prop · H90385 · 2022-01-18 00:00:00 — Inte heller varudirektivet har några bestämmelser om vad som gäller när konsumenten avbeställer varan. I avsnitt 6.5 föreslås att näringsidkaren inte ska ha rätt att hålla fast vid köpet och kräva betalning, om konsumenten avbeställer varan innan den har avlämnats. Näringsidkaren har i stället rätt till ersättning på visst angivet sätt. Förslaget motsvarar det som gäller i nuvarande 37 § konsumentköplagen. I avsnitt 8.4 bedömer regeringen att den nya lagens regler om avbeställning bör gälla även för varor med digitala delar. Enligt regeringens uppfattning finns det anledning att även vid avtal om tillhandahållande av digitalt innehåll reglera motsvarande följder vid konsumentens avbeställning. Det klargör rättsläget mellan parterna och ger konsumenten ett skydd mot näringsidkare som vill driva igenom tillhandahållandet i en sådan situation. Om konsumenten avbeställer det digitala innehållet innan det har tillhandahållits, bör näringsidkaren därför inte ha rätt att hålla fast vid avtalet och kräva betalning. Näringsidkaren bör i stället ha rätt till skadestånd. Det som anges bör i den nya lagen komma till uttryck genom att en hänvisning görs till reglerna om detta för varor. Regeringens förslag: För konsumentens dröjsmål ska den nya konsu- mentköplagens regler för varor gälla även vid avtal om tillhandahållande av digitalt innehåll. Utredningens förslag överensstämmer i sak med regeringens. Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna tillstyrker förslaget eller invänder inte mot det. Skälen för regeringens förslag I digitaldirektivet finns inte några bestämmelser om konsumentens dröjs- mål med att betala för det digitala innehållet. reglerar konsumentens dröjsmål. Vid köp av en vara föreslår regeringen i avsnitt 6.6 att den nuvarande 38 § konsumentköplagen ska föras över till den nya lagen. Innebörden av den bestämmelsen är att konsumenten är i dröjsmål, om varan inte betalas i rätt tid och detta inte beror på närings- idkaren eller något förhållande på dennes sida. Vad som utgör konsumentens dröjsmål bör enligt regeringens mening rimligen vara detsamma oavsett om konsumenten köper en vara eller tillhandahålls ett digitalt innehåll. Motsvarande regler bör därför gälla vid avtal om tillhandahållande av digitalt innehåll. Regeringen anser, till skillnad från utredningen, att vad som utgör dröjsmål vid ett tillhanda- hållande av digitalt innehåll lämpligen bör regleras särskilt i lagen. Konsumenten ska med förslaget anses vara i dröjsmål om han eller hon inte i rätt tid betalar för ett digitalt innehåll och detta inte beror på näringsidkaren eller något förhållande på dennes sida. innefattar inte den situationen att konsumenten enbart tillhandahåller sina personuppgifter i utbyte mot det digitala innehållet. Det innebär att det är parternas avtal som kommer att avgöra om konsumenten är i dröjsmål med att tillhandahålla personuppgifterna. Konsumentens återtagande av samtycke till personuppgiftsbehandling Dataskyddsregleringen utgår från att varje behandling av personuppgifter måste vila på en rättslig grund (artikel 6.1 i den allmänna dataskydds- En sådan grund är att den registrerade har lämnat sitt samtycke till att hans eller hennes personuppgifter behandlas för ett eller flera specifika ändamål. Den registrerade ska enligt artikel 7.3 i förord- ningen ha rätt att när som helst återkalla sitt samtycke. inte påverka lagligheten av behandling som grundat sig på samtycket, innan detta återkallades. I skäl 39 i digitaldirektivet anges i enlighet med detta att konsumentens rätt att återkalla sitt samtycke till behandling av personuppgifter bör vara fullt ut tillämplig i samband med de avtal som omfattas av direktivet. en konsument ingått ett avtal om att få ett digitalt innehåll i utbyte mot att tillhandahålla sina personuppgifter kan fråga emellertid uppkomma om vad som händer med avtalet om konsumenten senare återkallar sitt samtycke till personuppgiftsbehandling. I skäl 40 i