prop · H903215 · 2022-04-05 00:00:00 — Med beaktande av Lagrådets synpunkter bör detta i lagen uttryckas som att verkställighet eller realisation får ske om det inte är sannolikt att företagsrekonstruktionen därigenom äventyras eller borgenären annars skulle drabbas oskäligt hårt. 2021/22:215 Reglerna om verkställighetshinder bör alltså föras över till den nya lagen med de justeringar som framgår ovan. Med hänsyn till direktivets reglering bör hindret dessutom utsträckas till att även avse situationen där en borge- när på annat realiserar gäldenärens tillgångar. En möjlighet till egen realisation bör emellertid inte kunna ske utan att rekonstruktören sam- tycker till det. Utan en sådan möjlighet till kontroll skulle det vara upp till den enskilde borgenären att pröva om förutsättningarna för realisation är uppfyllda. Det framstår inte som lämpligt. Om borgenären ändå skulle realisera gäldenärens tillgångar utan att ha fått rekonstruktörens samtycke bör rättshandlingen inte gälla. Som Lagrådet påpekar har en tredje man som i en sådan situation förvärvar t.ex. en handpant från borgenären ett visst godtrosskydd enligt andra rättsregler. Detta utvecklas i författnings- kommentaren. lyfter även frågan om förhållandet till reglerna i lagen (2004:297) om bank- och finansieringsrörelse som rör bankens möjlighet att överta egendom för att skydda en fordran (7 kap. 3 § 2). konstaterar krävs det att banken kan komma att lida en avsevärd förlust för att banken ska ha en sådan möjlighet. Under sådana förhållanden bör utgångspunkten vara att banken också har rätt att realisera panten med hänsyn till att hindret annars skulle leda till otillbörlig skada. Regeringen bedömer att det inte finns någon beaktansvärd risk att borgenärer med handpanträtt väljer att realisera panten tidigare än eller försöker förhindra företagsrekonstruktion och i stället eftersträva att gäldenären försätts i konkurs. Med de ändringar som föreslås bör förutsätt- ningarna för rekonstruktionen att lyckas öka utan att detta drabbar borge- närerna negativt. I likhet med anser regeringen alltså att inblandade aktörers intressen beaktas på ett balanserat sätt. Därutöver bör det undantag som gäller för underhållsbidrag även gälla enligt den nya lagen. För att säkerställa ett tillfredställande skydd för arbetstagare och för att uppfylla direktivets krav bör dessutom ett nytt undantag införas för vissa arbetstagarfordringar. Det är fråga om fordringar på lön eller viss annan ersättning och på pension, samt fordringar på uppsägningslön, till den del fordran inte omfattas av den statliga lönegarantin. Dagens regler om att handräckning enligt lagen (1978:599) om avbetal- ningsköp mellan näringsidkare m.fl. inte får ske bör föras över till den nya lagen. Detsamma gäller regeln om att beslut om kvarstad eller betalnings- säkring inte får meddelas. Verkställighetshindret bör även fortsättningsvis gälla från beslutet om företagsrekonstruktion Enligt den nuvarande lagen uppkommer verkställighetshindret vid beslutet om företagsrekonstruktion. Som utredningen konstaterar finns det en risk att institutet företagsrekonstruktion skulle kunna utnyttjas i syfte att för- hindra verkställighet om hindret uppkom redan vid ansökan, något som skulle vara till skada för borgenärerna och i förlängningen även för gälde- nären. En gäldenär skulle t.ex. kunna hindra en exekutiv auktion genom att ansöka om företagsrekonstruktion som auktionen ska hållas, och därigenom tillfälligt hindra ett konkursbeslut respektive en inne på samma sak. Enligt regeringens bedömning bör mot denna Prop. 2021/22:215 bakgrund verkställighetshindret även fortsättningsvis gälla från och med beslutet om företagsrekonstruktion. Bestämmelser till skydd för borgenärer bör överföras till den nya lagen Enligt den nuvarande lagen om företagsrekonstruktion får rätten på begä- ran av en borgenär besluta om lämplig åtgärd för att säkerställa borge- närens rätt, om det finns särskilda skäl att befara att gäldenären