prop · H903131 · 2022-03-01 00:00:00 — gifter inom brottsdatalagens område eller för att fullgöra uppgifter enligt utlänningslagen (2005:716) eller lagen (1991:572) om särskild utlänningskontroll. av de syften som anges i 1 § 1 eller 2 lagen (2018:1693) om 1 § 1 eller 2 lagen (2018:1693) om polisens behandling av personupp- polisens behandling av personupp- område eller för att fullgöra område eller för att fullgöra (2005:716) eller lagen (1991:572) (2005:716) eller lagen (2022:000) om särskild kontroll av vissa utlän- medges direktåtkomst till person- uppgifter som behandlas med stöd av 2 kap. 1 § 1–3 a och c. Direkt- med stöd av 2 kap. 1 § 1–3 a och c. åtkomsten får endast avse person- uppgifter som har gjorts gemen- Denna lag träder i kraft . Förslag till lag om ändring i lagen (2020:62) om hemlig dataavläsning Härigenom föreskrivs att 9, 14 och 30 §§ lagen (2020:62) om hemlig dataavläsning och rubrikerna närmast före 9 och 30 §§ ska ha följande lydelse. Ett tillstånd till hemlig dataavläsning får beviljas för att läsa av eller ta upp uppgifter i ett avläsningsbart informationssystem som används, eller som det finns särskild anledning att anta har använts eller kommer att användas, av en utlänning som omfattas av 1. ett utvisningsbeslut 1 § 2 lagen (1991:572) om särskild (2022:000) om särskild kontroll av vissa utlän- utvisningsbeslut enligt 8 kap. eller utvisningsbeslut enligt 8 kap. eller (2005:716) och det finns sådana äldre bestämmelser och det finns sådana omständigheter i fråga om utlänningen som avses i 1 kap. 1 § utlänningen som avses i 1 § 2 lagen lagen om särskild kontroll av vissa om särskild utlänningskontroll. Ett tillstånd till hemlig dataavläsning som gäller kommunikationsavlyss- nings-, kommunikationsövervaknings- eller platsuppgifter får också bevil- jas för att läsa av eller ta upp uppgifter i ett avläsningsbart informations- system som det finns synnerlig anledning att anta att utlänningen som tillståndet avser har kontaktat eller kommer att kontakta. Tillståndet får beviljas endast om Tillståndet får beviljas endast om en domstol har beslutat att 19– en domstol har beslutat att 5 kap. 22 §§ lagen om särskild utlännings- 5 och 6 §§ lagen kontroll samt denna lag ska tilläm- kontroll av vissa utlänningar samt pas på utlänningen. denna lag ska tillämpas på och de förutsättningar som gäller Det förfarande och de för ett beslut om att 19–22 §§ lagen förutsättningar som gäller för ett om särskild utlänningskontroll ska beslut om att 5 kap. tillämpas i fråga om utlänningen lagen om särskild kontroll av vissa gäller också för ett beslut i fråga om utlänningar ska tillämpas i fråga om utlänningen gäller också för ett När hemlig dataavläsning används eller har använts i fall som anges i 9 § ska 5 kap. 20 och 23 §§ lagen (2022:000) om särskild kontroll av vissa utlänningar tillämpas. Det som anges där om hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation, hemlig övervak- ning av elektronisk kommunikation och hemlig kameraövervakning ska tillämpas för hemlig dataavläsning. 2021/22:131 Bilaga 4 Ett tillstånd får beviljas endast om det finns synnerliga skäl och det är av betydelse för att utreda om utlänningen eller en organisation eller grupp som han eller hon till- hör eller verkar för planlägger eller förbereder terroristbrott enligt 2 § lagen (2003:148) om straff för terroristbrott. Ett tillstånd får inte avse kamera- övervaknings- eller rumsavlyss- ningsuppgifter. beslut i fråga om hemlig dataavläsning. Ett tillstånd får beviljas endast om det finns synnerliga skäl och det är av betydelse för att klarlägga om 1.utlänningen tillhör eller verkar för eller det finns en risk för att utlänningen kan komma att engagera sig i en organisation eller grupp som planlägger eller förbereder brott enligt terroristbrottslagen (2022:000), 2.det finns risk för att utlän- ningen själv planlägger eller förbe- reder brott som avses i 1, eller 3.det finns risk för att utlän- ningen själv eller tillsammans med andra medverkar i eller