prop · H903186 · 2022-03-22 00:00:00 — Den som inte får röja en uppgift av nu aktuellt slag kommer inte heller att kunna höras som vittne om uppgiften utan att den myndighet, i vars verksamhet uppgiften har inhämtats, har gett sitt tillstånd (jfr 36 kap. 5 § ). Det behövs inga ytterligare lagändringar för att åstad- komma detta. Ett system med anonyma vittnen bör inte Regeringens bedömning: Ett system med anonyma vittnen bör inte Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: En klar majoritet av remissinstanserna, bl.a. hovrätt, , , , Kammarrätten i , tingsrätt, och , delar eller har inget att invända mot bedömningen. Som skäl för sitt ställningstagande har flera av dessa angett att ett system med anonyma vittnen skulle medföra svårigheter att upprätthålla grundläggande rättssäkerhetskrav. remissinstanser, bl.a. , påpekar att det är inte är osannolikt att införandet av ett system med anonyma vittnen kan leda till motsatt effekt när det gäller att få fler att vilja vittna. fakultetsnämnden vid påpekar att anonyma vittnesmål generellt kan förväntas ha ett lågt bevisvärde. (), och anser att ett system med anonyma vittnen bör införas även om det bara skulle tillämpas i exceptionella fall. inför sitt ställningstagande och anser att frågan bör analyseras på nytt. bedömer att det går att utforma ett system med anonyma vittnen utan att rättssäkerheten för den misstänkte eller tilltalade försämras men att frågan om hur det närmare ska ske måste utredas påpekar att ett system med anonyma vittnen åtminstone delvis skulle kunna bryta tystnadskulturen i och kring kriminella nätverk och därtill utgöra ett resurseffektivt och mindre ingripande alternativ till identitetsbyte. Skälen för regeringens bedömning Förutsättningarna för ett system med anonyma vittnen Med anonyma vittnen avses vittnen vars identitet inte är känd för den misstänkte eller tilltalade. I är det inte möjligt för ett vittne att lämna uppgifter anonymt under rättegången. En särskild reglering som anonyma vittnesmål finns dock för tjänstemän inom , Säkerhetspolisen och Försvarsmakten som har en kvalificerad skyddsidentitet. Frågan om ett system med anonyma vittnen ska införas har behandlats i tidigare utredningar men något författningsförslag har inte lagts fram, se t.ex. betänkandena Våld och Brottsoffer (SOU 1990:92) och Brottsoffer – Vad har gjorts? (SOU 1998:40) samt promemorian Brottsoffren i blickpunkten – åtgärder för att stärka brottsoffrens ställning (Ds 1993:29). När åtgärder nu övervägs som syftar till att öka lagföringen för framför allt allvarliga brott som begås inom ramen för kriminella nät - verk finns det skäl att på nytt se över frågan. Frågan om det bör införas en ordning med anonyma vittnen berör principer som inte bara är grundläggande för den svenska rättsordningen utan fundamentala i en rättsstat. Det är grundläggande för den svenska straffprocessen att den som anklagas för ett brott ska ha rätt till fullständig insyn i de förhållanden som kan läggas till grund för en dom eller ett beslut mot honom eller henne. Kunskapen om ett vittnes identitet är en förutsättning för att den tilltalade ska kunna ifrågasätta vittnets trovärdighet och tillförlitligheten i de uppgifter som lämnas. Om vittnet t.ex. är bekant med eller har kännedom om den tilltalade kan det finnas bakomliggande skäl till att vittnet gör vissa påståenden. Den tilltalades kunskap om ett vittnes identitet och möjligheten att, utifrån den kunskapen, kunna ställa kritiska frågor och åberopa motbevisning är alltså en grundläggande förutsättning för att domstolen fullt ut ska kunna bedöma bevisvärdet av de uppgifter vittnet lämnar. har i ett antal avgöranden prövat om förfaranden med anonyma vittnen är förenligt med rätten till en rättvis rättegång enligt artikel 6 i . Domstolen har konstaterat att förenlig- heten måste bedömas utifrån flera olika faktorer. En grundförutsättning är att det måste finnas starka skäl för att hålla vittnets identitet