prop · H903136 · 2022-03-01 00:00:00 — Sanktionsavgifter bör sammanfattningsvis kunna komma i fråga mot över- trädelser av kraven i den nya lagen, i föreskrifter som har meddelats i anslutning till lagen eller i genomförandeakter som Europeiska kommissio- nen har meddelat med stöd av EU-direktivet. Det ska gälla för kraven på –att tillhandahålla en sammanfattning av avtal, –bindningstid och uppsägningstid, –att vidta åtgärder för att hantera risker som hotar säkerheten i nät och tjänster, –att rapportera säkerhetsincidenter, –att informera om hot om säkerhetsincidenter, –att vidta åtgärder för att skydda lagrade uppgifter och uppgifter som behandlas i samband med tillhandahållande av en tjänst, –att informera abonnenter om särskilda risker för bristande skydd av behandlade uppgifter, –att underrätta om integritetsincidenter, –behandling av uppgifter i ett elektroniskt meddelande eller trafik- uppgifter som hör till detta meddelande, –att bedriva verksamhet så att beslut om hemlig avlyssning och hemlig övervakning av elektronisk kommunikation kan verkställas och så att verkställandet inte röjs, –att göra innehållet i och uppgifter om avlyssnade eller övervakade meddelanden tillgängliga så att informationen enkelt kan tas om hand, –att överföra signaler till samverkanspunkter, eller –att lämna ut vissa uppgifter till myndighet eller alarmeringscentral. 2021/22:136 Hänvisningarna till EU-direktivet bör i detta sammanhang avse direktivet i en viss angiven lydelse, s.k. statisk hänvisning. Några remissinstanser anser att vissa av bestämmelserna inte är tillräck- ligt tydliga för att en överträdelse ska medföra en sanktionsavgift. gäller skyldigheten att tillhandahålla en sammanfattning av avtalet går det utan större svårighet att konstatera om en sådan har lämnats eller inte. fråga om utformning och innehåll har kommissionen i bilagan till genom- förandeförordning (EU) 2019/2243 fastställt en mall för den avtalssam- manfattning som ska användas av tillhandahållare i enlighet med EU- På samma sätt bör det vara förhållandevis enkelt att konstatera om en säkerhetsincident eller en integritetsincident har rapporterats, även om det krävs en bedömning av om händelsen har haft en viss påverkan på nät, tjänster eller de uppgifter som behandlas i samband med tillhanda- hållandet av tjänsten. Som framgår ovan regleras skyldigheten att under- rätta om integritetsincidenter närmare i förordning (EU) nr 611/2013. Skyldigheten att vidta tekniska och organisatoriska åtgärder är kopplad till den risk som hotar säkerheten i nät och tjänster, vilket gör det svårare att bedöma underlåtenhet i det enskilda fallet. kommer dock att preciseras genom bestämmelser i förordning och före- Detsamma gäller för sådana åtgärder som ska vidtas för att skydda uppgifter som behandlas i samband med att tjänster tillhandahålls. När det gäller den s.k. anpassningsskyldigheten (se avsnitt 18.3), anför bl.a. TechSverige att skyldigheten föranleder komplicerade bedöm- ningsfrågor, vilket gör den olämplig för sanktionsavgift. lyfter frågan om i vilken form informationen ska göras tillgänglig som Som regeringen konstaterar i avsnitt 21.3 riskerar bristande efterlevnad av anpassningsskyldigheten att få stora och poten- tiellt oåterkalleliga konsekvenser för både enskilda och det allmänna. är av synnerlig vikt för brottsbekämpande myndigheter att beslut om hem- lig avlyssning och hemlig övervakning av elektronisk kommunikation kan Regeringen anser inte att bedömningen av om en överträdelse av anpassningsskyldigheten har ägt rum kan förväntas bli så komplicerad att överträdelsen ska få ske utan att en sanktionsavgift tas ut. Det är vidare av synnerlig vikt för det allmänna att det finns starka incita- ment att efterleva skyldigheten att överföra signaler till samverkanspunk- ter för att möjliggöra inhämtning av signaler i elektronisk form enligt lagen (2008:717) om signalspaning i försvarsunderrättelseverksamhet. samheten till