medverkan i utredningen av någon annans brott övervägs är, som bl.a. påpekar, hur den person som lämnar uppgifter om någon annans brott kan känna tillit till att staten tar ett ansvar för hans eller hennes och närståendes I en miljö där risken för repressalier för någon som samarbetar med de brottsbekämpande myndigheterna är hög är den tilliten central för benägenheten att medverka. För att personer som ingår i ett kriminellt nätverk ska vilja samarbeta är det nödvändigt med förtroendeskapande åtgärder i dessa miljöer och att det finns väl utbyggda skyddssystem för vittnen och andra bevispersoner, se bl.a. En studie om tystnad mot rättsväsendet (Brå 2019:10 s. 145 f.). Som konstateras i avsnitt 4 krävs det att de brottsbekämpande myndigheterna förfogar över effektiva rättsliga redskap och metoder för att kunna komma tillrätta med den allvarliga gängrelaterade brottsligheten, bryta tystnadskulturen och motverka uppkomsten av parallella samhälls- En sådan möjlig metod är att öka incitamenten för misstänkta och tilltalade att samarbeta med de brottsbekämpande myndigheterna. Med beaktande av de internationella erfarenheterna av system med strafflindring vid medverkan i utredningen av någon annans brott bedömer regeringen, i likhet med utredningen och majoriteten av remissinstanserna, Prop. 2021/22:186 att övervägande skäl talar för att införa ett sådant system. strafflindring vid medverkan i utredningen av någon annans brott bedöms kunna medföra positiva effekter för möjligheten att bryta tystnadskulturen, utreda brott och lagföra personerna som har begått dessa brott. Det är dock viktigt att noga överväga hur en sådan reglering ska utformas för att den ska vara både effektiv och rättssäker. Medverkan i utredningen av någon annans brott som en strafflindringsgrund Enligt nuvarande ordning kan strafflindring i vissa fall komma i fråga med anledning av omständigheter som hänför sig till gärningspersonen eller hans eller hennes agerande, antingen i anslutning till brottet eller efteråt (29 kap. 5 § ). Det kan t.ex. handla om hög ålder eller försök att förebygga, avhjälpa eller begränsa skadliga verkningar av brottet. Grundtanken med regleringen är att ett system som inte i viss utsträckning tillåter individuella hänsynstaganden framstår som orättfärdigt, se proposition om ändring i m.m. – straffmätning och påföljdsval m.m. (prop. 1987/88:120 s. 47). Den strafflindringsgrund som tar sikte på medverkan i utredningen av det egna brottet infördes , se propositionen Strafflindring vid medverkan till utredning av egen brottslighet (prop. 2014/15:37). Om strafflindring är aktuellt ska det beaktas både vid straffmätningen och påföljdsvalet (29 kap. 5 § och 30 kap. 4 § ). Om det finns särskilda skäl för det får rätten döma till lindrigare straff än som är föreskrivet för brottet eller, om det är uppenbart oskäligt att döma till påföljd, meddela påföljdseftergift (29 kap. 5 § andra stycket och 6 §). Ett system med strafflindring vid medverkan i utredningen av någon annans brott kan utformas på olika sätt. En grundförutsättning är att en misstänkt eller tilltalad kan få fördelar i den egna brottsutredningen eller det egna brottmålet genom att medverka i utredningen av någon annans brott. Det kan ske genom ett mer renodlat kronvittnessystem, där den misstänkte har möjlighet att förhandla med åklagaren under förunder- sökningen och antingen helt eller delvis undgå åtal eller få ett löfte om strafflindring som helt eller delvis binder domstolen. Det kan också, som är fallet i och , utgöra en strafflindringsgrund där den tilltalades medverkan kan, men inte måste, beaktas av domstolen vid straffmätningen eller påföljdsvalet. Hur systemet utformas påverkar både dess effektivitet och de risker som kan uppkomma. Utredningens slutsats är att det inte bör införas ett system som innebär att åklagaren kan binda domstolen i fråga om påföljd. Utredningen föreslår i stället en ny strafflindringsgrund som ska beaktas av domstolen