prop · H903178 · 2022-03-21 00:00:00 — Av 2 § LVU följer att vård ska beslutas om det på grund av fysisk eller psykisk misshandel, otillbörligt utnyttjande, brister i omsorgen eller något annat förhållande i hemmet finns en påtaglig risk för att den unges hälsa eller utveckling skadas. Av 3 § första stycket följer att vård också ska beslutas om den unge utsätter sin hälsa eller utveckling för en påtaglig risk att skadas genom missbruk av beroendeframkallande medel, brottslig verksamhet eller något annat socialt nedbrytande beteende. Vidare ska vård, enligt 3 § andra stycket, beslutas om den som dömts till sluten ungdomsvård enligt 32 kap. 5 § vid verkställighetens slut bedöms vara i uppenbart behov av fortsatt vård för att inte löpa sådan risk som avses i 3 § första stycket LVU. Om den unge ges vård med stöd av 2 §, ska socialnämnden minst en gång var sjätte månad överväga om vård enligt lagen fortfarande behövs och hur vården bör inriktas och utformas (13 § första stycket LVU). Om den unge ges vård med stöd av 3 §, ska socialnämnden för verkställighet av vårdbeslutet pröva om vård med stöd av lagen ska upphöra. Denna fråga ska därefter prövas fortlöpande från senaste prövning (13 § andra stycket LVU). När vård med stöd av LVU inte längre behövs ska socialnämnden besluta att vården ska upphöra (21 § LVU). I förarbetena till bestämmelsen anges att nämndens prövning ska avse frågan om huruvida de omständigheter som nödvändiggjort vården fortfarande består. Det är den unges behandlingsbehov som ska vara bestämmande för hur vården ska bestå. Vården ska förklaras avslutad så snart det inte längre finns behov av att utöva de särskilda befogenheter som lagen ger socialnämnden (prop. 1979/80:1 s. 587). Nämnden ska noga förbereda den unges återförening med den eller dem som har vårdnaden om honom eller henne (21 § LVU). Det är en viktig uppgift för socialnämnden att verka för att en återgång till hemmet kan ske och att den blir så smidig som möjligt för den unge. En av förutsättningarna för att barnet ska kunna återförenas med sina föräldrar är att kontakten dem emellan varit god . 2021/22:178 bör därför på olika sätt medverka till att kontakten mellan barn och ska förberedas bör behandlas redan i vårdplanen. Det är socialnämnden som har ansvaret för planeringen. Har den unge varit föremål för vård kan det vara lämpligt att socialnämnden gör upp en plan för hur återföreningen ska genomföras (se prop. 1989/90:28 s. 87–88 och 118). Av 11 kap. 3 § andra stycket SoL följer vidare att en vårdplan som gäller ett barn ska revideras senast när barnet varit placerad och då särskilt avse barnets långsiktiga boende, om det inte möter särskilda hinder. Enligt 36 § första stycket LVU ska den unge få relevant information. Den unge ska ges möjlighet att framföra sina åsikter i frågor som rör honom eller henne. Om den unge inte framför sina åsikter, ska hans eller hennes inställning så långt det är möjligt klarläggas på annat sätt. Den unges åsikter och inställning ska tillmätas betydelse i förhållande till hans eller hennes ålder och mognad. Enligt statistik om socialtjänstinsatser till barn och unga 2020 var 6 667 barn placerade enligt LVU (inklusive omhändertagande) . Av dessa var 3 492 pojkar och 3 185 flickor. Brister i hemmiljön utgör den vanligaste grunden för beslut om vård med stöd av LVU. Majoriteten av de barn som får vård med stöd av LVU placeras i familjehem. var 5 605 barn placerade i familjehem (inklusive nätverkshem och jourhem) med stöd av LVU. 4.3Principen om barnets bästa trädde lagen (2018:1197) om konvention om barnets rättigheter i kraft. Lagen innebär ett förtydligande av att domstolar och rättstillämpare ska beakta de rättigheter som följer av FN:s konvention om barnets rättigheter (). bestämmelser ska läsas i relation till varandra och ses som en helhet. Artikel 2, 3, 6 och 12 i är så kallade grundprinciper. Principerna ska vara vägledande vid tolkningen och tillämpningen av övriga bestämmelser i