stor del omfattas av sekretess bedömer regeringen, till skill- nad från vad anför, inte vara ett skäl att låta bli att införa sanktioner för överträdelser av bestämmelsen. överföra signaler till samverkanspunkter kan enligt gällande bestämmelser bli föremål för tillsyn. Det är viktigt att de åtgärder för skydd av sekretess som aktualiseras vid tillsynen även följs vid hanteringen av ärenden om överträdelse och sanktionsavgift. Regeringen anser mot denna bakgrund att bestämmelserna om sank- tionsavgift ska omfatta överträdelser av de krav som anges i listan ovan. Några av kraven som rör slutanvändarrättigheter omfattas av bestäm- melserna om paketerbjudanden (se avsnitt 16.9). vidgar kravens tillämpningsområde till alla delar av ett paket, dvs. andra tjänster och terminalutrustning som sampaketeras med vissa elektro- Några remissinstanser uppfattar förslaget i promemorian som att även överträdelser av dessa bestämmelser kan för- Prop. 2021/22:136 anleda sanktionsavgift, vilket inte är avsikten. En sanktionsavgift på grund av villkor om bindningstid och uppsägningstid bör, när det är fråga om ett paket, tas ut endast om överträdelsen avser en allmänt tillgänglig elek- tronisk kommunikationstjänst som inte är en nummeroberoende inter- personell kommunikationstjänst eller en överföringstjänst som används för tillhandahållande av maskin-till-maskin-tjänster. I det fall sampaketering- en görs i ett enda avtal finns det reglering av avtalssammanfattningen i genomförandeförordningen (EU) 2019/2243. Sanktionsavgift föreslås tas ut vid en överträdelse av förordningen. I promemorian föreslås att sanktionsavgifter även ska införas för över- trädelser av bestämmelserna om byte av tillhandahållare av internetanslut- ningstjänster. Bestämmelserna är nya. Det finns därmed inte skäl för att anta att bestämmelserna inte kommer att följas eller att missbruk förekommer på motsvarande sätt som PTS har konstaterat i fråga om nummerportabilitet. Enligt regeringens bedömning är sanktioner i form av förelägganden som kan förenas med vite tillräckligt för att uppfylla EU- direktivets krav på sanktioner i denna del. Det är inte motiverat att införa ytterligare sanktionsmöjligheter . Inte heller i övrigt har det framkommit att reglerna inte följs i en sådan utsträckning att det finns tillräckliga skäl att överväga införandet av sanktionsavgifter för andra överträdelser av lagen eller föreskrifter som har meddelats i anslutning till lagen. Avkriminalisering av förbud mot avlyssning m.m. I promemorian föreslås att den del av 7 kap. 15 § andra stycket LEK som handlar om straff för uppsåtliga eller oaktsamma överträdelser av förbudet i 6 kap. 17 § i lagen om att ta del av eller på annat sätt behandla elektro- niska meddelanden och trafikuppgifter ska upphävas och delvis ersättas av en möjlighet att besluta om sanktionsavgifter. I 6 kap. 17 § LEK anges att det, utom i vissa särskilt angivna fall, endast är berörda användare som får ta del av eller på annat sätt behandla upp- gifter i ett elektroniskt meddelande som överförs i ett allmänt kommunika- tionsnät eller med en allmänt tillgänglig elektronisk kommunikations- tjänst. Det är även endast berörda användare som får ta del av trafikupp- gifter som hör till detta meddelande, om inte användarna har samtyckt till någon behandling. Paragrafen genomför artikel 5.1 och 5.2 i e-dataskydds- direktivet 2002/58/EG (se prop. 2002/03:110 s. 395 f.). Paragrafen är alltså utformad som ett generellt förbud mot att någon annan än berörd användare tar del av, dvs. avlyssnar, innehållet i kommu- nikationen i ett allmänt kommunikationsnät eller en allmänt tillgänglig kommunikationstjänst, utan samtycke från den berörda användaren. Vidare förbjuds behandling av trafikuppgifter i sådana nät och tjänster utan sam- tycke. Detta hindrar dock inte s.k. nödvändig mellanlagring (”cachning” eller ”buffring”). Förbudet mot behandling av trafikuppgifter har vidare försetts med vissa