prop · H903215 · 2022-04-05 00:00:00 — uppkommit före beslutet om företagsrekonstruktion. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen föreslår att uppsägningstiden ska bestämmas eller den tid som med hänsyn till avtalets art och längd får anses skälig. Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna, bl.a. Rekonstruk- tör- och konkursförvaltarkollegiet i och , tillstyrker utredningens förslag eller invänder inte mot det. Skälen för regeringens förslag: Enligt den nuvarande lagen om företagsrekonstruktion är det upp till gäldenärens motpart att välja om han eller hon vill häva ett avtal som gäldenären väljer att inte fullfölja. Gäldenären kan alltså inte själv häva ett avtal . gäldenären inte begär fullföljd innebär alltså inte att gäldenären befriar sig från avtalet, utan endast att motpartens eventuella rätt att häva avtalet Regeringen föreslår i avsnitt 7.3.2 att denna ordning ska gälla Förslaget att gäldenären ska ha rätt att begära begränsad fullföljd innebär inte någon förändring i det avseendet. Enligt regeringens uppfattning finns det däremot anledning att överväga om gäldenären bör ges en rätt att säga upp ett varaktigt avtal . sådan möjlighet skulle kunna vara till fördel för rekonstruktionen, t.ex. när en viss del av verksamheten behöver läggas ned och de avtal som är knutna till den delen av verksamheten blir överflödiga. kunna stå med ett långt och kostsamt hyresavtal som kan utnyttjas eller endast delvis är till nytta för gäldenären. rätt att säga upp avtalet kan gäldenärens skuldbörda minska, vilket kan öka förutsättningarna för att lyckas med rekonstruktionen. övervägde en reglering som i princip skulle leda till att borgenären förlorar sin fordran (se SOU 2001:80 s. 162 f.). skulle innebära att gäldenären kan minska sin skuldbörda. skulle det också kunna leda till en större utdelning vid en framtida skuld- uppgörelse, något som skulle gynna det samlade borgenärskollektivet. skulle emellertid också utgöra ett markant avsteg från gällande rätt och sätta enskilda borgenärer i ett betydligt sämre läge än vad som är fallet i ansåg därför att en sådan reglering inte borde Regeringen delar den bedömningen. Det bör i stället övervägas en uppsägningsrätt som inte innebär att borge- nären förlorar sin fordran. En sådan skulle kunna innebära att gäldenären har rätt att, med rekonstruktörens samtycke, säga upp ett varaktigt avtal till Detta skulle sätta press på gäldenärens motpart att vidta åtgärder för att begränsa den skada som kan uppkomma till följd av att gäldenären väljer att inte fullfölja avtalet. Som reglerna ser ut kan gäldenärens motpart välja mellan att säga upp ett avtal och låta avtalet löpa vidare och bevaka kommande fordringar i en ackordsförhandling. 2021/22:215 innebär att t.ex. en hyresvärd eller en leasegivare kan låta avtalsförhållan- det bestå och fordringarna växa. En uppsägningsrätt bör enligt regeringen utformas på så sätt att den inte hindrar motparten från att göra gällande en skadeståndsfordran för tiden efter det att uppsägningstiden löpt ut. Av allmänna skadeståndsrättsliga principer följer att motparten måste kunna visa vilken skada denne lidit. Dessutom finns en skyldighet för den skade- lidande att begränsa sin skada. Detta ger motparten starka incitament att agera för att minimera skadan, t.ex. genom att hitta en ny hyresgäst. Regeringen föreslår alltså att gäldenären med rekonstruktörens sam- tycke ska få säga upp ett varaktigt avtal. Som Rekonstruktör- och konkurs- förvaltarkollegiet i framhåller kan detta utgöra ett verktyg för gäldenärer att komma till rätta med en alltför stor kostnadsmassa, något som kan öppna upp för möjligheten att ansöka om rekonstruktion för bolag som varit hänvisade till att ansöka om konkurs. I likhet med utredningen anser regeringen att uppsägningstiden bör vara . Till skillnad från förslaget i lagrådsremissen bör det dock inte vara fråga om en utgångspunkt utan en fast uppsägningstid. Detta tjänar klarhetens intresse. Lagrådet