konventionen, men har också en självständig betydelse. I artikel 3 i fastslås principen om barnets bästa. Av artikel 3 framgår att vid alla åtgärder som rör barn, vare sig de vidtas av offentliga eller privata sociala välfärdsinstitutioner, domstolar, administrativa myndigheter eller lagstiftande organ, ska i första hand beaktas vad som bedöms vara barnets bästa. Konventionsstaterna åtar sig att tillförsäkra barnet sådant skydd och sådan omvårdnad som behövs för dess välfärd, med hänsyn tagen till de rättigheter och skyldigheter som tillkommer dess föräldrar, vårdnadshavare eller andra personer som har juridiskt ansvar för barnet, och ska för detta ändamål vidta alla lämpliga lagstiftningsåtgärder och administrativa åtgärder. Principen om barnets bästa återfinns även i en rad olika bestämmelser i den svenska lagstiftningen. Bland annat framgår det av 1 kap. 2 § SoL att vid åtgärder som rör barn ska barnets bästa särskilt beaktas och vid beslut eller andra åtgärder som rör vård- eller behandlingsinsatser för barn ska 2021/22:178 vad som är bäst för barnet vara avgörande. Motsvarande bestämmelse finns i LVU, där det av 1 § femte stycket framgår att vid beslut enligt lagen ska vad som är bäst för den unge vara avgörande. Bestämmelsen i LVU om barnets bästa infördes i syfte att ytterligare stärka barnperspektivet i LVU (prop. 2002/03:53). Bestämmelsen är en anpassning av LVU till åtaganden enligt artikel 3 i . Formuleringen i artikel 3 är vid och ger utrymme för att andra intressen kan vara avgörande för vilket beslut som fattas. När det gäller LVU har en snävare formulering valts, eftersom åtgärder som vidtas och beslut som fattas med stöd av lagen inte kan ha annat syfte än att förbättra för den unge. Inga andra intressen får ta över vad som är bäst för barnet (prop. 2002/03:53 s. 105). Bestämmelsen i LVU om barnets bästa omfattar alla beslut enligt LVU. Vad som är barnets bästa är inte närmare definierat i LVU eller i annan lagstiftning. I en bedömning och prövning av barnets bästa ingår att ta hänsyn till samtliga grundprinciper och konventionen i sin helhet. Vid en sådan bedömning får barnets upplevelser och åsikter om sin situation särskild betydelse, i förhållande till barnets ålder och mognad (artikel 12). har tagit fram en vägledning om principen om barnets bästa i form av en allmän kommentar (CRC/C/GC/14). Enligt barnrättskommitténs allmänna kommentar består begreppet barnets bästa av tre delar: det är en materiell rättighet, en rättslig tolkningsprincip och ett tillvägagångssätt i beslutsprocesser. Rätten att få barnets bästa bedömt i beslut som gäller barnet är en materiell rättighet. Barnets bästa ska i denna bedömning, när olika intressen vägs mot varandra, väga tungt men inte ensamt vara utslagsgivande. I det enskilda fallet kan således andra samhällsintressen väga tyngre. Principen om barnets bästa ska alltid tillämpas när man fattar ett beslut som rör ett enskilt barn eller grupper av barn. Som materiell rättighet är principen om barnets bästa enligt kommittén direkt tillämplig och kan åberopas i domstol. understryker att begreppet barnets bästa även är en grundläggande rättslig tolkningsprincip. Om en rättsregel är öppen för fler än en tolkning, ska den tolkning som mest verkningsfullt tillgodoser barnets bästa ha företräde. Tolkningsramarna är enligt kommittén de rättigheter som barn har enligt och de fakultativa protokollen till . Principen är också ett tillvägagångssätt i beslutsprocesser. Den aktuella principen innebär att när ett enskilt barn eller en grupp barn kommer att påverkas av ett beslut, måste beslutsprocessen innehålla en utvärdering av eventuella positiva eller negativa konsekvenser för barnet eller barnen. I beslutet ska beslutsfattaren dessutom motivera på vilket sätt hänsyn har tagits till barnets bästa, dvs. vad som beslutsfattaren ansett vara barnets bästa, vilka kriterier detta grundas på och hur barnets intressen vägts mot andra intressen, vare sig dessa handlar om