prop · H903224 · 2022-04-07 00:00:00 — Brottsofferjouren, , Ekobrotts- myndigheten, , , Justitiekanslern, , , och Prop. 2021/22:224 tingsrätt. Hovrätten över och och avstryker förslaget och anför i huvudsak att förslaget står i strid med likabehandlingsprincipen eftersom en utlänning som utöver ett straff – bestämt i förhållande till brottslighetens straffvärde – även utvisas och lider men av utvisningen kommer att drabbas hårdare än den som döms för samma brottslighet men inte utvisas. Hovrätten över och framför också att om bestämmelsen om utvisningsmen i 29 kap. 5 § första stycket 6 tas bort så kan domstolen i enskilda fall ta hänsyn till utvisningsmen med tillämpning av 29 kap. 5 § första stycket 8 , vilket kan leda till att regelverket blir mindre förutsebart. Även påpekar – utan att avstyrka förslaget – att ändringen kan ifrågasättas ur rättvisesynpunkt. (Brå) ifrågasätter om det är proportionerligt att ta bort möjligheten att beakta utvisningsmen vid påföljdsbestämningen med hänvisning till att det, enligt utredningens kartläggning, endast är ett begränsat antal fall där påföljden har lindrats med anledning av en utvisning som senare inte verkställs. Brå pekar också på att behovet av den föreslagna ändringen kommer att bli ännu mindre om förslaget om att återreseförbudet ska börja löpa vid utresa genomförs. och anser att motiveringen för förslaget inte är helt övertygande och att de skäl som talar för och emot bör belysas ytterligare i den fortsatta beredningen. menar också att det som kan antas vara stötande i många fall inte är att den dömde fått strafflindring utan det faktum att han eller hon inte kan utvisas, samt att det – från lagteknisk synpunkt – kan ifrågasättas om det är konsekvent att ta bort möjligheten att beakta utvisningsmen men behålla möjligheten att beakta men till följd av avskedande eller uppsägning i samma lagrum. Några remissinstanser, bl.a. och , efterfrågar klargöranden i fråga om på vilket sätt och i vilken utsträckning utvisningsmen ska påverka återreseförbudets längd, för det fall förslaget genomförs. Skälen för regeringens förslag och bedömning Straffet kan sättas ned om utvisningen innebär men för den tilltalade Utvisning på grund av brott är inte en brottspåföljd utan utgör en särskild rättsverkan av brott. Om en person har begått ett brott och utvisas på grund av det får han eller hon alltså både en påföljd för brottet och ett utvisningsbeslut. För att den samlade reaktionen på brottet inte ska bli oproportionerligt sträng finns en bestämmelse om s.k. utvisningsmen i (29 kap. 5 § första stycket 6). Bestämmelsen innebär att domstolen vid straffmätningen, utöver brottets straffvärde, i skälig omfattning ska beakta om den tilltalade förorsakas men till följd av att han eller hon på grund av brottet utvisas ur landet. Den som saknar anknytning till anses normalt inte lida sådant men att bestämmelsen bör tillämpas. Även men som uppstår genom att utlänningen blir utestängd från andra Schengenstater som han eller hon har anknytning till ska beaktas inom ramen för bestämmelsen (jfr avsnitt 6.6.1). En tillämpning av bestämmelsen medför att gärningspersonen får ett lägre straff än 2021/22:224 brottets straffvärde motiverar. Menet kan även få betydelse vid påföljdsvalet (30 kap. 4 § första stycket ). Bestämmelsen om utvisningsmen är i linje med andra bestämmelser om s.k. sanktionskumulation (dvs. att ett brott föranleder flera sanktioner) som finns i 29 kap. 5 § . Det kan t.ex. handla om men till följd av avskedande eller uppsägning (första stycket 7). När straffet felaktigt har lindrats i sådana fall – t.ex. om den dömde får behålla sin anställning – finns en möjlighet för domstolen att efter yrkande från åklagare ompröva påföljden (38 kap. 2 a § ). En förutsättning för det är dock att påföljden inte till fullo har verkställts. Någon motsvarande möjlighet för åklagaren att återkomma med en begäran om omprövning finns inte i utvisningsfallen. Det finns vidare en bestämmelse