undantag, bl.a. när det gäller behandling för abonnent- fakturering och betalning av avgifter för samtrafik samt lagring av trafikuppgifter för brottsbekämpande ändamål (se 6 kap. 5–7 §§ LEK). Den som med uppsåt eller av oaktsamhet bryter mot förbudet i 6 kap. 17 § LEK ska enligt 7 kap. 15 § andra stycket i lagen dömas till böter, om 2021/22:136 inte brottet är ringa. Bestämmelsen ska dock inte tillämpas på en gärning som är belagd med straff enligt . Det finns flera sådana straff- bestämmelser. Enligt 4 kap. 8 § döms den som olovligen be- reder sig tillgång till ett meddelande som ett post- eller telebefordrings- företag förmedlar som postförsändelse eller i ett elektroniskt kommunika- tionsnät för brytande av post- eller telehemlighet till böter eller fängelse i högst . Enligt 4 kap. 9 b § ska den som anbringar tekniskt hjälpmedel med uppsåt att bryta telehemlighet på sätt som anges i 8 § dömas för förberedelse till sådant brott till böter eller fängelse i högst . Enligt 4 kap. 9 c § döms den som olovligen bereder sig tillgång till en uppgift som är avsedd för automatiserad behandling eller olovligen ändrar, utplånar, blockerar eller i register för in en sådan uppgift, för dataintrång till böter eller fängelse i högst . Detsamma gäller den som olovligen genom någon annan liknande åtgärd allvarligt stör eller hindrar användningen av en sådan uppgift. Om brottet är grovt, döms för grovt dataintrång till fängelse i lägst och högst . Bestämmelsen i 6 kap. 17 § LEK tar sikte på två skilda situationer. Den ena situationen är att en utomstående inte får angripa ett kommuni- kationsnät och genom tekniska medel avlyssna det. Det kan t.ex. ske ge- nom att en angripare direkt bereder sig tillgång till en kabel och ”tappar av” trafiken. I detta fall rör det sig i praktiken alltid om handlingar som är belagda med straff i 4 kap. 8, 9 b eller 9 c § . Detta bör även gälla om en anställd hos en nätägare eller tjänstetillhandahållare olovligen använder sin ställning för att utan tillåtelse bereda sig tillgång till t.ex. trafikuppgifter. Därmed fyller straffbestämmelsen i 7 kap. 15 § LEK i praktiken ingen funktion i denna situation. Den andra situationen rör nätägares och tjänstetillhandahållares behand- ling av trafikuppgifter och kommunikationens innehåll. Sådan behandling av trafikuppgifter i företagets egna syften är endast tillåten enligt 6 kap. 5– 7 §§. Här blir frågan snarare om företagets verksamhet håller sig inom lagens ramar. Det är då tillsynsmyndighetens uppgift att se till att lagstift- ningen följs. Eventuella överträdelser av regelverket sker i denna situation inom en organisation. I sådana fall är straff ofta inte den mest effektiva sanktionen. Det är i de allra flesta fall inte särskilt meningsfullt att, på det sätt som är nödvändigt inom straffrätten, spåra en överträdelse till en viss person och bedöma dennes uppsåt eller oaktsamhet. I denna situation kan därmed straffstadgandet i 7 kap. 15 § LEK huvudsakligen betraktas som en s.k. förvaltningsrättslig stödkriminalisering. Det finns i dessa fall ofta skäl att överväga en sanktionsväxling från straff till sanktionsavgifter (jfr SOU 2013:38 s. 547 f.). Det finns sammanfattningsvis inget påtagligt behov av att straffbelägga överträdelser av 6 kap. 17 § LEK på det sätt som skett i 7 kap. 15 § i lagen. I avsnitt 18.1 föreslås att bestämmelserna i 6 kap. 17 § LEK ska föras över till den nya lagen. I och med att det föreslås att sanktionsavgifter ska införas för vissa andra överträdelser av regelverket bedöms det lämpligare att i stället kunna ingripa med sanktionsavgift även när den som tillhanda- håller ett allmänt elektroniskt kommunikationsnät eller en allmänt till- gänglig elektronisk kommunikationstjänst bryter mot kraven på behand- ling av uppgifter i ett elektroniskt meddelande eller trafikuppgifter som hör till detta meddelande. Straffbestämmelserna i 4 kap. 8, 9 b och 9 c §§ om brytande Prop. 2021/22:136 av post- eller telehemlighet