övergripande policyfrågor eller enskilda fall. Myndigheter på olika nivåer som fattar beslut som rör barn måste bedöma och fastställa barnets bästa genom barnanpassade förfaranden (prop. 2017/18:186 sid. 96). Verktyg för att bevaka barnets bästa Det finns flera bestämmelser som i olika situationer syftar till att tillgodose barns behov av trygghet och säkerhet och bevaka barnets bästa, både för pågående vård och vid vårdens upphörande. Enligt 14 § första stycket LVU har socialnämnden ett ansvar för att den unges behov av umgänge med föräldrar och vårdnadshavare som den unge vårdas enligt LVU så långt som möjligt tillgodoses. En nära och god kontakt mellan vårdnadshavarna och föräldrarna och barnet är en viktig förutsättning för att barnet ska kunna utvecklas väl i familjehemmet och kunna återförenas med vårdnadshavarna eller föräldrarna. Om det är nödvändigt med hänsyn till ändamålet med vården, får socialnämnden besluta hur den unges umgänge med vårdnadshavare och föräldrar som har umgängesrätt reglerad genom dom eller beslut av domstol eller avtal, ska utövas (14 § andra stycket 1 LVU). Bestämmelsen ger socialnämnden möjlighet att besluta hur umgänget ska utformas och begränsas. Av förarbetena till bestämmelsen framgår det att föräldrarnas personliga förhållanden kan, exempelvis vid långtgående missbruk eller vid psykisk sjukdom, vara sådana att de över huvud taget inte bör träffa barnet. Ett beslut om umgängesbegränsning enligt 14 § andra stycket 1 LVU kan också innebära att en särskilt utsedd stödperson ska närvara vid umgänget. Bestämmelsen om umgängesbegränsning ska tillämpas restriktivt (prop. 1979/80:1 s. 601 och 602). Enligt 24 § LVU får förvaltningsrätten, efter ansökan av socialnämnden, eller tills vidare förbjuda den som har vårdnaden om en underårig att ta denne från ett enskilt hem om det finns en påtaglig risk för att den unges hälsa eller utveckling skadas om han eller hon skiljs från hemmet (flyttningsförbud). Bestämmelsen syftar till att bevaka barnets bästa. I brådskande situationer har även socialnämnden enligt 27 § LVU möjlighet att besluta om ett tillfälligt flyttningsförbud. Bestämmelserna om flyttningsförbud omfattar både situationer när barnet får vård med stöd av LVU och situationer då barnet får vård med stöd av SoL. har även möjlighet att hos tingsrätten ansöka om överflyttning av vårdnaden. Har ett barn stadigvarande vårdats och fostrats i ett annat enskilt hem än föräldrahemmet och är det uppenbart att det är bäst för barnet att det rådande förhållandet får bestå och att vårdnaden flyttas över till den eller dem som har tagit emot barnet eller någon av dem, ska rätten utse denne eller dessa att såsom särskilt förordnade vårdnadshavare utöva vårdnaden om barnet (6 kap. 8 § ). När barnet har varit placerad i samma familjehem från det att placeringen verkställdes, ska socialnämnden särskilt överväga om det finns skäl att ansöka om överflyttning av vårdnaden enligt 6 kap. 8 § (6 kap. 8 § andra stycket SoL och 13 § tredje stycket LVU). När vård enligt LVU har upphört har även socialnämnden i brådskande situationer möjlighet att besluta om ett omhändertagande enligt 6 § LVU om nya omständigheter tillkommer. Om nya omständigheter tillkommer, har socialnämnden också möjlighet att på nytt ansöka om vård enligt LVU. får också, enligt 11 kap. 4 b § SoL, besluta om uppföljning av ett barns situation efter det att en placering i ett familjehem eller hem för vård eller boende har upphört i vissa situationer. 