som ger en allmän möjlighet att beakta sanktionskumulation vid straffmätningen (29 kap. 5 § första stycket 8 ). Enligt den bestämmelsen ska domstolen vid straffmätningen i skälig omfattning beakta om ett straff utmätt efter brottets straffvärde skulle framstå som oproportionerligt strängt med hänsyn till andra rättsliga sanktioner till följd av brottet. Det kan vara stötande att straffet sätts ned på grund av utvisningsmen om utvisningen inte verkställs Det förekommer att ett beslut om utvisning inte kan verkställas, t.ex. på grund av verkställighetshinder eller för att utvisningsbeslutet har preskriberats. Om den dömde i ett sådant fall har fått strafflindring på grund av att domstolen har beaktat utvisningsmen innebär det att han eller hon har fått ett lindrigare straff än vad som annars skulle ha varit fallet. Som Brå framhåller förekommer detta visserligen i förhållandevis begränsad utsträckning; enligt den kartläggning som utredningen genomfört har det skett drygt 20 gånger . I kartläggningen förekommer dock exempel på att fängelsestraff förkortats med uppemot till följd av utvisningsmen utan att utvisningen ägt rum. Det innebär alltså att den dömde personen har fått kortare fängelsestraff än vad straffvärdet egentligen motiverar. menar att det som i första hand uppfattas som stötande i den situationen är det faktum att utvisningen inte kan verkställas snarare än strafflindringen. Som anges ovan är det dock inte alltid möjligt att verkställa ett utvisningsbeslut. Det kan t.ex. handla om att det pågår en väpnad konflikt i utlänningens hemland. Enligt rättspraxis finns det också en presumtion för att besluta om utvisning även om det vid domstillfället finns ett generellt verkställighetshinder, dvs. ett hinder som inte är hänförligt till den enskilde utlänningen utan i stället till förhållandena i det land som utlänningen ska utvisas till (se NJA 2019 s. 47 I–III). Skälen för det är att det regelmässigt är svårt för domstolen att bedöma om ett generellt verkställighetshinder kommer att bestå vid det tillfälle då utvisningen ska verkställas. Det går alltså inte att komma ifrån att det även fortsättningsvis kommer att förekomma fall där ett beslut om utvisning på grund av brott inte går att verkställa. Om den dömde i en sådan situation har fått strafflindring på grund av utvisningsmen har han eller hon alltså fått ett kortare straff utan att det föreligger något sakligt skäl för det, dvs. utan att han eller hon faktiskt drabbats av något men. Den ordningen är enligt regeringen i hög grad otillfredsställande. Även om det handlar om ett begränsat antal fall kan resultaten ändå uppfattas som stötande och bidra till att skada tilltron till rättssystemet. Det gäller inte minst i de fall där den dömde har gjort sig skyldig till allvarlig brottslighet, eftersom straffreduktionen i dessa fall kan vara betydande. Förslaget i avsnitt 6.6.2 – dvs. att ett återreseförbud ska börja löpa vid utresan – kan visserligen, som Brå påpekar, antas bidra till att antalet fall där straffet sätts ned på grund av utvisningsmen utan att utvisningsbeslutet faktiskt verkställs blir lägre eftersom ett utvisningsbeslut inte kommer att preskriberas förrän det är verkställt. Det innebär i sin tur att fler utvisningsbeslut kan komma att bli verkställda. Den omständigheten att ett beslut inte preskriberas om det inte verkställs kan dock, vilket pekar på, antas medföra att det i stället blir en viss ökning av ärenden om bl.a. hinder mot verkställighet och upphävande av utvisningsbeslut enligt 12 kap. UtlL. Enligt regeringen går det alltså inte att bortse ifrån att regleringen, om den behålls oförändrad, även fortsättningsvis kommer att kunna leda till stötande resultat. Bestämmelsen om utvisningsmen bör tas bort Utredningen föreslår att bestämmelsen om utvisningsmen ska tas bort och att menet i stället ska beaktas när återreseförbudets längd bestäms. Utredningen analyserar även möjligheten att komma till rätta med de stötande