främjar ett allvarligt brott som rör säkerhet. Ett tillstånd får inte avse rumsav- lyssningsuppgifter. Frågor om hemlig dataavläsning Frågor om hemlig dataavläsning prövas av rätten på ansökan av prövas av rätten på ansökan av En ansökan om hemlig En ansökan om hemlig dataavläsning enligt 9 § ska dock dataavläsning enligt 9 § ska dock göras av Säkerhetspolisen eller göras av Säkerhetspolisen. När hemlig dataavläsning används eller har använts i fall som anges i 9 § ska 21 a § och 22 § första och andra styckena lagen (1991:572) om särskild utlännings- kontroll tillämpas. Det som anges där om hemlig avlyssning och över- vakning av elektronisk kommuni- kation ska tillämpas för hemlig dataavläsning. Denna lag träder i kraft . 2.Bestämmelsen i 9 § första stycket 1 i den nya lydelsen tillämpas även vid ett beslut om utvisning som har meddelats före ikraftträdandet enligt 1 § 2 i den upphävda lagen (1991:572) om särskild utlänningskontroll. 2021/22:131 Bilaga 4 2021/22:131 Bilaga 5 Utdrag ur protokoll vid sammanträde Närvarande: F.d. justitieråden och samt justitierådet Nytt regelverk för kvalificerade säkerhetsärenden Enligt en lagrådsremiss har regeringen () beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till 1.lag om särskild kontroll av vissa utlänningar, 2.lag om ändring i lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, 3.lag om ändring i lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård, 4.lag om ändring i lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård, 5.lag om ändring i utlänningslagen (2005:716), 6.lag om ändring i lagen (2006:304) om rättsprövning av vissa regerings- beslut, 7.lag om ändring i lagen (2007:980) om tillsyn över viss brottsbekäm- pande verksamhet, 8.lag om ändring i offentlighets- och sekretesslagen (2009:400), 9.lag om ändring i postlagen (2010:1045), 10.lag om ändring i lagen (2018:1693) om polisens behandling av person- uppgifter inom brottsdatalagens område, 11.lag om ändring i lagen (2019:1182) om Säkerhetspolisens behandling av personuppgifter, 12.lag om ändring i lagen (2020:62) om hemlig dataavläsning. Förslagen har inför Lagrådet föredragits av rättssakkunniga , biträdd av kanslirådet . Förslagen föranleder följande yttrande. Lagrådsremissen innebär, i likhet med ytterligare någon remiss som har föredragits i Lagrådet , att en helt ny och omfattande lag tillskapas som stora delar av den tidigare regleringen (i detta fall regleringen i lagen,1991:572, om särskild utlänningskontroll) förs över huvudsakligen oförändrad, men i delar språkligt omarbetad, till den nya lagen. Lagrådet har förståelse för tillvägagångssättet, men noterar att det ofrånkomligen resulterar i ett slags lagstiftningsmässig kompromiss. Lagstiftningen moderniseras och skrivs delvis om, men i de delar som den avses vara i sak oförändrad läggs inte tillräcklig kraft på dess utformning. Förfarandet är i det perspektivet inte optimalt från kvalitetssynpunkt. Användandet av lagstiftningsmetoden har lett till att Lagrådet i flera delar har sett ett behov av att framföra synpunkter på lagtext som avses vara i sak oförändrad. 1 kap. 1 § Lagrådet konstaterar inledningsvis att den föreslagna lagens tillämpningsområde (se 1 kap. 1 §) – liksom rekvisiten för utvisning enligt lagen (se 2 kap. 1 §) – har gjorts avsevärt vidare jämfört med tidigare lagstiftning. För att utvisning ska kunna ske fordras enligt nuvarande lagstiftning att det kan befaras att utlänningen ska begå eller (på annat sätt) medverka till terroristbrott enligt 2 § lagen om straff för terroristbrott eller försök, förberedelse eller stämpling till sådant brott. Om man bortser från de anslutande osjälvständiga brottsformerna så är det fråga om brott som normalt har ett straff-minimum som är så högt som fängelse eller, om brottet är mindre grovt, . föreslås att det ska vara tillräckligt att det kan antas – vilket i lagrådsremissen anges vara ett lägre beviskrav än det tidigare använda ”kan befaras” – att utlänningen kommer att begå eller på annat sätt