2021/22:178 4.5 Ett flertal åtgärder har vidtagits för att stärka tryggheten och säkerheten för placerade barn Regeringen har vidtagit flera åtgärder för att stärka tryggheten och säkerheten för placerade barn. gäller att socialnämnden har en skyldighet att, efter det att barnet varit placerad i samma familjehem , överväga frågan om vårdnadsöverflyttning. Särskilda lämplighetskrav har också införts för offentliga biträden i mål och ärenden enligt LVU. Endast den som på grund av sina kunskaper och erfarenheter och även i övrigt är särskilt lämplig för uppdraget får förordnas som offentligt biträde (prop. 2020/21:35). Det har också införts bestämmelser om vad socialnämnden särskilt ska beakta när nämnden, efter det att barnet har varit placerad i samma familjehem , överväger om det finns skäl att ansöka om vårdnadsöverflyttning. Vidare har det införts bestämmelser om att en vårdplan som gäller ett barn ska revideras senast när barnet har varit placerad . Vårdplanen ska , om det inte möter särskilda hinder, särskilt avse barnets långsiktiga boende (bet 2020/21:SoU5). Vidare har regeringen gett i uppdrag att –2022 genomföra kunskapshöjande insatser om nationella adoptioner m.m. inom familjehemsvården (S2020/05272). I uppdraget ingår att stödja kommunerna när de utvecklar sitt arbete med att rekrytera familjehem i syfte att nå ut till fler och en större bredd av familjehem. Frågor om adoption, vårdnadsöverflyttning och familjehemmets inställning till en varaktig relation kan behöva uppmärksammas redan i rekryteringsprocessen. Välfungerande familjehem utgör en stark skyddsfaktor för placerade barn och det är därför viktigt att det finns en god tillgång till familjehem för att möjliggöra en bra matchning mellan barnet och familjehemmet utifrån barnets behov. Uppdraget ska slutredovisas . uppdrog regeringen till Inspektionen för vård och omsorg att –2022 förstärka tillsynen av handläggning av ärenden som rör stöd och skydd till barn och unga (S2020/08835). Den förstärkta tillsynen ska bland annat särskilt uppmärksamma hur barnets bästa beaktas, utreds och redovisas i handläggningen och i beslutsfattandet, däribland barnets rätt att komma till tals. beslutade regeringen om kommittédirektiv för barn och unga i samhällets vård (dir. 2021:84). En särskild utredare ska se över och föreslå åtgärder för hur kvaliteten i vården kan öka när barn och unga placeras i bl.a. familjehem och jourhem med stöd av SoL eller LVU. Syftet med uppdraget är att säkerställa att barn och unga som placeras utanför det egna hemmet alltid ska garanteras trygghet, säkerhet och en i övrigt god vård. Utredaren ska redovisa sitt uppdrag . Regeringen beslutade om att ge en särskild utredare i uppdrag att se över reglerna i om bl.a. vårdnadsöverflyttning (dir. 2021:70). Enligt direktiven ska utredaren bl.a. kartlägga och redovisa vilka omständigheter som särskilt beaktas vid prövningen av frågan om vårdnadsöverflyttning när ett barn har stadigvarande vårdats och fostrats i ett annat enskilt hem än föräldrahemmet. Vidare ska utredaren ta ställning till om förutsättningarna för vårdnadsöverflyttning bör ändras för att tillgodose familjehemsplacerade barns rätt till trygghet Prop. 2021/22:178 och stabilitet och hur övriga intressen – inte minst rätten till privat- och familjeliv – kan tillgodoses. Utredaren ska också ta ställning till hur stödet till vårdnadshavarna och barnet efter en vårdnadsöverflyttning kan förbättras och föreslå de författningsändringar och andra åtgärder som behövs. Uppdraget ska redovisas . 4.6Ytterligare lagändringar behövs för att stärka principen om barnets bästa Inspektionen för vård och omsorg () lämnade en slutredovisning av sitt uppdrag att genomföra analyser av tillsynens resultat inom den sociala barn- och ungdomsvården (S2019/01922). Av rapporten framgår att barn- och ungdomsvård har dragits med svårigheter . konstaterar i sin rapport att inom hela kedjan från hantering av orosanmälningar till uppföljning av insatser och egenkontroll det finns brister när det gäller dokumentation, barns delaktighet och handläggning av ärenden för barn och unga. Av de 819 ärenden som ingick i IVO:s underlag har funnit sammanlagt 1 297 brister i totalt 549 ärenden (). Enligt rapporten innebär bristerna att barn och unga riskerar att inte få sina behov av stöd, skydd och hjälp utredda och tillgodosedda och att det i värsta fall kan bidra till att barn skadas eller t.o.m. avlider. IVO:s huvudsakliga iakttagelser