digitaldirektivet anges att följderna för avtalet av att konsumenten återkallar sitt samtycke bör förbli en fråga för nationell rätt. Varken digitaldirektivet eller den all- männa dataskyddsförordningen reglerar de kontraktsrättsliga konsekven- serna av ett återtaget samtycke. Dataskyddsrätten och kontraktsrätten grundas på parallella men separata En konsuments accept av ett avtal och villkoret däri att tillhandahålla personuppgifter är inte detsamma som en konsuments samtycke till behandling av dessa uppgifter. Med detta synsätt skulle ett återtaget samtycke till personuppgiftsbehandling inte nödvändigtvis få några kontraktsrättsliga konsekvenser. I praktiken är det emellertid svårt 2021/22:85 att helt skilja de två åt. Enligt regeringen framstår det som rimligt att konsumentens återkallelse av sitt samtycke skulle kunna likställas med en civilrättslig uppsägning av avtalet om tillhandahållande av digitalt inne- håll, förutsatt att konsumentens motprestation enbart består av person- uppgifter. En ordning som däremot innebär att konsumenten vid återkallande av sitt samtycke inte längre lever upp till avtalet, utan således gör sig skyldig till ett kontraktsbrott, är svår att förena med artikel 7.3 i EU:s dataskyddsförordning. Ett ytterligare sätt att se på saken är att konsumentens återkallelse av samtycket utgör en ny grund för avtalet som kan ge näringsidkaren en rätt att säga upp avtalet. En sådan uppsägnings- rätt för näringsidkaren skulle således inte baseras på avtalsbrott från konsumentens sida utan på en mer generell rätt att kunna säga upp avtalet med anledning av att en ny grund inträder för avtalet. En sådan uppsägningsrätt för näringsidkaren skulle ha en hel del likheter med en parts rätt att i ett kommissionsavtal kunna säga upp avtalet om det finns en viktig grund, jfr 35 § första stycket 2 kommissionslagen (2009:865). Följden av att se konsumentens återkallelse av samtycket som en uppsäg- ning av avtalet – oavsett om det anses vara konsumenten eller näringsidkaren som säger upp avtalet – skulle, som utredningen anför, bli att näringsidkaren inte är skyldig att fortsätta leverera det digitala innehållet. Däremot skulle återtagandet av samtycket inte påverka det tillhandahållande som skett . Swedma anser att det är viktigt att detta synsätt tydliggörs i förarbetena, om det inte ska regleras i lagen. Regeringen kan konstatera att det finns många typer av digitalt innehåll och avtal om tillhandahållande av sådant innehåll där tillhandahållet sker i utbyte mot personuppgifter. Konsekvenserna av ett återtaget samtycke kan skilja sig åt beroende på dessa omständigheter men även en rad andra, såsom när återtagandet sker. Att i lag föreskriva att ett återtagande av konsumentens samtycke inte utgör ett kontraktsbrott kan möjligen skapa ökad tydlighet i det avseendet men skulle inte ge svar på vilket utrymme näringsidkaren trots detta ändå ska ha att avsluta avtalet. Enligt regeringen är detta en fråga som bäst lämpar sig för en utveckling i rättstillämpningen, med beaktande av lag- stiftningen och praxis på både det konsumentköprättsliga och det dataskydds- rättsrättliga området. En sådan ordning bidrar till nödvändig flexibilitet. En närliggande fråga är hur man ska se på konsumentens samtycke till personuppgiftsbehandlingen om han eller hon häver avtalet. Den frågan behandlas i avsnitt 7.12.1. Påföljder vid konsumentens dröjsmål I digitaldirektivet finns det inte några bestämmelser om vilka påföljder som står näringsidkaren till buds vid konsumentens dröjsmål. Inte heller i varudirektivet finns sådana regler. Vid köp av varor föreslår regeringen i avsnitt 6.6 att bestämmelserna i 39–41 §§ konsumentköplagen om påföljder vid konsumentens dröjsmål ska föras över till den nya lagen. De påföljder som står till näringsidkarens förfogande är en rätt att hålla inne varan och att välja mellan att kräva att konsumenten betalar och att häva köpet. Om näringsidkaren häver köpet, får denne dessutom kräva skade- stånd av