fallen genom att införa en möjlighet till ny påföljdsbestämning i utvisningsfallen, men bedömer att en sådan ordning inte bör införas. Som utredningen pekar på – och som också framhålls av bl.a. Hovrätten över och och – finns det starka skäl som talar emot en ordning som innebär att domstolen i efterhand justerar påföljden i fall där ett utvisningsbeslut har lett till en lindrigare påföljd men beslutet sedan inte har kunnat verkställas. Inte minst är det svårt att fastställa en lämplig tidpunkt för när ett yrkande om ny påföljd ska få framställas. Som regel står det klart att en utvisning inte kommer att kunna verkställas först en avsevärd tid, ibland åtskilliga år, efter det att straffet har avtjänats. Det är därför inte möjligt att sätta gränsen för när ett sådant yrkande får framställas vid att påföljden inte får vara till fullo verkställd, så som är fallet när men på grund av avskedande eller uppsägning felaktigt har beaktats vid straffmätningen (jfr 38 kap. 2 a § första stycket ). Att i stället införa en möjlighet att döma ut en ny påföljd, t.ex. ett fängelsestraff, efter ett redan avtjänat fängelsestraff skulle dock framstå som oskäligt. Detta gäller inte minst om utlänningen har ändrat sitt levnadssätt i positiv riktning. Dessutom bör de situationer där det finns möjlighet att undanröja eller ändra en lagakraftvunnen dom generellt vara så få som möjligt (jfr prop. 1993/94:159 s. 28). Regeringen delar därför utredningens bedömning att en sådan ordning inte bör införas. Som utredningen anför bör det i stället övervägas att slopa bestämmelsen om utvisningsmen i 29 kap. 5 § första stycket 6 . En sådan lösning har den klara fördelen att det skulle åtgärda problemet med att en dömd person får ett lindrigare straff trots att han eller 2021/22:224 hon inte drabbas av något men, vilket – som framgår ovan – kan leda till uppenbart stötande resultat och riskera att skada förtroendet för rättssystemet. Som argument emot en sådan lösning kan dock anföras att ett utvisningsbeslut kan vara en mycket ingripande åtgärd för den enskilde och att det därför är motiverat att beakta utvisningen som ett men enligt det gällande straffmätningssystemet. Att ta bort möjligheten att beakta detta vid straffmätningen kan enligt Hovrätten över och , och ifrågasättas ur rättvisesynpunkt. Mot detta kan emellertid invändas att det men som utvisningen innebär för den enskilde kan beaktas på annat sätt än vid straffmätningen, nämligen när återreseförbudets längd bestäms. Enligt utredningen ser regelverket ut på det sättet i exempelvis och . Inte i något av de länder som utredningen granskar föreskrivs för övrigt att utvisningen ska beaktas vid fastställandet av den straffrättsliga påföljden. Återreseförbudets längd är dessutom en faktor som ofta fäster vikt vid när den bedömer om en utvisning är proportionerlig enligt artikel 8 i . Det är främst utlänningens anknytning till eller till ett annat land inom Schengen som kan medföra att han eller hon anses lida ett sådant men av utvisningen att detta ska beaktas när påföljden bestäms. Samma omständigheter – dvs. utlänningens anknytning till eller ett annat Schengenland – ska enligt förslaget i avsnitt 6.6.1 beaktas särskilt när återreseförbudets längd bestäms. De omständigheter som kan ge skäl för att lindra påföljden på grund av utvisningsmen är alltså desamma som enligt regeringens förslag ska kunna ge skäl för att meddela ett kortare återreseförbud än vad brottslighetens allvar motiverar. Enligt regeringen är det, mot denna bakgrund, mer följdenligt att det men som utvisningen innebär får inverkan på utvisningens varaktighet i stället för på straffets längd. En sådan ändring behöver inte heller vara till nackdel för den enskilde eftersom utvisningen kan uppfattas som den mest ingripande sanktionen. Hovrätten över och påpekar att även om bestämmelsen om utvisningsmen tas bort kan det inte uteslutas att domstolarna i enskilda fall ändå beaktar sådant men genom tillämpning av 29 