föreslår att någon uppsägningstid inte ska krävas, utan att gäldenären ska ha möjlighet att säga upp ett varaktigt avtal . En uppsägningstid innebär emellertid att parterna ges möjlighet att ställa om inför situationen att avtalet inte längre ska gälla. Det finns naturligtvis inget som hindrar att motparten, efter att gäldenären sagt upp avtalet, utnyttjar sin interpellationsrätt och begär besked ifrån gäldenären om han eller hon har för avsikt att begära fullföljd beträffande de tre månaderna under vilka uppsägningstiden löper. Om gäldenären besvarar frågan nekande har motparten rätt att häva avtalet (se avsnitt 7.3.2). Någon rätt för gäldenären att säga upp ett avtal bör inte finnas om gälde- närens motpart har en rätt till gäldenärens prestationer som gäller mot dennes borgenärer, dvs. när motparten har sakrättsligt skydd. Gäldenärens motpart bör ha rätt till ersättning för den skada som den förtida uppsägningen orsakar. Regeringen föreslår att en särskild bestäm- melse om detta ska införas i den nya lagen. I enlighet med vad Lagrådet anför bör motpartens fordran på skadestånd anses ha uppkommit före beslutet om företagsrekonstruktion. Den kommer därmed att kunna om- fattas av en eventuell skulduppgörelse i en rekonstruktionsplan. 7.3.9Bestämmelserna om gäldenärens avtal ska vara tvingande Regeringens förslag: Bestämmelserna i den nya lagen om gäldenärens avtal ska vara tvingande till gäldenärens förmån. Ett avtalsvillkor som ger gäldenärens motpart rätt att häva eller på annat sätt ändra ett avtal enbart på grund av en ansökan eller ett beslut om företagsrekonstruktion eller planförhandling eller gäldenärens ekonomiska svårigheter som legat till grund för ansökan om företags- rekonstruktion (en s.k. ipso facto-klausul) ska vara utan verkan. Utredningens förslag överensstämmer delvis med regeringens. Utred- ningen föreslår att ipso facto-klausuler ska vara utan verkan även i Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna, bl.a. Konkurrens- Prop. 2021/22:215 verket och , tillstyrker förslaget eller invänder inte mot det. Rekonstruktör- och konkursförvaltarkollegiet i anser att vissa avtal om personliga uppdrag eller andra avtal som är av sådan art att det är rimligt att de får upphöra med automatik i och med inledandet av ett obeståndsförfarande bör undantas från förbudet. Kollegiet anser vidare att det i lagen bör erinras om att förbudet inte gäller om avtalets upp- hörande på grund av obeståndsförfarandet följer av lag, såsom enligt kommissionslagen (2009:865) och lagen (1991:351) om handelsagentur. Stiftelsen anser att även klausuler som anger att gälde- nären inte får uppta nya krediter utan borgenärens godkännande, s.k. negativa klausuler, ska vara utan verkan. anser att förbudet mot ipso facto-klausuler inte bör omfatta borgenärer som innehar finansiella instrument, valuta eller vissa fordringar som avses i 8 kap. 10 § andra stycket konkurslagen (1987:672). Skälen för regeringens förslag Reglerna om gäldenärens avtal ska vara tvingande Förbudet i den nuvarande lagen om företagsrekonstruktion mot att häva ett avtal på grund av gäldenärens dröjsmål är tvingande till gäldenärens förmån (2 kap. 20 § fjärde stycket). För att säkerställa att en motpart inte kan kringgå lagstiftningen bör de bestämmelser som tar sikte på gälde- närens avtal även framöver vara tvingande till gäldenärens förmån. Det gäller alltså även de nya bestämmelserna om gäldenärens avtal som regeringen föreslår. Förutom hävningsförbudet och gäldenärens rätt att begära fullföljd (avsnitt 7.3.1 och 7.3.2) är det fråga om motpartens rätt till besked om fullföljd (avsnitt 7.3.2), motpartens skydd för prestationer som gäldenären tar emot under företagsrekonstruktionen (avsnitt 7.3.5) och gäldenärens rätt att säga upp varaktiga avtal (avsnitt 7.3.8). Ipso facto-klausuler ska vara utan verkan Det förekommer att parter avtalar om att en ansökan eller ett beslut om företagsrekonstruktion ska ge ena parten rätt att häva avtalet, en s.k. ipso