konsumenten. Det är lämpligt att motsvarande påföljder för näringsidkaren vid Prop. 2021/22:85 konsumentens dröjsmål finns vid tillhandahållande av digitalt innehåll. Som utredningen anför innehåller påföljdsbestämmelserna avseende varor vissa delar som är specifika för varor, och en ren hänvisning till dessa regler riskerar att bli svår att förstå. Enligt regeringen bör påföljderna för digitalt innehåll därför i viss utsträckning regleras särskilt i den nya lagen. Det bör emellertid när det gäller det närmare materiella innehållet av hävning och skadestånd finnas utrymme att hänvisa till bestämmelserna som gäller för köp av varor. Vad dessa bestämmelser innebär redogörs för i avsnitt 6.6. De påföljder som kommer att stå till näringsidkarens förfogande vid konsumentens dröjsmål vid avtal om tillhandahållande av digitalt innehåll kommer därför att vara en rätt att hålla inne det digitala innehållet och att välja mellan att kräva att konsumenten betalar och att häva avtalet. Om näringsidkaren häver köpet, får denne dessutom kräva skadestånd. I avsnitt 6.16 föreslås att nuvarande bestämmelser om skadelidande parts skyldighet att begränsa sin skada vid köp av en vara ska föras över till den nya lagen. Enligt dessa ska den skadelidande ska vidta skäliga åtgärder för att begränsa sin skada och om så inte sker, får den skade- lidande själv bära en motsvarande del av förlusten. Enligt regeringens uppfattning bör motsvarande reglering gälla även vid avtal om tillhanda- hållande av digitalt innehåll. En hänvisning till reglerna för varor i detta avseende bör därför tas in i den nya lagen. Vidare bör samma regler om verkan av hävning (se avsnitt 7.12) gälla när ett avtal hävs på grund av konsumentens dröjsmål som vid hävning på annan grund. Även det bör därför uttryckligen anges i lagen. 7.7Krav och fel på det digitala innehållet 7.7.1Hög grad av enhetlighet med varor Regeringens förslag: Bestämmelserna för varor i den nya lagen som rör subjektiva och objektiva krav på avtalsenlighet och vad som utgör fel ska gälla även vid tillhandahållande av digitalt innehåll. För digitalt innehåll som tillhandahålls kontinuerligt ska närings- idkarens uppdateringsskyldighet gälla . Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen föreslår inte att bestämmelserna om näringsidkarens skyldig- het att upplysa om en vara eller dess användning eller om fel på en vara på grund av brister från säkerhetssynpunkt ska gälla för digitalt innehåll. Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna tillstyrker förslaget eller invänder inte mot det. menar att det krävs god kunskap om hur transaktioner i den digitala miljön faktiskt går till, funge- rar och utvecklas för att kunna avgöra utformningen av felreglerna för digitalt innehåll. Några remissinstansers synpunkter på förslaget om upp- datering av varor med digitala delar gäller även utredningens förslag om uppdatering av digitalt innehåll, se avsnitt 8.5. Skälen för regeringens förslag Kraven på digitalt innehåll är strukturerade på samma sätt som kraven på varor Digitaldirektivet reglerar de krav som konsumenten kan ställa på det digitala innehållet för att det ska anses avtalsenligt (felfritt). På samma sätt reglerar varudirektivet kraven på en vara. Enligt varudirektivet ska näringsidkaren tillhandahålla varor som uppfyller de krav på varan som anges i direktivet (artikel 5), och näringsidkaren ska svara för all bristande avtalsenlighet (artikel 10.1). Varudirektivet är alltså uppbyggt så att avvikelse från direktivets krav på varan utgör ett fel som näringsidkaren svarar för. De krav som varudirektivet reglerar är dels subjektiva (avtalade) krav, dels objektiva krav på varan (se avsnitt 6.7.1 och 6.7.2). Dessutom uppställs i varudirektivet krav på installationen av en vara (se artikel 8 och avsnitt 6.8.2). När det gäller digitaldirektivet är motsvarande bestämmelser struktu- rerade på samma sätt som i varudirektivet. De båda direktiven erbjuder således i dessa avseenden en hög grad av