vidtar eller underlåter att vidta en viss åtgärd och därigenom sätter borgenärens rätt i fara (2 kap. 18 §). Ett sådant beslut kan verkställas under rekonstruktionen. Regeringen föreslår i avsnitt 7.1.1 och 7.1.2 att gäldenären inte får vidta vissa rättshandlingar utan rekonstruktörens samtycke och att rekonstruk- tören kan begära återgång av rättshandlingen om gäldenären rättshandlar utan nödvändigt samtycke (se). Det kan dock inte uteslutas att det uppstår ett behov av att besluta om en åtgärd för att förhindra att gäldenären handlar på ett sätt som äventyrar en enskild borgenärs rätt. Reglerna om det i den nuvarande lagen bör därför föras över till den nya lagen. Regeringens bedömning: Reglerna i konkurslagen om vilande- förklaring av konkursansökan motsvarar de krav på konkurshinder som Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Flertalet av remissinstanserna instämmer i utred- ningens bedömning eller invänder inte mot den. Skälen för regeringens bedömning: I insolvensdirektivet föreskrivs att om det som enskilda verkställighetsåtgärder är avbrutna uppstår en skyldighet för gäldenären att ansöka om konkurs ska denna skyldighet upphävas för hela avbrytandeperioden (artikel 7.1). om avbrytande av enskilda verkställighetsåtgärder ska dessutom som utgångspunkt utgöra hinder mot att ett konkursförfarande inleds på ansökan av en borgenär (artikel 7.2). Medlemsstaterna får avvika från det nu anförda i en situation där gäldenären inte kan betala sina skulder i takt med att de förfaller. I en sådan situation ska medlemsstaterna säkerställa att en rättslig eller administrativ myndighet kan besluta att ett avbrytande av enskilda verkställighetsåtgärder ska fortsätta att gälla och därmed utgöra hinder mot konkurs, om det inte skulle ligga i borgenärernas allmänna intresse att inleda ett konkursförfarande (artikel 7.3). I svensk rätt finns ingen skyldighet för en gäldenär att ansöka om Direktivets bestämmelser om detta föranleder därför inte någon åtgärd (artikel 7.1). Under en rekonstruktion är gäldenären i princip skyddad mot exekutiva åtgärder från borgenärernas sida, bl.a. genom förekomsten av ett konkurshinder. Konkurshindret finns i konkurslagen (1987:672) och innebär att en ansökan från en borgenär om att gäldenären ska försättas i konkurs ska förklaras vilande om det pågår företagsrekon- struktion och gäldenären begär det (se 2 kap. 10 a § första stycket). ringen hindrar alltså i allmänhet att gäldenären försätts i konkurs på ansökan av en borgenär. Detta stämmer väl överens med de krav som 2021/22:215 direktivet ställer. Det svenska konkurshindret är inte absolut. Om det finns särskilda skäl att anta att en borgenärs rätt allvarligt äventyras, får rätten ändå besluta att försätta gäldenären i konkurs (2 kap. 10 a § andra stycket). Det har ansetts finnas ett behov av en säkerhetsventil som kan tvinga fram en konkurs t.ex. när rekonstruktionsplanen är chansartad och företags- hypotekshavare som har täckning för sina fordringar riskerar att förlora sin säkerhet. Regeringen bedömer att detta inte strider mot direktivet eftersom det är tillåtet att besluta om konkurs under ett avbrytande av enskilda verk- ställighetsåtgärder, om det skulle ligga i borgenärernas allmänna intresse. Reglerna om konkurshinder gäller från och med beslutet om företags- rekonstruktion. Om hindret uppstod redan vid ansökan finns en risk att institutet företagsrekonstruktion skulle kunna utnyttjas i syfte att otill- börligt förhindra en konkurs, vilket skulle vara till skada för borgenärerna och i förlängningen även för gäldenären. Konkurshindret bör alltså även fortsättningsvis gälla från och med beslutet om företagsrekonstruktion. Sammanfattningsvis motsvarar regleringen i konkurslagen de krav som direktivet ställer. Några ändringar i denna del är därför inte nödvändiga. 7.3Gäldenärens avtal under rekonstruktionen Regeringens förslag: Reglerna om hinder mot hävning av avtal i den nuvarande lagen om företagsrekonstruktion ska föras över till den nya lagen och gälla redan från ansökan om företagsrekonstruktion. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Flertalet av remissinstanserna tillstyrker förslaget eller invänder inte mot det. Skälen för regeringens förslag Reglerna om hinder mot hävning ska föras över till den nya lagen För att en företagsrekonstruktion ska ha någon möjlighet att lyckas är det ofta nödvändigt att gäldenärens motparter fortsätter att prestera enligt ingångna avtal. Skulle t.ex. hyresavtal och leverantörsavtal sägas upp kan det självklart försvåra rekonstruktionen avsevärt. Såväl insolvensdirek- tivet som den nuvarande lagen om företagsrekonstruktion innehåller därför regler som begränsar motpartens möjlighet att säga upp ett avtal under en rekonstruktion. Enligt direktivet ska medlemsstaterna föreskriva regler som förhindrar borgenärer som omfattas av verkställighetshindret att hålla inne en prestation eller avsluta, påskynda eller på annat sätt ändra väsentliga kontrakt med återstående skyldigheter till nackdel för gäldenären, med avseende på skulder som uppstod före verkställighetshindret, enbart på den grunden att gäldenären inte betalat i enlighet med avtalet. Med väsentliga kontrakt avses kontrakt som är nödvändiga för verksamhetens fortsatta dagliga drift. Medlemsstaterna är dock oförhindrade att låta även kontrakt som inte är väsentliga omfattas av regleringen (artikel 7.4). Enligt den nuvarande lagen om företagsrekonstruktion är gäldenärens Prop. 2021/22:215 motpart normalt förhindrad att häva ett avtal på grund av dröjsmål eller befarat dröjsmål med betalningen eller annan prestation som inträffat före beslutet om företagsrekonstruktion. Det gäller under förutsättning att gäldenären med rekonstruktörens samtycke inom skälig tid begär att avtalet ska fullföljas (2 kap. 20 §). Regleringen är tvingande. Utgångspunkten enligt både direktivet och den nuvarande lagen är alltså att redan ingångna avtal inte påverkas av ett beslut om företagsrekon- struktion och att motparten inte ska kunna häva ett avtal på grund av dröjsmål före rekonstruktionen. Någon skillnad mellan avtal som är nöd- vändiga för den dagliga driften och andra avtal görs inte i den nuvarande Eftersom medlemsstaterna får låta även icke-väsentliga avtal om- fattas av hävningshindret är regleringen tillåten enligt direktivet. regeringen saknas det anledning att inskränka hindret till att endast gälla för avtal som är nödvändiga för verksamhetens dagliga drift. direktivets bestämmelse utgör en minimireglering är den nuvarande ordningen, som inte bara omfattar dröjsmål med betalning utan även andra typer av prestationer, tillåten. Den bör därför föras över till den nya lagen. Hinder mot hävning ska gälla redan från och med ansökan om Enligt direktivet ska ett hävningsförbud antingen följa direkt av lag eller efter en prövning av en myndighet (artikel 2.1.4). lagen gäller hävningsförbudet utan särskild prövning. Så bör vara fallet även enligt den nya lagen. Som konstateras ovan är det i de allra flesta fall en förutsättning för att en rekonstruktion ska lyckas att gäldenärens avtal löper vidare. hävningsförbudet inte börjar gälla förrän domstolen har fattat beslut om företagsrekonstruktion kan en uppmärksam motpart utnyttja tiden mellan ansökan om företagsrekonstruktion, som är offentlig, och det efterföljande beslutet för att säga upp pågående avtal på grund av konstaterat eller befarat dröjsmål med betalningen. Prövningen av en ansökan ska visser- ligen göras genast, men en bedömning av gäldenärens ekonomiska ställ- ning kan ta . En annan situation där det kan gå mellan ansökan och prövningen är när rätten förelägger gäldenären att komp- lettera sin ansökan. Regeringen anser att det finns ett behov av att skydda gäldenären mot att motparten häver ett avtal redan när gäldenären har ansökt om företagsrekonstruktion. Hävningsförbudet bör därför gälla redan från och med denna tidpunkt, och inte som från beslutet om Det bör framgå uttryckligen