vid straffmätningen och påföljdsvalet. Förslaget innebär att det, på samma sätt som det är möjligt att få strafflindring för medverkan i utredningen av egen brottslighet, ska vara möjligt att få strafflindring vid medverkan i utredningen av någon annans brott. En majoritet av remissinstanserna, bl.a. , , , tings- rätt, och , delar utredningens slutsats och tillstyrker eller har inget att invända mot utredningens förslag. Även anser att en möjlighet till strafflindring vid utredningsmedverkan avseende annans brott är en god ordning av flera skäl men ifrågasätter om förslaget kan förväntas leda till avsedda förespråkar i stället en ordning som innefattar någon form av bundenhet för domstolen till åklagarens påföljdsyrkande, eftersom en sådan ordning ger bättre möjligheter att motivera den misstänkte att samarbeta med de brottsbekämpande myndig- Några remissinstanser som i och för sig delar bedömningen att åklagaren inte ska kunna binda domstolen i påföljdsfrågan, bl.a. JK och vid , ställer sig också tveksamma till effektiviteten i det föreslagna systemet. regleringen inte är förutsebar för den misstänkte eftersom det kommer att finnas en betydande osäkerhet i fråga om den strafflindring han eller hon i Ett system som medför att åklagaren kan binda domstolen vid en viss påföljd är främmande för den svenska rättsordningen och skulle innebära en mycket omfattande reform på det straffprocessuella området. JK, JO, Kammarrätten i och påpekar finns det starka skäl för att även fortsättningsvis låta domstolen självständigt avgöra Ett sådant skäl är att en förhandling i domstol är offentlig (2 kap. 11 § insyn i straffprocessen, vilket ska garantera att grundläggande rättssäker- Under förundersökningen finns inget motsvarande krav utan i stället gäller som utgångspunkt sekretess för uppgifter som ingår i utredningen (18 kap. 1 § offentlighets- och sekretesslagen [2009:400]). ordning där åklagaren kan binda domstolen i påföljdsfrågan riskerar därför att försvåra allmänhetens möjlighet till insyn i straffprocessen, vilket i sin tur riskerar att undergräva allmänhetens förtroende för rättssystemet. Som utredningen konstaterar är regleringar som innebär att åklagaren kan binda domstolen i påföljdsfrågan också sällsynta i ett europeiskt Varken i eller har åklagaren möjlighet att fatta beslut i påföljdsfrågan. De internationella erfarenheterna talar emellertid, som nämns i föregående avsnitt, för att även mindre långt- gående system faktiskt tillämpas och ger effekt. En fördel med att utforma systemet som en strafflindringsgrund är att det då tar avstamp i den befintliga ordningen och bygger vidare på en redan inledd ambition i processrätten. Det borde rimligtvis innebära att det finns en kunskap och en acceptans för själva incitamentsstrukturen hos rättstillämparna, vilket även påpekar. En annan fördel med att utgå ifrån den befintliga regleringen om strafflindring är att frågan om medverkan i utredningen av någon annans brott oftast kan förväntas uppstå i situationer där flera personer har begått brott tillsammans och en av de misstänkta berättar om såväl sin egen som Som JO påpekar talar detta för att strafflindring för utredningsmedverkan, såväl när det gäller uppgifter om ett eget som någon annans brott, så långt det är möjligt kan hanteras i ett sammanhang. Ett system som ger domstolen möjlighet att vid straffmätningen beakta att gärningspersonen har medverkat i utredningen av någon annans brott i stället för ett renodlat kronvittnessystem aktualiserar inte heller samma problematik sett till likabehandlingsprincipen och brottsofferperspektivet. Utifrån dessa aspekter kan en sådan strafflindringsgrund på ett principiellt Prop. 2021/22:186 plan knappast anses skilja sig från de befintliga strafflindringsgrunderna. Att bedömningen görs av domstolen inom ramen för rättsprocessen säker- ställer att objektiva kriterier styr i vilka fall strafflindring bör medges. Om gärningspersonens medverkan endast kan