enhetlighet. Enligt digital- direktivet ska näringsidkaren enligt artikel 6 tillhandahålla konsumenten digitalt innehåll som uppfyller de krav som ställs på innehållet. I annat fall är det fråga om bristande avtalsenlighet (fel). Artikel 7 innehåller bestäm- melser om subjektiva (avtalade) krav på digitalt innehålls avtalsenlighet medan artikel 8 avser de objektiva kraven. Artikel 9 handlar om felaktig integration av digitalt innehåll (se avsnitt 7.7.2). Subjektiva krav på ett digitalt innehåll I artikel 7 i digitaldirektivet regleras de subjektiva (avtalade) kraven på det digitala innehållet. Ett digitalt innehåll ska a) stämma överens med vad som följer av avtalet i fråga om beskrivning, kvantitet och kvalitet samt besitta funktionalitet, kompatibilitet, driftskompatibilitet och andra egen- skaper, b), uppvisa lämplighet för det särskilda ändamål för vilket konsu- menten behöver det digitala innehållet och som konsumenten informerade näringsidkaren om senast för avtalets ingående och som näringsidkaren har godtagit, c) levereras tillsammans med alla tillbehör, instruktioner, bl.a. om installation, och allt kundstöd som föreskrivs i avtalet och d) uppdateras i enlighet med avtalet. Regeringen konstaterar att artikel 7 i digitaldirektivet i sak är i huvudsak likalydande med artikel 6 i varudirektivet, dock att det i artikel 7 c i digital- direktivet även nämns kundstöd som ett subjektivt krav för avtalsenlighet. Det förekommer inte sällan att ett avtal om tillhandahållande av digitalt innehåll innehåller klausuler om tillgång till kundstöd. Vad parterna har avtalat om ska då givetvis uppfyllas. Artikel 7 i digitaldirektivet ska förstås som att de subjektiva krav som anges i artikeln inte är uttömmande (se ordet särskilt i inledningen av artikeln). Redan genom att kundstöd regle- ras i avtalet följer att det är ett subjektivt krav för avtalsenlighet. Det bör tilläggas att det i 2 kap. 2 § första stycket 13 distansavtalslagen, som genomför konsumenträttighetsdirektivet, anges att näringsidkaren innan avtalet ingås ska lämna information om den assistans och service som gäller efter försäljningen och av skäl 42 i digitaldirektivet framgår att denna information utgör en integrerad del av avtalet, dvs. ett subjektivt krav. Enligt regeringen är det mot den bakgrunden inte nödvändigt att i lagtext lägga till ordet kundstöd, vilket får till konsekvens att enhetliga regler om Prop. 2021/22:85 subjektiva krav som rör varor, digitalt innehåll och digitala tjänster kan Regeringen föreslår mot denna bakgrund att digitaldirektivets artikel genomförs i den nya lagen genom en hänvisning till lagens bestämmelser om subjektiva krav på en vara. Objektiva krav på ett digitalt innehåll De objektiva kraven på det digitala innehållet regleras i artikel 8 i digital- Motsvarande krav återfinns i varudirektivet (se artikel 7.1 och Regeringen föreslår i avsnitt 6.7.2 att det i den nya lagen ska regleras vilka objektiva krav som ställs på varan. De objektiva krav som uppställs i digitaldirektivet är följande. första ska det digitala innehållet enligt artikel 8.1 a lämpa sig för de ändamål för vilket innehåll av samma typ normalt skulle användas. andra ska det digitala innehållet enligt artikel 8.1 b vara av den kvantitet och kvalitet och besitta de egenskaper, inbegripet den funktionalitet, kompatibilitet, tillgänglighet, kontinuitet och säkerhet, som är normalt för digitalt innehåll av samma typ och som konsumenten rimligen kan förvänta sig (vilket motsvarar det i vedertagna uttryckssättet med fog kan förutsätta) med tanke på det digitala innehållets karaktär, med beaktande av offentliga uttalanden som gjorts av eller på uppdrag av näringsidkaren eller någon i tidigare led i transaktionskedjan, i synnerhet i reklam eller på märkningen. För det tredje ska det digitala innehållet enligt artikel 8.1 c i tillämpliga fall tillhandahållas tillsammans med de tillbehör och instruktioner som konsumenten rimligen kan förvänta sig att För det fjärde ska det digitala