medverka till brott, vilket som helst, enligt den nya terroristbrottslagen. Denna lag omfattar, utöver det nuvarande terrorist- brottet i ny tappning, inte mindre än sex ytterligare brottstyper som har ett straffminimum på fängelse och som innebär en kriminalisering av gärningar som sträcker sig betydligt längre ut i förfältet än de brott som omfattas av regleringen. Till det kan läggas att den nya terroristbrottslagstiftningen omfattar inte bara terroristrelaterad brottslig- het utan också annan särskilt allvarlig brottslighet och brottstyper som relaterar till särskilt allvarlig brottslighet. Lagrådet inser att det finns ett behov av en effektiv lagstiftning på detta område. Lagrådet har också förståelse för att lagstiftaren vill frigöra sig från den nuvarande regleringens hänvisning till ett visst brott; som framgått hänvisar den nuvarande regleringen – trots att det har tillkommit åtskillig ny terroristbrottsrelaterad lagstiftning – fortsatt endast till 2 § lagen om straff för terroristbrott. Också med beaktande av dessa utgångspunkter, liksom av att lagstiftningen ska tillämpas endast i förhållande till utländska medborgare som ju inte åtnjuter samma skydd enligt regeringsformen som svenska medborgare, måste emellertid frågan väckas, om det är godtagbart att de grundläggande förutsättningarna för ett ingripande läggs på den föreslagna nivån, dvs. en nivå där man kombinerar 1ett beviskrav som är avsett att vara lågt, med 2b) ett mycket brett bevistema (begå eller på annat sätt medverka till en lång rad brott där straffskalan för flera av brotten går ända ned till allmänna fängelseminimum, dvs. fängelse i ). En bedömning som bygger på en prognos avseende risk för visst framtida handlande är alltid förenad med osäkerhet. Om den dessutom tar sikte på ett relativt brett spektrum av mindre allvarlig brottslighet – och därtill inkluderar medverkan (bl.a. medhjälp) till sådan brottslighet – kommer den ofrånkomligen att tappa i stadga och förutsebarhet. I sammanhanget kan observeras att de krav som uppställs kan uppfyllas genom att någon med likgiltighetsuppsåt hjälper någon annan att begå en gärning som har en svårhetsgrad motsvarande fängelse (det kan t.ex. vara fråga om att hjälpa någon med visst pappersarbete i samband med att denne 2021/22:131 Bilaga 5 2021/22:131 Bilaga 5 någon hyr ut en lokal till en organisation). Till det ska sedan läggas att tillämpningen ska bygga på en prognos som ska göras med ett lågt beviskrav. Lagrådets invändning mot remissförslaget gäller också med beaktande av att en proportionalitetsprövning alltid ska göras vid ingripanden enligt lagen. Det skulle möjligen kunna sägas att en misstanke om att utlänningen kommer att begå brott enligt terroristbrottslagen ofta kommer att vara förenad med misstanke om att han eller hon ska göra sig skyldig till allvarliga brott. Men det löser inte problematiken kring att tillämpnings- området för den föreslagna lagstiftningen blir alltför vidsträckt. Sammantaget är det alltså Lagrådets uppfattning att det måste ifrågasättas, om en så långtgående utvidgning av tillämpningsområdet som den som föreslås är godtagbar. Med detta sagt övergår Lagrådet till ett par synpunkter av mer I 1 § anges lagens tillämpningsområde. Lagen anges gälla för en utlänning som med hänsyn till vad som är känt om hans eller hennes tidigare verksamhet och övriga omständigheter kan antas komma att begå eller på annat sätt medverka till ett brott enligt terroristbrotts-lagen (2022:000) eller på annat sätt kan utgöra ett allvarligt hot mot . kriterium är uppfyllt kan utlänningen utvisas (se 2 kap. 1 §). I 3 och 4 kap. i den föreslagna lagen finns emellertid regler som gäller i förhållande till den som sannolikt uppfyller kraven för utvisning, dvs. i förhållande till den som sannolikt kan antas komma att begå eller på annat sätt medverka till ett brott enligt terroristbrottslagen (se t.ex. 3 kap. 1 §). som ska göras enligt 1 kap. 1 § (och 2 kap. 1 §) läggs alltså ytterligare ett lager av sannolikhetsinriktad