är, enligt rapporten, att kommunerna inte lyckats komma tillrätta med bristerna inom den sociala barn- och ungdomsvården och upprätthålla en god kvalitet. har noterat att det, trots ett omfattande kunskapsstöd, finns handläggare som saknar kunskap för en rättssäker handläggning. Barn och unga i samhällets vård är en särskilt utsatt grupp med varierande behov och förutsättningar. Barn och unga som placeras utanför det egna hemmet måste alltid garanteras trygghet och säkerhet. I detta ligger att barn och unga måste kunna garanteras en trygg och säker miljö när de har umgänge med sina vårdnadshavare eller föräldrar. De måste också kunna garanteras en trygg och säker miljö när vården upphör och de återförenas med vårdnadshavarna. Även om flera åtgärder har vidtagits för att stärka tryggheten och säkerheten för placerade barn, däribland lagstiftningsåtgärder, anser regeringen att fler åtgärder behövs. Principen om barnets bästa behöver stärkas ytterligare i lagstiftningen när vård enligt LVU upphör genom utökade möjligheter att säkerställa barnets rättigheter. behöver ha tillgång till ändamålsenliga verktyg för att kunna uppmärksamma och skydda barn och unga från att fara illa och lagstiftningen behöver vara tydlig i fråga om socialnämndens ansvar både för pågående vård enligt LVU och efter vårdens upphörande. 4.7Frågan om huruvida barnets bästa bör utgöra ett självständigt rekvisit bör avvaktas I slutbetänkandet Barns och ungas rätt vid tvångsvård – Förslag till ny LVU (SOU 2015:71) föreslås att en bestämmelse införs om att barnets 2021/22:178 bästa ska vara avgörande vid prövningen av om vård i familjehem enligt 2 § LVU ska upphöra. Genom att föra in barnets bästa är avsikten att markera att barnets bästa ska prövas som ett självständigt rekvisit. Det föreslås att det vid bedömningen särskilt ska fästas avseende vid barnets inställning, om barnet sedan låg ålder eller vårdats i familjehemmet, barnets umgänge och relation till vårdnadshavarna, och vid om barnet har en nära relation till familjehemsföräldrarna och en god förankring i sin sociala miljö. Förslaget innebär att tvångsvården ska kunna bestå trots att missförhållandena i hemmet har upphört. Betänkandet har remissbehandlats. En remissammanställning finns tillgänglig i (S2015/04694). Med anledning av synpunkter som framkom under remissbehandlingen, gav en utredare i uppdrag att utreda hur principen om barnets bästa kan stärkas i samband med bedömningen av om vård enligt LVU ska upphöra. I uppdraget ingick att beakta den problematik som lyfts i betänkandet om att prövningen av vårdens upphörande enbart relateras till det ursprungliga vårdbehovet och att det leder till orimliga konsekvenser ur ett barnrättsperspektiv. Utredaren ska beakta de remissynpunkter som har lämnats och även de förslag från tidigare utredningar som behandlat frågan om barnets bästa vid tvångsvårdens upphörande (S2020/03820). Utredningen redovisas i den promemoria som behandlas i denna proposition. I promemorian görs bedömningen att barnets bästa inte bör utgöra något självständigt rekvisit vid bedömning av om vård enligt LVU ska upphöra. Som skäl anges bland annat att ett sådant rekvisit kan innebära rättsosäkerhet och strider mot de principer som LVU vilar på, då det inte bör komma ifråga att tvångsvårda ett barn om inte förutsättningarna för tvångsvård längre är uppfyllda. Det anges också att det är tveksamt om ett sådant rekvisit är förenligt med artikel 8 i den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (). Promemorian har remissbehandlats. Remissyttrandena finns tillgängliga i (S2021/02397). beslutade att låta en utredare göra en fördjupad analys av det förslag som lämnas i SOU 2015:71 om att barnets bästa ska utgöra ett självständigt rekvisit vid prövningen av om vård enligt 2 § LVU i familjehem ska upphöra. Enligt uppdragsbeskrivningen ska utredaren analysera konsekvenserna för ärendehanteringen i socialnämnden och förfarandet vid domstol, analysera