och dataintrång påverkas inte av förslaget. grepp av utomstående eller anställda inom nätägarens eller tjänstetillhan- dahållarens organisation i form av avlyssning av elektroniska kommuni- kationsnät kommer alltså även i fortsättningen att vara straffbara. Det torde inte kunna förekomma att en gärning både kan vara straffbar enligt brotts- balken och bli föremål för sanktionsavgift enligt LEK. Det bör därför inte uppstå en situation i strid med det s.k. dubbelprövningsförbudet (se vidare avsnitt 21.7 där dubbelprövningsförbudet behandlas närmare). bör besluta om sanktionsavgift Beslut om sanktionsavgift fattas som huvudregel av en tillsynsmyndighet eller av en domstol på ansökan av en tillsynsmyndighet. Generellt sett an- ses en tillsynsmyndighet lämpad att besluta om sanktionsavgift när regler- na är relativt enkla att tillämpa, beslutsfattandet är förhållandevis schablo- niserat och sanktionsbestämmelserna bygger på strikt ansvar. En domstol brukar anses vara mer lämpad att besluta om sanktionsavgift om det är aktuellt att pröva subjektiva rekvisit eller andra svårbedömda rekvisit. En fördel med att tillsynsmyndigheten fattar beslut är att handläggning- en kan bli snabbare, eftersom inte flera myndigheter måste delta i hante- ringen. Överträdelser av bestämmelserna upptäcks i första hand av till- synsmyndigheten, dvs. PTS, som också har bäst förutsättningar att utreda och bedöma om någon inte har följt det gällande regelverket. Vidare har PTS möjlighet att besluta om sanktionsavgifter på ett närliggande område. Enligt lagen (2018:1174) om informationssäkerhet för samhällsviktiga och digitala tjänster (NIS-lagen) får PTS ta ut sanktionsavgifter för leveran- törer av samhällsviktiga tjänster och leverantörer av digitala tjänster som inte följer lagens bestämmelser om bl.a. krav på riskanalys, tekniska och organisatoriska åtgärder, incidenthantering och incidentrapportering (se 29 § NIS-lagen). Mot denna bakgrund bör det vara tillsynsmyndigheten som beslutar om sanktionsavgift enligt den nya lagen. Sanktionsavgiftssystemet ska bygga på strikt ansvar Huvudregeln är att sanktionsavgifter bygger på strikt ansvar, dvs. att av- giften tas ut oberoende av om överträdelsen har skett med uppsåt eller av oaktsamhet eller utan uppsåt eller oaktsamhet. När det gäller de över- trädelser som är aktuella torde överträdelser inte förekomma annat än som en följd av uppsåt eller oaktsamhet. Det finns därför inte skäl att frångå huvudregeln om strikt ansvar. Regeringens förslag: En sanktionsavgift ska bestämmas till lägst och högst . Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inga synpunkter på det. 2021/22:136 Skälen för regeringens förslag: Sanktionsavgifter kan vara utformade på olika sätt. De kan avse på förhand bestämda belopp, ett beloppsintervall eller vara kopplade till årsomsättning i näringsverksamhet. Överträdelser av de bestämmelser som enligt regeringens förslag ska kopplas till sank- tionsavgiftssystemet enligt den nya lagen kan vara av högst varierande art och karaktär. Bestämmelserna bör därför utformas så att en sanktionsavgift i varje enskilt fall kan tas ut med ett proportionellt belopp. Ett system med ett bestämt beloppsintervall bedöms vara lämpligast. För att uppfylla kravet på effektiva, proportionella och avskräckande sanktioner bör beloppsintervallet vara förhållandevis stort. Tillsynsmyn- digheten får då möjlighet att göra en nyanserad bedömning när avgiftens storlek ska bestämmas (se vidare nästa avsnitt om hur sanktionsavgiften ska bestämmas i det enskilda fallet). Beloppsintervallet varierar mellan olika rättsområden. På miljöområdet och arbetsmiljöområdet är intervallet 1 000–. I lagarna på produktsäkerhetsområdet är intervallet normalt 5 000–5 000 000 kro- nor. I resegarantilagen (2018:1218) är intervallet 5 000–. Enligt spellagen (2018:1138) är beloppet lägst och högst av licenshavarens årsomsättning. För upphandlingsskadeavgift enligt lagen (2016:1145) om