kap. 5 § första stycket 8 , dvs. om ett straff utmätt efter brottets straffvärde skulle framstå som oproportionerligt strängt med hänsyn till andra rättsliga sanktioner till följd av brottet. Enligt domstolen kan det medföra att regelverket blir mindre förutsebart. Om ett eventuellt utvisningsmen beaktas inom ramen för bestämmandet av återreseförbudets längd finns det emellertid inte någon anledning att också beakta det vid straffmätningen. Regeringen delar därför inte domstolens farhåga i detta avseende. Sammanfattningsvis menar regeringen att övervägande skäl talar för att bestämmelsen om utvisningsmen bör tas bort. Utvisningsmenet ska som en följd av detta inte heller beaktas vid valet av påföljd (jfr 30 kap. 4 § första stycket ). Det men som utvisningen innebär för den enskilde bör i stället beaktas när återreseförbudets längd bestäms. Som framgår av avsnitt 6.6.1 avser förslaget i det avsnittet att betona bl.a. betydelsen av utlänningens anknytning till – och därmed det men som utvisningen innebär – vid bedömningen av återreseförbudets längd. Några instanser, bl.a. och , efterfrågar . 2021/22:224 klargöranden av i vilka fall och i vilken utsträckning utvisningsmenet ska påverka återreseförbudets längd. Vissa riktlinjer för bestämmandet av återreseförbudets längd ges i avsnitt 6.6.1 och i författningskommentaren till den paragrafen, se avsnitt 12.1. framhåller att det från lagteknisk synpunkt kan framstå som inkonsekvent att ta bort möjligheten att beakta utvisningsmen vid påföljdsbestämningen men behålla möjligheten att beakta ett avskedande eller en uppsägning. I de fall där men på grund av avsked eller uppsägning felaktigt har beaktats vid påföljdsbestämningen finns det dock enligt nuvarande regelverk en möjlighet för åklagaren att återkomma med ett yrkande om omprövning av påföljden. Skälen för att ta bort bestämmelsen om utvisningsmen gör sig alltså inte gällande för men på grund av avsked eller uppsägning. 6.8Utvisning vid hedersrelaterade brott och hatbrott Hedersrelaterat våld och förtryck innebär att människor, främst flickor och kvinnor men även pojkar och män, begränsas i sina liv och på olika sätt utsätts för påtryckningar och våld som syftar till att upprätthålla familjens kontroll över individen. Det kan handla om allt från subtila inskränkningar i de utsattas levnadsvillkor till allvarliga brottsliga gärningar. Våldet eller förtrycket bygger på föreställningen att den som utsätts har vanärat eller riskerar att vanära gärningsmannens, släktens eller gruppens heder. Motivet är att förhindra att hedern skadas eller förloras, alternativt att reparera eller återställa den skadade eller förlorade hedern. Hedersrelaterat våld och förtryck har en kollektiv karaktär på så sätt att det ofta understöds eller uppmanas av andra personer i släkten samt är förankrat i en bredare krets. (Jfr Ökat skydd mot hedersrelaterad brottslighet, prop. 2019/20:131 s. 24 f.) Hedersrelaterat våld och förtryck har varit en uppmärksammad fråga och föremål för ett antal lagstiftningsåtgärder . Bland dessa kan nämnas att äktenskapstvång, vilseledande till tvångsäktenskapsresa samt försök och förberedelse till äktenskapstvång kriminaliserades 2014. 2016 kriminaliserades även stämpling till äktenskapstvång och i samband med det togs möjligheten bort för personer att få tillstånd att gifta sig, s.k. äktenskapsdispens. gäller också skärpta regler för erkännande av utländska barnäktenskap. Vidare infördes en ny straffskärpningsgrund i 29 kap. 2 § 10 för brott med hedersmotiv. infördes ett nytt brott, barnäktenskapsbrott, som kan ge fängelse i högst , och ett nytt verktyg, utreseförbud, som ska skydda barn från att föras utomlands i syfte att bland annat ingå barnäktenskap eller att könsstympas. Det är straffbart att föra ut ett barn ur i strid med ett utreseförbud. beslutade även regeringen propositionen Ett särskilt brott för hedersförtryck (prop. 2021/22:138). I propositionen föreslår regeringen att det ska införas