att gäldenärens mot- part redan från denna tidpunkt är förhindrad att häva och inte endast indirekt, som utredningen föreslagit. Hinder mot hävning bör gälla även godtroende motparter I den nuvarande lagen om företagsrekonstruktion finns inget skydd för en motpart som inte kände till eller borde ha känt till att det pågick en företagsrekonstruktion och som häver ett avtal med gäldenären. bakgrund av att hävningsförbudet föreslås gälla från och med ansökan om företagsrekonstruktion och motparten inte bör kunna sägas vara i god tro när beslutet om företagsrekonstruktion registrerats i insolvensregistret 2021/22:215 skulle den tidsrymd under vilken motparten skulle kunna åberopa god tro vara mycket kort. I normalfallet handlar detta bara . Regeringen instämmer i utredningens bedömning att eventuella hävningar inte är så skyddsvärda att det finns skäl att införa en sådan bestämmelse. 7.3.2Gäldenären ska kunna bestämma att ett avtal ska fullföljas Regeringens förslag: Gäldenären ska kunna bestämma att ett avtal som ingåtts före beslutet om företagsrekonstruktion ska fullföljas. Rekon- struktörens samtycke ska krävas om avtalet inte omfattas av den löpande förvaltningen av verksamheten. Motparten ska kunna kräva att gäldenären lämnar besked om ett avtal ska fullföljas. Om gäldenären inte lämnar besked inom skälig tid, ska motparten få häva avtalet. Om avtalet gäller fortlöpande eller delbara prestationer, får gälde- nären bestämma att avtalet ska fullföljas endast för en viss del av en återstående prestation. Det gäller dock inte om en sådan begränsning skulle leda till väsentlig olägenhet för motparten eller om motpartens rätt till gäldenärens prestationer gäller mot gäldenärens borgenärer. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna tillstyrker förslagen eller invänder inte mot dem. anser att det bör förtydligas att ett avtal alltid får hävas när det i lag krävs att motparten avbryter affärsförbindelsen, t.ex. enligt lagen (2017:630) om åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism. Rekonstruktör- och konkurs- förvaltarkollegiet i instämmer i utredningens bedömning att det inte behövs några särskilda regler för kreditköp med återtagandeförbehåll och finansiell leasing. anser att det är bra att det konstateras att avbetalningsköp och avtal om finansiell leasing inte kommer att omfattas av regleringen. Enligt bör dock inte heller operationell leasing omfattas. vid menar däremot att det inte finns några skäl att undanta finansiell leasing från möjligheten till begäran om begränsad fullföljd. framhåller vidare att förhållandet mellan rätten till begränsad fullföljd och rätten till förtida uppsägning bör göras tydligare. Skälen för regeringens förslag Gäldenären ska kunna bestämma att ett avtal ska fullföljas Gäldenärens avtal upphör inte att gälla på grund av att en företagsrekon- struktion inleds. Enligt den nuvarande lagen om företagsrekonstruktion får motparten inte häva ett avtal på grund av dröjsmål eller befarat dröjsmål med betalningen eller annan prestation som skett före beslutet om före- tagsrekonstruktion, om gäldenären med rekonstruktörens samtycke begär att avtalet ska fullföljas (2 kap. 20 §). Gäldenären ska på motpartens begäran inom skälig tid ge besked om avtalet ska fullföljas. Om gäldenären inte lämnar något besked inom skälig tid får motparten häva avtalet. Motpartens rätt att få besked från gäldenären om huruvida ett avtal ska fullföljas gäller dock endast när gäldenären var i hävningsgrundande dröjsmål vid beslutet om företagsrekonstruktion. Förelåg inget dröjsmål har motparten inte någon rätt till något besked om avtalet ska fullföljas. Regeringen föreslår i avsnitt 7.3.1 att reglerna om hinder mot hävning i den nuvarande lagen ska föras över till den nya lagen och att de ska gälla redan från ansökan om företagsrekonstruktion. När det gäller rätten för motparten att få besked av gäldenären om ett avtal ska fullföljas saknas det anledning att behandla borgenärer olika