innehållet enligt artikel 8.1 d överens- stämma med den eventuella försöks- eller förhandsversion av det digitala innehållet som näringsidkaren har gjort tillgänglig före avtalets ingående. Det som skiljer direktiven åt är att digitaldirektivet talar om försöks- eller förhandsversioner i stället för de prover eller modeller som varu- Detta utgör dock inte en skillnad i sak utan grundas på varans och det digitala innehållets skilda karaktär. anser regeringen att det är möjligt att genomföra artikel 8.1 genom hän- visning till de bestämmelser som genomför varudirektivet, dvs. serna om objektiva krav på varan respektive om fel vid avvikelser i förhållande Näringsidkarens skyldighet att lämna upplysningar bör gälla även för Regeringen föreslår i avsnitt 6.7.2 att 16 § tredje stycket 2 i den nuvarande konsumentköplagen, som rör näringsidkarens skyldighet att lämna upplys- ningar om en vara, i sak ska föras över till den nya lagen. som föreslås innebär att näringsidkaren före köpet ska upplysa konsumen- ten om förhållanden i fråga om varans egenskaper eller användning som näringsidkaren känner till eller bör känna till och som konsumenten med fog kan räkna med att bli upplyst om, under förutsättning att informationen kan antas inverka på köpet. Vikten av enhetliga regler talar för att göra denna bestämmelse tillämp- lig även för digitalt innehåll. Som utredningen konstaterar finns i 2021/22:85 digitaldirektivet inte det skäl som i varudirektivet (skäl 20) uttryckligen ger medlemsstaterna frihet att reglera en informationsskyldighet för näringsidkaren. Utredningen föreslår av den anledningen inte någon motsvarande skyldighet för digitalt innehåll. Enligt regeringen är en upp- lysningsplikt för näringsidkaren värdefull ur ett konsumentskydds- perspektiv. Den bidrar till att konsumenten ges förutsättningar att göra ett välgrundat val och skapar förutsättningar för parterna att ingå avtal som motsvarar bådas förväntningar, vilket i sin tur kan bidra till att tvister undviks. Detta får anses gälla i minst lika hög grad på det digitala området. Som följer av skäl 59 i digitaldirektivet har näringsidkaren ett kunskaps- och informationsövertag gentemot konsumenten med hänsyn till det digitala innehållets särskilda natur och stora komplexitet och närings- idkarens bättre tillgång till know-how, teknisk information och högtekno- logiskt stöd. Näringsidkaren har av dessa skäl också bättre möjligheter att bedöma huruvida de tekniska kraven för det digitala innehållet är kompatibla med konsumentens digitala miljö. Avtal om tillhandahållande av digitalt innehåll ingås i princip uteslutande på distans. Konsumenträttighetsdirektivet är då tillämpligt på sådana avtal. Av distansavtalslagen, som genomfört det direktivet, framgår att innan ett avtal ingås ska näringsidkaren ge konsumenten information om bl.a. varans huvud- sakliga egenskaper samt funktioner hos digitalt innehåll, inbegripet tekniska skyddsåtgärder, och, i den utsträckning näringsidkaren känner till eller rimligen kan förväntas känna till det, vilken maskin- och programvara som krävs för att använda det digitala innehållet (se 2 kap. 2 § första stycket 2 och 18). Bestämmelserna syftar till att ge konsumenten information om det digitala innehållets funktion för att kunna bilda sig en uppfattning om dess använd- ningsområde. Konsumenten ska enligt förarbetena få information om huru- vida det följer några särskilda begränsningar i möjligheten att använda det digitala innehållet och näringsidkaren ska informera t.ex. om huruvida det krävs särskild programvara eller maskin för att ett spel ska kunna användas (prop. 2013/14:15 s. 82). Av skäl 42 i digitaldirektivet framgår att denna förhandsinformation ska utgöra krav på det digitala innehållet och vara en integrerad del av avtalet. I praktiken utgör en bestämmelse som ålägger näringsidkaren en upplysningsskyldighet endast ett komplement till de krav på det digitala innehållet som i övrigt ställs upp i den nya lagen om