ett 2021/22:224 nytt brott i med beteckningen hedersförtryck. Brottet innebär att en särskild strängare straffskala införs för den som upprepat begår vissa brottsliga gärningar mot en person med ett hedersmotiv och där gärningarna utgjort led i en upprepad kränkning av personens integritet och varit ägnade att allvarligt skada personens självkänsla. Straffet föreslås vara fängelse i lägst ett och högst . Lagändringarna föreslås träda i kraft . Begreppet hatbrott är inte definierat i lag. Med hatbrott brukar dock avses brotten hets mot folkgrupp och olaga diskriminering och andra brott där ett motiv har varit att kränka en person, en folkgrupp eller en annan sådan grupp av personer på grund av ras, hudfärg, nationellt eller etniskt ursprung, trosbekännelse, sexuell läggning, könsöverskridande identitet eller uttryck eller annan liknande omständighet. Hatbrott kan alltså vara allt från rasistiskt klotter till mord med hatbrottsmotiv. innehåller fyra lagrum som syftar till att ge ett särskilt skydd mot gärningar med hatbrottsmotiv. •brottet hets mot folkgrupp i 16 kap. 8 § (som också utgör ett tryck- och yttrandefrihetsbrott enligt 7 kap. 6 § tryckfrihetsförordningen och 5 kap. 1 § yttrandefrihetsgrundlagen), •brottet olaga diskriminering i 16 kap. 9 §, •åtalsregeln i 5 kap. 5 § som innebär att åklagaren under vissa förutsättningar får väcka åtal för förolämpning trots att detta brott enligt huvudregeln inte får åtalas av någon annan än målsäganden, och •straffskärpningsgrunden i 29 kap. 2 § 7 som innebär att det som en försvårande omständighet vid bedömningen av straffvärdet, vid sidan av vad som gäller för varje särskild brottstyp, särskilt ska beaktas om ett motiv för brottet varit att kränka en person, en folkgrupp eller en annan sådan grupp av personer på grund av ras, hudfärg, nationellt eller etniskt ursprung, trosbekännelse, sexuell läggning, könsöverskridande identitet eller uttryck eller annan liknande omständighet. Hatbrott har länge varit en uppmärksammad fråga. Det straffbara området för hets mot folkgrupp har sedan införandet 1948 successivt vidgats, bl.a. genom att skyddet har utökats till att omfatta fler grunder . Dessutom har straffet skärpts och en särskild straffskala och brottsbeteckning för grovt hets mot folkgrupp har tillkommit. Även tillämpningsområdet för brottet olaga diskriminering har vidgats och straffet har skärpts. Den särskilda straffskärpningsgrunden för gärningar med hatbrottsmotiv har även utökats till att omfatta fler grunder än vad den gjorde inledningsvis. I betänkandet Ett förbud mot rasistiska organisationer (SOU 2021:27) föreslås att det ska införas två nya brott, organiserad rasism och stöd åt organiserad rasism. Straffet för organiserad rasism och stöd åt organiserad rasism föreslås vara fängelse i högst . Om brottet är grovt ska straffet enligt förslaget vara fängelse lägst och högst . Förslagen bereds inom . 6.8.3Bör domstolarna vara skyldiga att pröva frågan om utvisning vid hedersrelaterade brott och hatbrott? Regeringens bedömning: Det bör inte införas en skyldighet för domstolen att alltid pröva frågan om utvisning vid hedersrelaterade brott och hatbrott. Utöver de förslag på generella skärpningar av utvisningsreglerna som lämnas bör det inte heller i övrigt införas några ytterligare bestämmelser för denna typ av brottslighet. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Nästan alla remissinstanser är positiva till utredningens bedömning eller har inte några invändningar mot den, däribland , , , Justitiekanslern, , , , och samtliga allmänna domstolar som yttrar sig över betänkandet. anser att det i stället bör utredas om domstolens möjlighet att på eget initiativ ta upp utvisningsfrågan bör tas bort och att åklagaren bör vara skyldig att ange grunderna för utvisningsyrkandet i stämningsansökan. och (GAPF) anser att det bör införas en särskild utvisningsregel som gäller specifikt för hedersrelaterade brott. GAPF anser även att det bör införas en