beroende på om gäldenären gjort sig skyldig till ett hävningsgrundande dröjsmål före rekonstruktionen. I stället bör gäldenären ges en generell rätt att besluta om ett avtal som ingåtts före beslutet om företagsrekonstruktion ska fullföljas och gälde- närens motparter ha samma rätt till besked om gäldenärens val, oavsett om gäldenären var i dröjsmål före rekonstruktionen eller inte. En sådan ordning stämmer överens med de förslag som tidigare utredningar lämnat. I utredningens förslag uttrycks detta som att gäldenären får begära att ett avtal ska fullföljas. Regeringen anser emellertid att det handlar om att gäldenären får bestämma att ett avtal ska fullföljas. Det ordet uttrycker på ett mer träffande sätt vad som avses. Som Lagrådet påpekar är brytpunkten enligt reglerna om gäldenärens rådighet och om gäldenärens möjlighet att begära fullföljd densamma, där reglerna om rådighet gäller rättshandlingar som ingås efter beslutet om företagsrekonstruktion medan reglerna om fullföljd gäller avtal som ingåtts . Att reglerna om fullföljd enbart gäller sådana avtal som ingåtts före beslutet om företagsrekonstruk- tion bör, såsom Lagrådet föreslår, framgå av lagtexten. Gäldenären bör på motpartens begäran vara skyldig att inom skälig tid ge besked om huruvida och i vilken utsträckning ett avtal ska fullföljas. Om gäldenären inte lämnar något besked inom skälig tid bör motparten ha rätt att häva avtalet. Lagrådet lyfter frågan om en förtida uppsägning av avtalet bör betraktas som ett besked om att avtalet i den delen inte kommer att fullföljas. Det är visserligen riktigt att en förtida uppsägning innebär ett negativt ställningstagande till frågan om fullföljd. innebär uppsägningen att motparten inte har någon skyldighet att fortsätta prestera enligt avtalet och att motparten har rätt till ersättning för den skada som uppsägningen vållar honom eller henne. Någon anledning för motparten att häva avtalet i den del som uppsägningen avser bör därför inte finnas. I konsekvens med de generella reglerna om gäldenärens rådighet som regeringen föreslår bör gäldenären få bestämma att ett avtal ska fullföljas utan rekonstruktörens samtycke när det gäller sådana avtal som ligger inom ramen för den löpande förvaltningen av verksamheten. För övriga avtal bör däremot samtycke från rekonstruktören krävas. Om gäldenären eller dennes motpart är osäker på om avtalet är av sådan karaktär att samtycke krävs får rekonstruktören samtycka till åtgärder även i sådana fall där samtycke inte krävs (se avsnitt 7.1.1). Lagrådet lyfter frågan om det inte bör införas en korrigerande regel som tar sikte på situationen att rekonstruktören lämnar sitt samtycke till ett fullföljande som innebär mer långtgående konsekvenser än vad han eller hon föreställt sig. Enligt Lagrådet skulle det kunna ske i form av en jämk- ningsregel inom ramen för rekonstruktionsförfarandet. Enligt regeringens mening bör det beaktas att den nya lagen ställer höga krav på rekonstruk- törer, något som bör få genomslag vid utformningen av reglerna om gälde- närens avtal. Det får förutsättas att rekonstruktören gör noggranna över- 2021/22:215 väganden innan han eller hon lämnar samtycke till ett fullföljande. Det kan naturligtvis hända att rekonstruktören gör en affärsmässig felbedömning. Att det ska gå ut över motparten framstår dock inte som motiverat. Snarare är det så att motparten bör kunna räkna med att rekonstruktörens besked gäller. Regeringen anser därför att någon jämkningsregel inte bör införas. och påpekar finns det regler i annan lagstiftning som kan begränsa gäldenärens möjlig- heter att få till stånd en fullföljd av ett avtal. Det gäller t.ex. reglerna i lagen om åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism. Dessa regler bör alltjämt ha företräde framför reglerna om företagsrekonstruktion. Gäldenären ska få bestämma att avtal ska fullföljas endast för en viss del Det finns ingen uttrycklig rätt för gäldenären att bestämma att ett löpande avtal ska fullföljas