bedömning. Det betyder att åtgärderna i 3 och 4 kap. kan beslutas också i fall som inte omfattas av tillämpningsområdet för lagen såsom det definieras i 1 kap. 1 §. ordning är inte lämplig. Till detta kommer att vissa bestämmelser gäller även för andra än utlänningen, t.ex. straffbestämmelserna i 8 kap. 2 och 4 §§. En möjlig lösning är att avstå från att i 1 kap. 1 § ange lagens tillämpningsområde och i stället i mer allmänna ordalag upplysa om dess Det finns, såvitt Lagrådet kan bedöma, inte något skäl att vid sidan av de rekvisit som gäller för olika åtgärder enligt lagen göra en ytterligare avgränsning av lagens tillämpningsområde (jfr t.ex. sådan lagstiftning som ska gälla bara i vissa relationer, såsom i relationen mellan näringsidkare och konsument, där en sådan avgränsning inte sällan Det finns vidare – med hänsyn till hur medverkansläran är utformad i den svenska straffrätten – anledning att justera lagtexten i 1 § 1 så att det där i stället talas om ”att begå eller på annat sätt medverka till ett brott enligt terroristbrottslagen (2022:000)”. Även gärningsmannaskap (och medgärningsmannaskap) utgör ju enligt 23 kap. 4 § en form av medverkan. Lagrådet vill också ta upp den föreslagna övergången från ”kan befaras” till ”kan antas” som beviskrav i 1 kap. 1 §. I allmänmotiveringen (se s. 74 f.) sägs att uttrycket ”kan befaras” kan ge intryck av att det krävs att misstankarna baseras på fler omständigheter än vad som är avsikten. Det framhålls att uttrycket ”kan antas” dels används oftare i lagtext, dels anses uttrycka en låg nivå av misstanke. Det anses dessutom svara bättre mot avsikten att lagen ska kunna tillämpas i fler fall än . Dock sägs det att förslaget ”innebär endast ett något lägre beviskrav” än enligt nu gällande lagstiftning. Därvid uttalas att det även fortsatt är viktigt med en rättssäker process och att den föreslagna ändringen därför inte får påverka enskildas skydd i den delen. Vidare betonas att lagen även fortsättningsvis kommer att omfatta en ytterst begränsad grupp av personer som utgör kvalificerade säkerhetshot. Enligt Lagrådet kan det ifrågasättas om orden ”kan antas” verkligen ger uttryck för ”ett något lägre beviskrav” än ”kan befaras” och om det inte vore bättre att behålla det nuvarande uttrycket. 2 kap. 2 § Paragrafens första stycke avses inte bara innehålla en tillåtande norm i relation till Säkerhetspolisen, utan därtill peka ut Säkerhetspolisen som den myndighet som ansöker om utvisning. Såsom lagtexten har utformats kommer detta emellertid inte till uttryck. Andra stycket bör formuleras på ett sådant sätt att det tydligt omfattar både positiva och negativa beslut. Lagrådet föreslår att paragrafen ges följande utformning. En ansökan om utvisning med stöd av 1 § görs av Säkerhetspolisen. Ansökan ska ges in till , som beslutar i frågan. beslut kan enligt 7 kap. 1 § överklagas till regeringen. 2 kap. 3 § Enligt paragrafen ska en anmälan till Säkerhetspolisen ske om eller ”har anledning att anta att förutsättningarna för ett beslut om utvisning enligt 1 § är uppfyllda”. Det bör i den fortsatta beredningen övervägas om det verkligen är lämpligt att ha en lagstiftning som anger att myndigheter ska göra något när de har anledning att anta (jfr denna paragraf) att det kan antas (jfr 2 kap. 1 § i förening med 1 kap.) att något är fallet. Enligt Lagrådets uppfattning låter sig den ”tankeordning” som anbefalls i lagstiftningen svårligen utföras; i vart fall inte på ett tillräckligt rättssäkert vis. 2021/22:131 Bilaga 5 2021/22:131 Bilaga 5 I paragrafen anges vidare att det är ”myndigheten” som ska göra anmälan. Även om också är en myndighet kommer syftningen, rent språkligt, att gälla endast . Lagrådet föreslår därför att det i paragrafen tydliggörs att skyldigheten åvilar såväl som . Det bör kunna ske genom att det anges att det är ”myndigheterna” (i plural) som ska göra anmälan till Säkerhetspolisen. (I samman-hanget torde det vara uteslutet att läsa en sådan skrivning så, att myndigheterna tillsammans ska göra anmälan.) 