facto-klausul. Grunden för att häva avtalet är då inte ett redan inträffat dröjsmål, utan själva ansökan eller beslutet om företagsrekonstruktion. Enligt insolvensdirektivet ska medlemsstaterna säkerställa att borge- närer inte tillåts hålla inne, avsluta, påskynda eller på annat sätt ändra pågående avtal enbart på grund av en avtalsklausul som ger parten en sådan rätt till följd av en ansökan eller ett beslut om ett avbrytande av generella verkställighetsåtgärder eller företagsrekonstruktion (artikel 7.5). Ipso facto-klausuler är alltså uttryckligen förbjudna. Enligt den nuvarande lagen om företagsrekonstruktion är gäldenärens motpart förhindrad att häva ett avtal på grund av dröjsmål eller befarat dröjsmål med betalningen eller annan prestation som skett före beslutet om företagsrekonstruktion (2 kap. 20 §). Ipso facto-klausuler omfattas inte av bestämmelsen om man endast ser till dess ordalydelse. Syftet med hävningsförbudet är bl.a. att underlätta företagsrekonstruktionen genom att hindra att en motpart utnyttjar en faktisk monopolsituation till att tilltvinga sig full betalning för en oprioriterad fordran. 2021/22:215 som ger en borgenär rätt att häva ett avtal redan på grund av en ansökan eller ett beslut om företagsrekonstruktion vara tillåtet skulle det i princip innebära ett kringgående av hävningsförbudet. Redan det förhållandet att bestämmelserna om gäldenärens avtal är tvingande innebär att en ipso facto-klausul inte kan göras gällande under rekonstruktionen eftersom gäldenären har rätt att begära att avtalet ska fullföljas. För att det ska bli tydligt vad som gäller bör detta dock framgå uttryckligen av lagen. Dessutom bör det, som påpekar, förtydligas att förbudet mot ipso facto-klausuler inte omfattar borgenärer som innehar finansiella instrument, valuta eller vissa fordringar som avses i konkurslagen (8 kap. 10 § andra stycket). Stiftelsen lyfter frågan om huruvida klausuler om att gäldenären inte får uppta nya krediter utan borgenärens godkännande, s.k. negativa klausuler, ska vara tillåtna. Regeringen kan dock konstatera att det inte är möjligt att inom ramen för detta lagstiftningsärende närmare överväga den saken. Utredningen föreslår ett förbud mot ipso facto-klausuler även i konkurs- lagen. Som utredningen konstaterar finns det ett starkt samband mellan konkurs och företagsrekonstruktion. Reglerna bör därför i största möjliga utsträckning vara neutrala så att de inte skapar incitament för gäldenären eller borgenärerna att välja det ena förfarandet framför det andra endast i syfte att uppnå fördelar i enskilda avtalsförhållanden. är frågan om att införa ett förbud mot ipso facto-klausuler i konkurs, som flera remissinstanser påpekar, komplex och kräver ordentlig genomlysning. En sådan bör ta sin utgångspunkt i att en borgenär inte ska behöva ta en ökad risk under en konkurs. Som framhåller bör det övervägas noga om den som har ett avtal med en gäldenär som har förlorat sin livskraft och gått i konkurs ska vara tvungen att fortsätta att prestera enligt avtalet och stå risken att inte få betalt. Förslaget aktualiserar ett flertal svåra frågor, bl.a. vilken säkerhet som ska ställas för att garantera borgenärernas rätt och hur borgenärens fordran ska hanteras i konkursen. Sammanfattningsvis anser regeringen att frågan behöver övervägas ytter- ligare, något som bör ske i ett annat sammanhang. Det kan därvid finnas anledning att även överväga sådana andra förändringar i konkurslagen som införs i den nya lagen om företagsrekonstruktion. 7.4Motpartens rätt att kvitta en fordran Regeringens förslag: De nuvarande reglerna om motpartens rätt att kvitta en fordran ska föras över till den nya lagen i huvudsak oföränd- rade. Regleringen ska dock utgå ifrån tidpunkten för beslutet om företagsrekonstruktion och inte tidpunkten för ansökan. Motparten ska inte kunna kvitta en skuld för en prestation enligt ett avtal som gäldenären bestämt ska fullföljas mot en fordran som upp- kommit före beslutet om företagsrekonstruktion. Om gäldenären efter beslutet om företagsrekonstruktion överlåter en fordran och en borgenär därigenom förlorar sin rätt till kvittning, ska borgenärens fordran så långt den hade kunnat infrias genom kvittning anses ha uppkommit under rekonstruktionen. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningens förslag utgår ifrån tidpunkten för ansökan om företags- rekonstruktion. Enligt utredningens förslag är gäldenären skyldig att, i en situation där denne överlåter en fordran och en borgenär därigenom förlorar sin rätt till kvittning, ersätta borgenären för detta. Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna instämmer i utredningens förslag eller invänder inte mot det. efterfrågar ett förtydligande om att regleringen i 2 kap. 21 § fjärde stycket i den nuvarande lagen om företagsrekonstruktion – som föreslås ska föras över till den nya lagen – inte ska förhindra kvittning i de fall förpliktelsen uppkom före rekonstruktionen, men infrias först efter att företagsrekon- struktionen har inletts. Stiftelsen efterfrågar en ändring av lagen (1986:468) om avräkning av utländsk skatt så att det inte längre blir möjligt för att kvitta gäldenärens under rekonstruktionen uppkomna skattetillgodohavanden mot gäldenärens skatteskulder som förelåg vid ansökan om företagsrekonstruktion. Även för före- tagsrekonstruktion efterfrågar en sådan ändring. Därutöver anser institutet att statens möjlighet att kvitta väsensskilda fordringar mot varandra bör ses över. Skälen för regeringens förslag De nuvarande reglerna om kvittning bör flyttas över till den nya lagen Enligt den nuvarande lagen om företagsrekonstruktion har gäldenärens motpart rätt att kvitta en fordran som motparten hade mot gäldenären när ansökan om företagsrekonstruktion gjordes, mot en fordran som gälde- nären då hade mot motparten (2 kap. 21 §). Rätten att kvitta gäller även om motpartens fordran inte var förfallen till betalning. Den gäller dock inte om kvittning är utesluten på grund av någon av ford- ringarnas beskaffenhet. Kvittningsrätten gäller inte heller om fordran mot gäldenären har förvärvats genom överlåtelse från tredje man senare än före ansökan om företagsrekonstruktion, eller för en borgenär som satt sig i skuld till gäldenären under sådana omständigheter att det är att jämställa med betalning med annat än sedvanliga betalningsmedel. I lagrådsremissen föreslogs att de nuvarande reglerna om kvittning skulle flyttas över till den nya lagen utan någon förändring i sak. Lagrådet anser emellertid att reglerna om kvittning bör justeras i olika avseenden. Enligt Lagrådet bör en utgångspunkt vara att rekonstruktionen inte ska vidga en borgenärs rätt att kvitta annat än om förfarandet leder fram till en skulduppgörelse. Rätten att kvitta med en oförfallen fordran bör därmed, enligt Lagrådets mening, aktualiseras först om en rekonstruktionsplan som innehåller en skulduppgörelse fastställs. Regeringen har förståelse för synpunkten. kan det noteras att det är möjligt att genomgå en företagsrekonstruktion utan att något ackord fastställs av rätten – t.ex. om gäldenären och borgenärerna träffar en överenskommelse om underhandsackord – eller att rekonstruktionen misslyckas och att något ackord inte fastställs av den anledningen. Att det inte kommer att vara obligatoriskt med en skulduppgörelse i en rekonstruktionsplan innebär alltså inte någon principiell nyhet i förhållande till kvittningsreglerna. Enligt regeringens mening finns därför inte några tungt vägande skäl att göra den justering som Lagrådet föreslår. 