endast till viss del (partiell eller begränsad fullföljd). Utan en möjlighet att få till stånd en begränsad fullföljd är gälde- nären hänvisad till att antingen bestämma att avtalet ska fullföljas i dess helhet eller riskera att motparten häver avtalet. Det kan leda till att gälde- nären avvaktar med att ansöka om företagsrekonstruktion som gäldenären undersöker sina alternativ. En möjlighet för gäldenären att få till stånd begränsad fullföljd skulle kunna bidra till att gäldenären ansöker om rekonstruktion i ett tidigare skede än vad som annars hade varit fallet. Även för motparten finns det fördelar med en sådan reglering eftersom det minskar risken för att gäldenären bestämmer sig för att utan förvarning sluta fullgöra sin del av avtalet. Om gäldenären ges en rätt att begära begränsad fullföljd, får motparten i ett tidigt skede reda på i vilken ut- sträckning gäldenären avser att fullfölja avtalet. Som exempel kan tänkas att gäldenären i samband med rekonstruktionens inledande begär att ett hyresavtal ska fullföljas . För tiden därefter kommer hyres- värden att vara hänvisad till att bevaka sin fordran vid en eventuell skuld- uppgörelse i rekonstruktionsplanen, och därmed riskera att fordran skrivs ned genom uppgörelsen (jfr avsnitt 7.3.4). Detta skiljer sig visserligen inte från vad som hade varit fallet om gäldenären helt enkelt slutat använda lokalen och underlåtit att betala hyra . Om motparten redan inledningsvis känner till att gäldenären inte kommer att fullfölja avtalet kan motparten dock utnyttja den återstående hyres- tiden för att försöka hitta en ny hyresgäst och därigenom undvika att ha en kvarvarande fordran på gäldenären som kan bli nedskriven i rekonstruk- tionsplanen. En möjlighet till begränsad fullföljd innebär därmed en ökad förutsebarhet för motparten och bättre förutsättningar för denne att planera sin verksamhet. Mot denna bakgrund delar regeringen utredningens bedömning att gäldenären bör ha rätt att bestämma att ett avtal ska fullföljas endast till viss del och att den grundläggande förutsättning för detta bör vara att det är fråga om prestationer som är fortlöpande eller delbara. Det innebär att t.ex. avbetalningsköp och avtal om finansiell leasing inte kommer att omfattas av regleringen. Till skillnad från operationell leasing är dessa avtal inga nyttjanderättsavtal utan i realiteten överlåtelseavtal, vilket inne- bär att motpartens prestation varken är fortlöpande eller delbar. Om gälde- nären kunde bestämma att ett sådant avtal skulle fullgöras skulle detta omvandla avtalet till ett nyttjanderättsavtal (se SOU 2001:80 s. 188). Det finns alltså inte, som vid Prop. 2021/22:215 anser, anledning att behandla finansiell leasing annorlunda än avbetalningsköp. Det bör inte heller vara möjligt att begära begränsad fullföljd när motparten har sakrättsligt skydd, dvs. en mot gäldenärens borgenärer skyddad rätt till gäldenärens prestationer. Det bör vidare inte vara möjligt för gäldenären att bestämma att avtalet ska fullföljas endast avseende eller mängd om detta skulle leda till väsentlig olägenhet för motparten. Vid bedömningen av vad som utgör väsentlig olägenhet bör 43 och 44 §§ köplagen (1990:931) om partiella avtalsbrott och hävning vid successiv leverans kunna ge viss ledning. Det bör framhållas att det förhållandet att gäldenären väljer att inte fullfölja avtalet i sin helhet inte innebär att gäldenären därigenom har frigjort sig från avtalet för resterande del. Det innebär endast att motparten får rätt att häva avtalet. Regeringen återkommer i avsnitt 7.3.8 till frågan om gäldenären ska få rätt att säga upp ett avtal . Rekonstruktör- och konkursförvaltarkollegiet i framhåller att möjligheterna att kräva begränsad fullföljd av avtal och rätten att säga upp vissa varaktiga avtal (se avsnitt 7.3.8) kan leda till att företagsledare över- väger att ansöka om rekonstruktion i ett tidigare skede medan företaget fortfarande har erforderlig livskraft. Regeringen delar denna bedömning.