regel som innebär att utvisningsfrågan alltid ska prövas av domstolen vid hedersrelaterad brottslighet, men lämnar till lagstiftaren att avgöra på vilket sätt en sådan bestämmelse ska vara utformad. Skälen för regeringens bedömning Det bör säkerställas att frågan om utvisning alltid prövas vid hedersrelaterad brottslighet och hatbrott Både hedersrelaterat våld och förtryck och olika former av hatbrott utgör allvarliga samhällsproblem som orsakar stort fysiskt och psykiskt lidande för den som drabbas. De värderingar som ligger bakom denna typ av brottslighet strider mot den grundläggande principen om alla människors lika värde och den enskilda människans frihet och värdighet. Det är av stor vikt att samhället markerar med kraft mot alla former av sådan brottslighet. Som ett led i att bekämpa hedersrelaterad brottslighet och hatbrott bör det säkerställas att den som har gjort sig skyldig till sådan brottslighet utvisas från i de fall det finns förutsättningar för det. Regeringens förslag i avsnitten 6.2.3 och 6.3.1 innebär att hedersrelaterade brott och hatbrott kommer att vara utvisningsgrundande i avsevärt större utsträckning än . Som anges där ska straffvärdegränsen sänkas och brott av viss karaktär – däribland sådana brott som har haft ett heders- eller hatbrottsmotiv – ska i sig vara utvisningsgrundande även vid lägre straffvärden än . Därutöver ska ett heders- eller hatbrottsmotiv ses som ett tungt vägande skäl för utvisning vid avvägningen mot utlänningens anknytning till . I likhet med utredningen, och till skillnad från GAPF, anser regeringen därför att det 2021/22:224 inte finns ett behov av att införa några ytterligare bestämmelser om utvisning som gäller specifikt för denna typ av brottslighet. Däremot delar regeringen uppfattning att det är viktigt att säkerställa att frågan om utvisning i realiteten blir föremål för prövning i dessa mål. Om utvisningsfrågan inte uppmärksammas i brottmålsprocessen finns det nämligen en risk att de utökade möjligheterna att utvisa den som har gjort sig skyldig till hedersrelaterad brottslighet eller hatbrott inte får ett genomslag i praktiken. Som utredningen är inne på kan det visserligen antas att utvisningsfrågan i många fall blir föremål för domstolens prövning genom att åklagaren framställer ett sådant yrkande. En uttrycklig reglering som innebär att frågan om utvisning alltid ska prövas vid hedersrelaterad brottslighet och hatbrott skulle dock medföra att utvisningsfrågan inte kan förbises. En sådan ordning skulle sätta fokus på utvisningsfrågan i dessa mål och dessutom ge en tydlig signal om att sådan brottslighet inte accepteras i det svenska samhället. Utredningen tar i betänkandet ställning till om det bör införas en obligatorisk skyldighet för domstolarna att, även utan yrkande från åklagaren, alltid pröva frågan om utvisning i mål om hedersrelaterade brott och hatbrott. Utredningen bedömer dock att det inte bör införas en sådan prövningsskyldighet och anför en rad principiella och praktiska skäl emot. Regeringen delar utredningens uppfattning att det inte framstår som en lämplig lösning att lägga en obligatorisk prövningsskyldighet på domstolarna. Skälen för detta redogörs närmare för nedan. Det finns däremot anledning att överväga andra alternativ för att åstadkomma en ordning som säkerställer att frågan om utvisning alltid uppmärksammas i mål som rör hedersrelaterade brott och hatbrott. Det kan t.ex. handla om att öka åklagarnas ansvar för utvisningsfrågan i dessa mål. Regeringen återkommer även till detta nedan. Starka skäl talar emot att införa en prövningsskyldighet för domstolarna En obligatorisk prövningsskyldighet för domstolen innebär att domstolen alltid måste ta upp och pröva utvisningsfrågan, oavsett om åklagaren i det enskilda fallet har yrkat på utvisning eller inte. Om domstolen skulle åsidosätta en sådan skyldighet utgör det ett rättegångsfel som skulle kunna leda till att domen undanröjs och målet återförvisas av högre rätt.