2 kap. 6 § I andra stycket anges dels att 4 kap. 5 b och 5 c §§ ska tillämpas (dessa paragrafer handlar om att en flyktingstatusförklaring respektive en alternativ skyddsstatusförklaring ska återkallas om det framkommer att förutsättningarna för sådan förklaring är uppfyllda), dels att 5 a kap. 5 § ska tillämpas. Den sist nämnda paragrafen anger bara att en ställning som varaktigt bosatt ska återkallas om personen utvisas. Fråga är alltså i detta fall inte om en bedömning som ska göras, utan om en direkt följd av utvisningen. Lagrådet förordar mot den bakgrunden att den föreslagna regleringen delas upp så att de bestämmelser som handlar om att en bedömning av flyktingstatus respektive status som alternativt skydds-behövande ska göras behandlas separat från frågan om återkallelse av ställning som varaktigt bosatt. 2 kap. 8 § I paragrafen anges att en ansökan om ställning som varaktigt bosatt ska avslås om utlänningen utvisas eller genom ett tidigare beslut har utvisats enligt lagen. Eftersom ett beslut om utvisning kan sluta att gälla eller upphävas (se 2 kap. 23 och 27 §§) bör lagtexten inte utformas så att rättsfaktum utgörs av det förhållandet att ett beslut om utvisning har fattats. Det bör med andra ord, på ett eller annat sätt, framgå att det är en förutsättning för att paragrafen ska tillämpas att beslutet fortsatt gäller. 2 kap. 11 § Det finns anledning att utforma paragrafen så att den ger stöd för den åtskillnad mellan å ena sidan den myndighet som ansvarar för verkställigheten (den verkställande myndigheten) och å andra sidan den myndighet som rent praktiskt genomför verkställigheten som kommer till uttryck i sista meningen i paragrafen. Detta kan lämpligen ske genom att andra stycket utformas på följande sätt. Säkerhetspolisen får uppdra åt att genomföra verkställigheten. Det innebär dock inte… 3 kap. 3 § I tredje stycket anges regeringen är behörig myndighet, och så är fallet till dess att regeringen ”har avslutat handläggningen av det överklagade beslutet”. Uttrycket bör justeras språkligt så att handlägg- ningen inte avser beslutet utan t.ex. överklagandet eller ärendet. alternativ är att säga att regeringen är behörig myndighet till dess prövningen av det överklagade beslutet har avslutats (låt vara att man då möjligen skär bort expedieringsåtgärder och liknande, men det torde i så fall sakna betydelse). 3 kap. 8 § I första stycket andra meningen anges att en utlänning får vara förvarstagen bl.a. om det ”är sannolikt att verkställigheten av utvisningsbeslutet kommer att ta än så på grund av bristande samarbete från utlänningen”. inte rimligen ha varit att man – nu – med stöd av en prospektiv bedömning avseende bl.a. framtida bristande samarbete ska få hålla utlänningen i förvar, utan rätts-följden bör bygga på att verkställigheten av utvisningsbeslutet (faktiskt) tar än . Lagtexten kan i denna del lämpligen utformas på följande sätt. …Om verkställigheten av utvisningsbeslutet tar än så på grund av bristande samarbete från utlänningen, för att det tar tid att skaffa nödvändiga handlingar eller av något annat väsentligt skäl som hänför sig till verkställigheten får dock utlänningen hållas i förvar i som längst . 3 kap. 10 § Tredje stycket innebär att en ny prövning fortlöpande ska ske inom de intervall som följer av första respektive andra styckena. Eftersom återupprepas (men i punkter) krävs en ganska ingående läsning för att man ska förstå innebörden av stycket. Lagrådet föreslår att det i stället ges följande utformning. Om utlänningen är tagen i förvar ska en ny prövning fortlöpande ske inom de tider som anges i första respektive andra stycket. 5 kap. 1 § Lagrådet föreslår att bestämmelsen i andra stycket utformas med hänvisning till 2 kap. 1 §, i stället för till 1 kap. 1 §. I den först nämnda paragrafen finns en tydlig rättsföljd att anknyta till. Med den utgångs- punkten kan paragrafen med fördel ges följande lydelse. De tvångsmedel som anges i 2, 3 och 5–7 §§ får användas om ett beslut om utvisning enligt denna lag tills vidare inte kan verkställas på grund av ett beslut om inhibition eller tidsbegränsat uppehållstillstånd. Detta gäller också om ett beslut om avvisning eller utvisning enligt 8 eller 8 a kap. utlänningslagen (2005:716) inte kan verkställas och utlänningen skulle kunna utvisas enligt 2 kap. 1 §. 