remisskritiken, överväga och lämna förslag på hur en reglering bör utformas som innehåller barnets bästa som ett självständigt rekvisit vid prövningen av om vård enligt 2 § LVU i familjehem ska upphöra och lämna övriga nödvändiga författningsförslag (dnr 1959-2020/21). Uppdraget redovisades och de förslag som utredaren har presenterat har skickats på remiss. Mot denna bakgrund behandlas därför i den här propositionen inte frågan om huruvida barnets bästa bör utgöra ett självständigt rekvisit när vård enligt LVU upphör. För att vård enligt 2 § LVU ska kunna upphöra ska en varaktig och genomgripande förändring ha skett Regeringens förslag: får inte besluta att vård enligt 2 § lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga ska upphöra förrän de omständigheter som föranleder vården har förändrats på ett varaktigt och genomgripande sätt. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. I promemorians förslag används ordet ”föranledde” i stället för ”föranleder”. Redaktionella ändringar har gjorts i förhållande till promemorians förslag. Remissinstanserna: Den övervägande majoriteten av remissinstanserna tillstyrker eller har inga invändningar mot förslaget. Bland de remissinstanser som uttryckligen har tillstyrkt förslaget finns Förvaltningsrätten i , Myndigheten för familjerätt och föräldraskapsstöd (MFoF), Myndigheten för ungdoms- och civilsamhällesfrågor (MUCF), , , Maskrosbarn, Barnrättsbyrån, Barnens rätt i samhället () och flertalet kommuner. och kommun pekar på att förslaget innebär en ökad tydlighet för som är viktig ur ett rättssäkerhetsperspektiv. kommun anser att förslaget kan minska risken för att barnet återigen utsätts för missförhållanden och att det därigenom minskar risken för återplacering. anser att risken för att vården upphör för tidigt minimeras och att förslaget stärker principen om barnets bästa. anser att förslaget tillförsäkrar att barnets behov av trygghet, säkerhet och stabilitet bättre tillgodoses och att barnets bästa prioriteras. anser att förslaget även borde medföra att det ställs högre krav på vårdplanen och att förslaget skapar bättre förutsättningar för en tydligare vårdplan. anser att det är bra att socialnämnden får ett tydligt incitament att göra en grundlig bedömning, innan nämnden fattar beslut om vårdens upphörande. Det är enligt positivt att rekvisiten för upphörande av vård förtydligas och uttryckligen framgår av lagtexten. Med hänsyn till att ett tvångsomhändertagande är en tillfällig åtgärd, är det enligt angeläget att de som blir föremål för åtgärden ur rättssäkerhetssynpunkt vet vad som krävs för att tvångsomhändertagandet ska kunna upphöra. Kommuner och Regioner (SKR) och avstyrker förslaget. SKR anser att förslaget riskerar att lägga fokus på vårdnadshavarens specifika omsorgsbrister vid tiden för vårdens inledande, i stället för en helhetsbedömning i det enskilda fallet. Bestämmelsen får snarare ett oönskat fokus på vårdnadshavaren än att bedömningen av barnets situation och vårdbehov lyfts fram. SKR menar att den föreslagna regleringen riskerar att försvaga barnets ställning. Rädda barnen anser att förslaget inte bidrar till att barnets bästa vid upphörande av vård enligt LVU stärks. 2021/22:178 Några remissinstanser, däribland Förvaltningsrätterna i och , Kammarrätten i och kommun, ifrågasätter behovet av förslaget eftersom detta redan gäller enligt praxis . Kammarrätten i anser att om lagändringen ska få någon praktisk betydelse krävs att det ytterligare utvecklas vad som avses med en genomgripande förbättring. Enligt kammarrätten behöver det klargöras hur det rekvisitet förhåller sig till förutsättningarna för ett beslut om beredande av vård. Kammarrätten menar också att förslaget kan förstås på så vis att det inte är möjligt att låta vården upphöra när de förändrade förhållandena består i att vårdnadshavarna lämnar ett tillförlitligt samtycke som de omständigheter som föranledde vården inte har förändrats på ett varaktigt och genomgripande sätt.