offentlig upphandling är intervallet 10 000– . I NIS-lagen, där en sanktionsavgift bl.a. ska kunna åläggas för överträdelser av bestämmelser om krav som liknar kraven när det gäller säkerhet i nät och tjänster, åtgärder för att skydda lagrade upp- gifter och rapportering av incidenter enligt den nya lagen, har det lägsta beloppet satts till och det högsta till . Enligt regeringens bedömning är en rimlig lägsta nivå på sank- tionsavgiften. För att avgiften ska få en tillräckligt avskräckande effekt för alla aktörer krävs att den övre gränsen för avgiften sätts relativt högt. För att kunna ge utrymme för en effektiv, proportionell och avskräckande sanktion även vid allvarliga överträdelser bör det högsta beloppet vara . Sanktionsavgift bör sammanfattningsvis kunna tas ut med lägst och högst . 21.6Hur sanktionsavgiften ska bestämmas i det enskilda fallet Regeringens förslag: När sanktionsavgiften bestäms ska särskild hän- syn tas till 1.den skada eller risk för skada som har uppstått till följd av över- trädelsen, 2.om aktören har begått en överträdelse, och 3.de kostnader som aktören undvikit till följd av överträdelsen. ska få avstå från att ta ut en sanktionsavgift helt eller delvis om överträdelsen är ringa eller ursäktlig eller om det annars med hänsyn till omständigheterna skulle vara oskäligt att ta ut avgiften. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inga synpunkter på det. TechSverige anser att det även bör framgå vilka omständigheter som ska leda till att en sanktionsavgift inte beslutas. 2021/22:136 framför liknande synpunkter. bör detaljregleras vilka belopp som olika typer av överträdelser medför, något som även lyfts fram av TechSverige. Skälen för regeringens förslag: Som berörs i avsnitt 21.5 kommer de överträdelser som kan föranleda sanktionsavgift att vara av varierande art och karaktär, även om de avser samma bestämmelser. Det är inte möjligt att på förhand ange vad som ska beaktas i varje enskilt fall. Däremot är vissa omständigheter typiskt sett av särskild betydelse för bedömningen. Sådana omständigheter är den skada eller risk för skada som har uppstått till följd av överträdelsen, om aktören har begått en överträdelse och de kostnader som aktören har undvikit till följd av överträdelsen. Det bör anges i lagen att dessa omständigheter ska beaktas särskilt när sank- tionsavgiften bestäms. I det enskilda fallet kan omständigheterna leda till ett lägre eller högre belopp. Det är mot denna bakgrund inte lämpligt att, som bl.a. efterfrågar, detaljreglera sanktionsavgiftens storlek. När sanktionsavgiftens storlek ska bestämmas i det enskilda fallet bör tillsynsmyndigheten i stället göra en bedömning utifrån alla relevanta om- ständigheter. I och med att sanktionsavgiftssystemet bygger på ett strikt ansvar bör det, som TechSverige anför, finnas utrymme för att sätta ned sanktions- avgiften eller låta den helt falla bort under vissa omständigheter. Det bör därför framgå av lagen att tillsynsmyndigheten får avstå från att ta ut avgiften helt eller delvis om överträdelsen är ringa eller ursäktlig eller om det annars med hänsyn till omständigheterna skulle vara oskäligt att ta ut avgiften. Regeringens förslag: En sanktionsavgift ska inte få beslutas om över- trädelsen omfattas av ett föreläggande som har förenats med vite och överträdelsen ligger till grund för en ansökan om utdömande av vitet. Det ska inte dömas till ansvar för en överträdelse som omfattas av ett föreläggande om vite om överträdelsen ligger till grund för en ansökan om utdömande av vitet. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inga synpunkter på det. Skälen för regeringens förslag: Enligt och EU:s stadga om de grundläggande rättigheterna finns en rätt att inte bli lagförd eller straffad två gånger för samma brott (gärning), det s.k. dubbelpröv- ningsförbudet. Begreppet straff i den mening som avses i Europakonven- tionen anses även omfatta vite. I regelverk där det är möjligt att utfärda ett vitesföreläggande och ta ut en sanktionsavgift för samma överträdelse in- förs därför bestämmelser som syftar till att hindra en dubbelprövning. Dessa utformas numera på så sätt att sanktionsavgift inte får beslutas om överträdelsen även omfattas av ett vitesföreläggande och överträdelsen ligger till grund för en ansökan om utdömande av vitet, se t.ex. 33 § NIS- lagen och 3 kap. 6 § lagen (2016:1307) om straff för marknadsmissbruk 2021/22:136 på värdepappersmarknaden (jfr prop. 2017/18:205 s. 73 och prop. 2016/ 17:22 s. 228). Motsvarande bör gälla enligt den nya lagen. Lagrådet noterar att frågan om när sanktionsavgift utgör hinder mot föreläggande eller utdömande av vite inte behandlas i lagrådsremissen. Det kan tyckas olyckligt, som Lagrådet anför, att lagstiftningen endast delvis ger svar på de frågor som kan uppstå. Det är emellertid samma tillsyns- myndighet som både meddelar förelägganden förenade med vite och be- slutar om sanktionsavgifter. Regeringen noterar vidare att vid tillsynsmyn- dighetens handläggning kommer frågan om vitesföreläggande sannolikt att aktualiseras innan en eventuell överträdelse som kan leda till sank- tionsavgift konstateras. Det är inte sannolikt att tillsynsmyndigheten skulle använda sig av vitesbestämmelserna för en överträdelse för vilken sank- tionsavgift har beslutats och det saknas enligt regeringens mening behov av att införa förbud mot att ansöka om att utdöma vite efter det att en sådan avgift har beslutats. Regeringen bedömer att den eventuella risken för en sådan tillämpning av det nu aktuella regelverket inte motiverar att inne- börden av dubbelprövningsförbudet i en sådan situation behöver komma till särskilt uttryck i lagen. Lagrådet väcker vidare frågan om det inte bör införas ett motsvarande dubbelprövningsförbud i 13 kap. Lagrådet tycks syfta på ett förbud mot straffrättsligt ansvar för gärningar som omfattas av vitesförelägganden eller beslut om sanktionsavgift. Regeringen konstaterar att de överträdel- ser som kan leda till sanktionsavgift inte är straffbelagda. Dubbelprövning kan därför inte förekomma i en sådan situation. När det gäller hinder mot straffrättsligt ansvar på grund av en ansökan om vite är situationen annor- lunda. Vitesförelägganden kan meddelas för överträdelser som är straff- belagda enligt den nya lagen eller . Dessutom hanteras vites- förelägganden och åtalsfrågor av olika myndigheter. Det finns mot denna bakgrund skäl att, som Lagrådet är inne på, införa ett förbud mot att döma till ansvar för en överträdelse som omfattas av ett föreläggande om vite, om överträdelsen ligger till grund för en ansökan om utdömande av vitet (jfr prop. 2020/21:172 s. 299 f.). Regeringens förslag: En sanktionsavgift ska endast få beslutas om den som avgiften ska tas ut av har fått tillfälle att yttra sig från det att överträdelsen ägde rum. Ett beslut om sanktionsavgift ska delges. Sanktionsavgiften ska betalas till tillsynsmyndigheten från det att beslutet om att ta ut avgiften fick laga kraft eller inom den som anges i beslutet. Om sanktionsavgiften inte betalas , ska den obetalda avgiften lämnas för indrivning. Vid indrivning ska verkställighet få ske enligt utsökningsbalken. Sanktionsavgifter ska tillfalla staten. En beslutad sanktionsavgift ska falla bort till den del beslutet om avgiften inte har verkställts från det att beslutet fick laga kraft. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna tillstyrker förslaget Prop. 2021/22:136 eller har inga synpunkter på det. uttrycker en oro över att beslut om sanktionsavgift ska kunna fattas snabbare och efter mindre utredningsarbete än beslut om förelägganden. har liknande synpunkter. Även efterfrågar förtydliganden avseende förfarandet. Skälen för regeringens förslag: I och med att tillsynsmyndigheten ska besluta om sanktionsavgift kommer förvaltningslagen (2017:900) att gälla för förfarandet. Det behövs dock vissa ytterligare förfarandebestämmelser.