beaktas av domstolen som en strafflindringsgrund uppkommer inte heller någon risk för att målsäganden inte ska kunna föra en skadeståndstalan i anledning av brottet. Sammantaget instämmer regeringen i utredningens bedömning att det är möjligt att skapa ett effektivt system för strafflindring vid utrednings- medverkan utan att ge åklagaren möjlighet att binda domstolen i påföljds- frågan. Det bör därför, som utredningen föreslår, införas en ny straff- lindringsgrund som innebär att den tilltalades medverkan i utredningen av någon annans brott kan beaktas av domstolen vid straffmätningen. Vid den närmare utformningen av regleringen finns det skäl att överväga bestäm- melser som kan bidra till att öka förutsebarheten för den misstänkte och därigenom även effektiviteten i systemet. En särskild bestämmelse för strafflindring vid utredningsmedverkan En särskild fråga är om den nya strafflindringsgrunden vid medverkan i utredningen av någon annans brott bör införas i den befintliga regleringen i 29 kap. 5 § eller i en ny paragraf i samma kapitel. Utredningen föreslår att strafflindring vid medverkan i utredningen av någon annans brott ska införas i en ny paragraf. Mot det talar att den nya strafflindringsgrunden är avsedd att tillämpas utifrån samma utgångs- punkter som regleringen i 29 kap. 5 §, se vidare om detta i avsnitt 6.2. Vidare är de befintliga strafflindringsgrunderna till sin karaktär av mycket varierande slag och i nämnda paragraf finns också strafflindringsgrunden för medverkan i utredningen av egen brottslighet. Som utredningen framhåller motiveras emellertid införandet av en möjlighet till strafflindring vid medverkan i utredningen av någon annans brott huvudsakligen av effektivitetsskäl. Syftet är framför allt att förbättra möjligheterna att utreda allvarliga brott i kriminella miljöer. Skälen skiljer sig därmed från de ursprungliga motiven bakom införandet av övriga strafflindringsgrunder i 29 kap. 5 § (prop. 1987/88:120 s. 47, jfr även prop. 2014/15:37 s. 21 och 55). Ett alternativ för att åstadkomma den av utredningen förespråkade distinktionen mellan de befintliga strafflindringsgrunderna, som motiveras av billighetsskäl, och den nya strafflindringgrunden, som motiveras av effektivitetsskäl, skulle visser- ligen kunna vara att den senare placeras i ett nytt andra stycke i 29 kap. 5 §. Övervägande skäl talar dock för införandet av en ny särskild paragraf för strafflindring vid medverkan i utredningen av någon annans brott. Som utredningen framhåller är det vidare naturligt att samtliga frågor om strafflindring vid utredningsmedverkan regleras sammanhållet. kan den misstänkte antas lämna uppgifter om såväl ett eget som någon annans brott i ett sammanhang. Även strafflindring vid medverkan i utredningen av egen brottslighet bör därför, som utredningen föreslår och till skillnad från vad vid anser, regleras i den nya paragrafen. 2021/22:186 6.2 Förutsättningarna för strafflindring vid medverkan i utredningen av någon annans brott Regeringens förslag: Vid straffmätningen ska rätten, utöver brottets straffvärde, i skälig omfattning beakta om den tilltalade har lämnat uppgifter som är av väsentlig betydelse för utredningen av någon annans brott för vilket det föreskrivs ett minimistraff på fängelse . Detsamma ska gälla uppgifter om försök, förberedelse eller stämpling till ett sådant brott om gärningen är belagd med straff. Rätten ska i sådana fall få döma till ett lindrigare straff än vad som är föreskrivet för brottet, om det finns särskilda skäl för det. Det ska också vara möjligt att meddela påföljdseftergift. Vid valet av påföljd ska rätten fästa särskilt avseende vid att den tilltalade har medverkat i utredningen av någon annans brott. Utredningens förslag överensstämmer huvudsakligen med regeringens. Utredningen har inte lämnat något förslag om påföljds- eftergift vid utredningsmedverkan. Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna tillstyrker eller har inget att invända mot förslaget. och anser att möjligheten till strafflindring vid medverkan i utredningen av någon annans brott bör begränsas till sådan brottslighet som har anknytning till det brott den misstänkte själv anklagas för. , och lyfter några potentiella problem med en ordning där den misstänkte lämnar uppgifter om brott som helt saknar koppling till den egna brottsligheten. , , vid och pekar på vissa svårigheter med att avgöra om den misstänktes uppgifter varit av väsentlig betydelse. efterlyser en tydligare reglering av när i rättsprocessen uppgifterna senast kan lämnas. vid anser att strafflindring bara ska kunna komma i fråga vid brott med högre minimistraff än det föreslagna. föreslår att det ska finnas en möjlighet att meddela påföljdseftergift vid utredningsmedverkan. anser att det finns skäl att överväga en särskild bestämmelse som möjliggör omprövning av en tidigare utdömd påföljd i situationer där den misstänktes medverkan i efterhand visat sig haft större eller mindre betydelse än vad som angetts av åklagaren. , , och efterlyser tydligare riktlinjer för vilken betydelse som den tilltalades utredningsmedverkan bör tillmätas vid straffmätningen. påpekar att det bör framgå att strafflindring bara ska komma i fråga då det är aktuellt med en relativt påtaglig straff- reduktion. understryker vikten av att den strafflindring som ges står i proportion till det tänkta straffet. Skälen för regeringens förslag Uppgifter av väsentlig betydelse för utredningen Bestämmelserna om strafflindringsgrunder i 29 kap. 5 § , de s.k. billighetsskälen, infördes vid påföljdsbestämningsreform 1987/88:120). I förarbetena till bestämmelserna framhålls att regleringen ska tillämpas med försiktighet för att inte medföra risk för en oenhetlig praxis eller sociala orättvisor vid straffmätningen. Det krävs alltså att billighetsskälen är av viss tyngd för att strafflindring ska medges med stöd av regleringen (prop. 1987/88:120 s. 90 och rättsfallet NJA 2010 s. 592). När den strafflindringsgrund som tar sikte på medverkan i utredningen av egen brottslighet i 29 kap. 5 § första stycket 5 tillkom uttalade regeringen att den tilltalades medverkan bör nå upp till en förhållandevis kvalificerad nivå för att kunna resultera i strafflindring. Uppgifterna ska vara av väsentlig betydelse för utredningen av brottet (prop. 2014/15:37 s. 21–22). Kravet innebär inte att den tilltalades medverkan i utredningen faktiskt måste ha lett till ett resultat som annars inte hade kunnat uppnås. Det krävs inte heller att det står klart att medverkan lett till att utredningen kunnat genomföras snabbare och enklare, eftersom en sådan ordning skulle behöva bygga på hypotetiska resonemang och få oförutsebara effekter. För att strafflindring ska ges bör det vara tillräckligt att den tilltalade har medverkat på ett sätt som varit ägnat att på något väsentligt sätt föra utredningen framåt (se rättsfallet NJA 2021 s. 525). Ett motsvarade krav bör gälla beträffande strafflindring för medverkan i utredningen av någon annans brott. I enlighet med utredningens förslag bör det alltså ställas upp ett krav på att de uppgifter om annans brott som en tilltalad lämnar ska vara av väsentlig betydelse för utredningen för att resultera i strafflindring. De situationer där uppgifter om någon annans brott kan leda till strafflindring är av varierat slag. Det är därför svårt att, som JO anser nödvändigt, fastställa några exakta riktlinjer för hur bedömningen ska göras av om en uppgift varit av väsentlig betydelse för utredningen. Som bl.a. påpekar kommer åklagaren att ha ett stort ansvar för att redogöra för de omständigheter som domstolen ska beakta. Ytterst är det dock domstolen som måste göra en bedömning i det enskilda fallet. Viss ledning bör emellertid kunna hämtas i de förarbetsuttalanden som gjordes i samband med att strafflindringsgrunden för medverkan i utredningen av egen brottslighet infördes (prop. 2014/15:37 s. 22, jfr även rättsfallet NJA 2021 s. 525).