2021/22:131 Bilaga 5 5 kap. 8 § Med hänsyn till möjligheterna enligt 2 § att ålägga antingen enbart anmälningsskyldighet eller en sådan skyldighet i förening med ett förbud att lämna vistelseområdet bör första meningen utformas på följande sätt. Säkerhetspolisen får hos ansöka om att en utlänning ska åläggas anmälningsskyldighet enligt 2 § eller sådan skyldighet tillsammans med ett förbud att lämna vistelseområdet. I paragrafens båda punkter bör – eftersom en ansökan kan avse en eller flera av åtgärderna – ordet ”eller” användas i stället för ordet ”och”. Första punkten bör vidare, för att den språkligt ska gå ihop, avslutas med orden ”eller fotografering eller besluta att ta finger-avtryck, eller”. 5 kap. 9 § Första stycket 1 bör utformas på samma sätt som den första meningen i 8 §. 5 kap. 11 § I första stycket förefaller också här avsikten ha varit att en ansökan ska kunna avse en eller flera av åtgärderna. Första stycket bör därför avslutas med orden ”eller postkontroll”. Lagrådet föreslår vidare att tredje stycket ges följande lydelse. Vid prövning av en fråga om tillstånd till hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation, hemlig övervakning av elektronisk kommunikation eller hemlig kameraövervakning tillämpas 27 kap. 26–30 §§ om offentliga ombud. På förfarandet tillämpas även i övrigt bestämmelserna i . 5 kap. 13 § I linje med vad som har anförts under 8 §, och för att göra paragrafen enklare att läsa, bör första stycket delas upp i två stycken som kan ges följande lydelse. I ett beslut om anmälningsskyldighet eller en sådan skyldighet tillsammans med ett förbud att lämna vistelseområdet ska det anges 1.hur ofta utlänningen ska anmäla sig hos och på vilken ort skyldigheten ska fullgöras, samt 2.vilket vistelseområde som utlänningen förbjuds att lämna. Beslutande myndighet får uppdra åt Säkerhetspolisen att utforma de närmare villkoren för hur anmälningsskyldigheten ska fullgöras. 5 kap. 16 § Lagrådet föreslår att begreppet fortsatt användning av tvångsmedel definieras med hjälp av en parentes i lagtexten. Första stycket kan då lämpligen ges följande lydelse. Säkerhetspolisen får även efter utgången av den i 12 § angivna treårsfristen hos ansöka enligt 8 § första och andra styckena om användning av de tvångsmedel som anges i 2, 3 och 5–7 §§ (fortsatt användning av tvångsmedel). 2021/22:131 Bilaga 5 I paragrafen bör vidare ”begår eller medverkar till” ändras till ”begår eller på annat sätt medverkar till” (jfr Lagrådets synpunkt beträffande 1 kap. 1 §). 5 kap. 19 § Av de skäl som har anförts i relation till 8 § och för att uppnå kongruens mellan punkterna i första stycket i paragrafen föreslår Lagrådet att första stycket delas upp i två stycken, som kan ges följande lydelse. Säkerhetspolisen får, om det på grund av ändrade förhållanden finns skäl för det, i fråga om ett beslut om anmälningsskyldighet eller en sådan skyldighet i förening med ett förbud om att lämna vistelseområdet 1.medge undantag eller tillfälliga lättnader, eller 2.besluta att anmälningsskyldigheten ska fullgöras på annan ort eller veckodag. Säkerhetspolisen får också, om det på grund av ändrade förhållanden finns skäl för det, upphäva ett beslut enligt 16 §. I nästa stycke kan lämpligen anges att det är ”den myndighet” som har beslutat som får upphäva eller göra ändringar i beslutet. 5 kap. 20 § I tredje stycket kan orden ”till dess att förundersökningen har lagts ner” lämpligen ersättas av orden ”så länge förundersökningen inte har lagts ner”. Problemet med nuvarande skrivning är att den, när den ska tillämpas i stadiet innan åtal har väckts, bygger på att det bara finns ett slut på förundersökningen, nämligen att den läggs ner.