bl.a. säkerhet, funktionalitet, kompatibilitet och driftskompatibilitet och som grundas på vad en konsument med fog kan förutsätta om det digitala innehållet och dess användning. Mot denna bakgrund bedömer regeringen att det finns förutsättningar att för digitalt innehåll i den nya lagen hänvisa till reglerna för varor även i denna del. Särskilt om näringsidkarens uppdateringsskyldighet Digitaldirektivet behandlar även näringsidkarens skyldigheter vad gäller uppdateringar av det digitala innehåll som tillhandahållits konsumenten (se skäl 47). Dessa uppdateringar utgör ett objektivt krav på avtalsenlighet, och bristande uppdatering utgör därmed ett köprättsligt fel. En skyldighet att göra uppdateringar kan även följa av parternas avtal och därmed också vara ett subjektivt krav (se artikel 7 d, vars genomförande redovisas ovan, och skäl 44). Enligt artikel 8.2 i digitaldirektivet ska näringsidkaren säkerställa att Prop. 2021/22:85 konsumenten informeras om och tillhandahålls uppdateringar, inbegripet säkerhetsuppdateringar som är nödvändiga för att upprätthålla avtalsenlig- heten hos det digitala innehållet. Om konsumenten underlåter att inom skälig tid installera uppdateringar som näringsidkaren har tillhandahållit, är näringsidkaren enligt artikel 8.3 i digitaldirektivet inte ansvarig för bristande avtalsenlighet som följer en- bart av bristen på den relevanta uppdateringen. Det krävs dock två saker för att näringsidkaren ska undgå ansvar. För det första krävs att närings- idkaren har informerat konsumenten om att uppdateringen finns att tillgå och om konsekvenserna av konsumentens underlåtenhet att installera den. För det andra krävs att konsumentens underlåtenhet att installera uppdate- ringen eller felaktiga installation inte berodde på bristfälliga installations- anvisningar som näringsidkaren tillhandahållit. De nu redovisade artikelbestämmelserna är med ett undantag identiska med de i artikel 7.3 och 7.4 i varudirektivet om uppdatering av digitala delar i en vara. Regeringen föreslår i avsnitt 8.5 att bestämmelser mot- svarande de som finns i varudirektivet tas in i den nya lagen. Det framstår som lämpligt att artikel 8.2 och 8.3 i digitaldirektivet genomförs genom att det för digitalt innehåll i den nya lagen tas in en hänvisning till bestämmel- serna om uppdatering av en vara med digitala delar. Näringsidkarens uppdateringsskyldighet gäller under vissa i artikel 8.2 närmare angivna tider. Vid enstaka tillhandahållande av digitalt innehåll gäller skyldigheten som konsumenten med fog kan förutsätta, med tanke på det digitala innehållets typ och ändamål och med beaktande av omständigheterna och avtalets natur. Vid kontinuerligt tillhandahållande av det digitala innehållet gäller skyldigheten under vilken innehållet ska tillhandahållas enligt avtalet. Det senare skiljer sig något från vad som gäller för en vara med digitala delar. Enligt varudirektivets reglering gäller uppdateringsskyldigheten vid kontinuerligt tillhandahållande alltid , oavsett om avtalsperioden för tillhandahållandet skulle vara kortare. Det behöver därför införas en särregel om att det enbart är avtalsperioden som utgör den tid under vilken näringsidkaren måste tillhandahålla uppdateringar av digitalt innehåll som tillhandahålls kontinuerligt . Avtal om avvikelse från objektiva krav I artikel 8.5 i digitaldirektivet finns en bestämmelse som möjliggör avvikelser från de objektiva kraven i vissa fall, liksom från kraven vad gäller uppdateringar. Det räcker inte med att på vanligt sätt avtala om en sådan avvikelse, utan det krävs att konsumenten särskilt informerats om att en särskild egenskap i det digitala innehållet avviker från ett objektivt krav, och att konsumenten uttryckligen och separat godtar den avvikelsen. Både informationen och godkännandet ska lämnas vid avtalets ingående. Motsvararande möjlighet finns i artikel 7.5 i varudirektivet. 6.7.2föreslår regeringen att en bestämmelse motsvarande den artikeln ska tas in i den nya lagen på varuområdet.