2021/22:215 När det gäller begränsningarna för borgenärens kvittningsrätt – t.ex. genom de särskilda krav som ställs för att denne ska få kvitta med en fordran mot gäldenären som förvärvats genom överlåtelse från tredje man –anser Lagrådet på motsvarande sätt att de inte ska gälla i det fall rekonstruktionsförfarandet inte leder till någon skulduppgörelse. Enligt regeringens mening skulle förslaget som Lagrådet för fram bli svårt att tillämpa. Det är först när det fastställts en rekonstruktionsplan eller rekon- struktionen annars avslutats som det med säkerhet går att säga att för- farandet inte lett till någon skulduppgörelse. I det förra fallet är det endast fråga om innan rekonstruktionen avslutas och i det senare gäller ändå inte några begränsningar i rätten att kvitta. Förslaget bör enligt regeringens mening därför inte genomföras. I ett par avseenden bör det göras ändringar med anledning av Lagrådets synpunkter på kvittningsreglerna. Det gäller följden av att gäldenären efter beslutet om företagsrekonstruktion överlåter en fordran så att en borgenär förlorar sin rätt till kvittning. Som Lagrådet anför bör regeln justeras så att borgenärens fordran i den utsträckning den hade kunnat infrias genom kvittning anses ha uppkommit under rekonstruktionen. Som Lagrådet föreslår bör dessutom reglerna om kvittning placeras i 5 kap, tillsammans med reglerna om återvinning. Eftersom den relevanta tidpunkten för vilka fordringar som ska ingå i en rekonstruktionsplan ändras från ansökan om företagsrekonstruktion till beslutet om företagsrekonstruktion bör även kvittningsreglerna förhålla sig till denna tidpunkt (se avsnitt 8.4.3). lyfter frågan om rätten till kvittning enligt den nuvarande lagen om företagsrekonstruktion när en borgensförbindelse infrias efter att rekonstruktion inletts. Föreningen framhåller att kvittning normalt får ske även när infriandet sker reservationsvis för en potentiell regressfordran och efterfrågar ett förtydligande om att regleringen inte ska förhindra kvittning i dessa fall. Regeringen konstaterar att den ifråga- varande regleringen förs över från den nuvarande lagen endast med språkliga ändringar. Någon förändring i sak är alltså inte avsedd varför kvittning bör vara tillåten även fortsättningsvis. Regeringen anser att det inte finns något behov av att förtydliga detta. och Stiftelsen anser att lagen om avräkning av utländsk skatt bör ses över så att det inte är möjligt att kvitta en skuld som uppkommit före rekonstruktionen mot fordringar som uppkommer därefter. Därutöver anser institutet att statens möjlighet att kvitta väsensskilda fordringar mot varandra bör ses över. Det saknas dock möjlighet att inom ramen för det här lagstiftningsarbetet över- väga den saken. Rätten till kvittning när gäldenären har begärt fullföljd Regeringen föreslår att gäldenären ska ha rätt att begära fullföljd av ett avtal (se avsnitt 7.4.2). Motparten ska i så fall få fullt betalt för kommande prestationer, medan fordringar för tidigare prestationer, dvs. sådana som skett före ansökan om företagsrekonstruktion, ska kunna omfattas av en eventuell skulduppgörelse i en rekonstruktionsplan. Enligt nuvarande regler torde dock en fordran på betalning för en naturaprestation som ska fullgöras under rekonstruktionen kunna kvittas mot en fordran som uppkommit före ansökan om rekonstruktion, om skyldigheten att prestera Prop. 2021/22:215 följer av ett avtal som träffats före ansökan om rekonstruktion. medför att motparten torde kunna kvitta en oprioriterad fordran som uppkommit före ansökan om rekonstruktion mot en fordran på gäldenärs leverans av en vara under rekonstruktionen, om avtalet om leverans ingicks före ansökan om rekonstruktion. En sådan kvittningsrätt innebär alltså att motparten får full betalning för en fordran som annars skulle ha kunnat omfattas av en skulduppgörelse. Som utredningen anför frångår detta principen om borgenärernas lika rätt. Enligt regeringens uppfattning bör därför kvittning inte vara tillåten i ett sådant fall. Undantag från reglerna för gäldenärens avtal Regeringens förslag: De nuvarande undantagen från regleringen av gäldenärens avtal för anställningsavtal och för borgenärer som har finansiella instrument, valuta eller s.k. kreditfordringar enligt konkurs- lagen som säkerhet ska föras över till den nya lagen. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen föreslår att s.k. nettning i den nya lagen uttryckligen ska undantas från hävningsförbudet. Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna tillstyrker förslaget eller invänder inte mot det. Skälen för regeringens förslag Anställningsavtal bör vara undantagna Enligt den nuvarande lagen om företagsrekonstruktion omfattas inte anställningsavtal av regleringen om gäldenärens avtal (2 kap. 20 § sjätte I förarbetena till den lagen framhölls att en inskränkt hävningsrätt vid anställningsavtal skulle få begränsad genomslagskraft eftersom en arbetstagare alltid kan säga upp avtalet med relativt kort uppsägningstid och att det inte heller utgör hinder mot att arbetstagarens fackliga orga- nisation beslutar om en indrivningsblockad mot företaget, vilket regel- mässigt leder till att all produktionsverksamhet i företaget upphör. betonades att det torde vara omöjligt att få till stånd en lyckad rekonstruk- tion om företaget inte upprätthåller en god relation till arbetstagarna. speciella regler och förhållanden som gäller för anställningsavtal ansågs motivera att dessa avtal skulle undantas från hävningsförbudet. (Se prop. 1996/96:5 s. Företagets anställda är normalt en av gäldenärsföretagets viktigaste Om de anställda håller inne sin prestation genom att lägga ned arbetet eller frånträda anställningsavtalet kommer det direkt påverka verksamhetens fortsatta drift och därigenom förutsättningarna för en lyckad rekonstruktion. Som utredningen anför talar detta för att anställ- ningsavtal i och för sig skulle kunna ses som väsentliga kontrakt med Detta skulle i så fall innebära att en skyldighet för medlemsstaterna att låta hävningsförbudet omfatta sådana avtal. insolvensdirektivet ska medlemsstaterna emellertid säkerställa att arbets- tagares individuella och kollektiva rättigheter enligt arbetsrätt på unions- nivå och på nationell nivå inte påverkas av rekonstruktionsramverket (artikel 13). I svensk rätt kan en arbetstagare normalt frånträda anställningsavtalet utan att iaktta gällande uppsägningstid om arbets- givaren inte betalar lön under en inte obetydlig tid, eftersom arbetsgivaren då i väsentlig mån åsidosatt sina åligganden mot arbetstagaren (se 4 § tredje stycket lagen [1982:80] om anställningsskydd). Om anställnings- avtal skulle omfattas av hävningsförbudet skulle arbetstagaren fråntas sin rätt att frånträda anställningsavtalet, något som skulle påverka arbetstagarnas rättigheter negativt. Någon sådan reglering bör inte komma i fråga, oavsett om direktivet skulle tillåta den. Undantaget för anställ- ningsavtal i den nuvarande lagen bör därför föras över till den nya lagen. Finansiella instrument m.m. bör vara undantagna Insolvensdirektivet kräver inte att medlemsstaterna inför ett generellt förbud mot att häva avtal vid dröjsmål. Bestämmelserna är obligatoriska enbart avseende väsentliga kontrakt med återstående skyldigheter (artikel 7.4). Dessutom framgår av direktivet att bestämmelserna i mentets och rådets direktiv /47/EG av om ställande av finansiell säkerhet (säkerhetsdirektivet) och och rådets direktiv /26/EG av om slutgiltig avveckling i system för överföring av betalningar och värdepapper (finalitydirektivet) har företräde (artikel 31 i insolvensdirektivet). Detta motiveras bl.a. med att finansmarknadernas stabilitet i hög grad är beroende av avtal om finansiell säkerhet. Värdet på de finansiella instrumenten som ställts som säkerhet kan också fluktuera mycket och det är därför viktigt att kunna realisera deras värde snabbt innan det går ner (skäl 94). Enligt den nuvarande lagen om företagsrekonstruktion gäller hävnings- förbudet inte för borgenärer som har finansiella instrument, valuta eller sådana fordringar som avses i 8 kap. 10 § andra stycket konkurslagen (1987:672) som säkerhet. De fordringar i konkurslagen som avses är s.k. kreditfordringar. Det handlar i huvudsak om lånekrediter som beviljats av ett kreditinstitut eller motsvarande. Undantaget för borgenärer som har finansiella instrument eller valuta som säkerhet infördes för att genomföra säkerhetsdirektivet.