dold. Det måste i varje enskilt fall göras en prövning av om det finns en objektiv grund som styrker fara för vittnets säkerhet och bevisning som stödjer det. Kravet på starka skäl innebär också, som regel, att vittnet inte kan vara någon som den tilltalade är bekant med eftersom anonymiteten då inte fyller någon funktion (se t.ex. avgöranden i målet m.fl. mot och i målet Boshoski mot Nordmakedonien). Att ett anonymt vittne utgör den enda eller den huvudsakliga bevisningen utesluter numera inte att förfarandet är förenligt med artikel 6.Om ett anonymt vittnesmål utgör den enda eller den huvudsakliga bevisningen måste domstolen dock med största möjliga omsorg försäkra sig om att det finns ett starkt processuellt eller annat skydd för den tilltalade som medför att förfarandet ändå kan anses rättvist. Ju större betydelse vittnesmålet tillmäts, desto fler eller starkare kompensatoriska åtgärder behövs (se t.ex. avgöranden i målet Al-Khawaja och Tahery mot och den 10april 2012 i målet , och mot ). Det är emellertid oklart vad som närmare krävs för att kompensera den tilltalades rättsförlust i olika situationer. Det är också svårt att avgöra vad detta krav innebär för den svenska processordningen. Flera av de skyddsåtgärder som pekar på, t.ex. att förhören hålls av en undersökningsdomare som sedan hörs som vittne eller att företrädare 2021/22:186 för rättsväsendet förhörs om vittnets karaktär, har inte någon motsvarighet i eller i övriga nordiska länder. Att införa en möjlighet att vittna anonymt skulle alltså utgöra en principiellt sett omvälvande förändring av den svenska processordningen. Det skulle inskränka den grundläggande principen om att den tilltalade ska ha full insyn i de omständigheter som läggs till grund för en fällande dom. Det skulle potentiellt också kunna komma i konflikt med rätten till en Med hänsyn till detta är en given utgångspunkt för en reglering som tillåter anonyma vittnen att den endast skulle bli aktuell vid särskilt allvarliga brott. Vidare skulle krävas att anonymiteten fyller en reell funktion på så sätt att anonymiteten skyddar vittnet i det enskilda fallet. Detta innebär att det som utgångspunkt är uteslutet att låta en person som på något sätt är bekant med den tilltalade att vittna anonymt. Detsamma gäller om den tilltalade på grund av andra omständigheter vet vem vittnet är eller med ledning av de uppgifter som vittnet lämnar förstår vem vittnet är. Det skulle alltså som huvudregel inte vara aktuellt att låta personer som ingår i de kriminella nätverken vittna anonymt eftersom dessa personer regelmässigt har kännedom om varandra. I regel skulle det bli aktuellt med anonyma vittnesmål när det är fråga om s.k. tillfällighetsvittnen. mål skulle alltså huvudsakligen kunna lämnas av personer som helt saknar anknytning till brottet och vars identitet inte heller kommer att avslöjas genom de uppgifter han eller hon har att lämna om sina iakttagelser. Med hänsyn till hur ingripande ett beslut om vittnesanonymitet är för den misstänkte eller tilltalade och för att garantera att rätten till en rättvis rättegång inte kränks behöver ett sådant beslut fattas av domstol och vara Som utredningen redovisar motsvarar det också vad som gäller i de flesta länder som har ordningar med anonyma vittnen. innebär att ett beslut om vittnesanonymitet som har fattats i ett tidigt skede av förundersökningen skulle kunna komma att ändras senare i processen. Möjligheten att redan i ett tidigt skede av förundersökningen lämna en garanti till vittnen om anonymitet framstår därmed som i princip utesluten. Som utredningen och vid universitet påpekar kan det på goda grunder antas att oavsett hur ett system med anonyma vittnen utformas så kommer domstolen att tillmäta uppgifter från ett anonymt vittne ett begränsat bevisvärde. processuella skyddsåtgärder införs för att säkerställa den tilltalades rätt till en rättvis rättegång skulle det inte fullt ut kompensera en process där han eller hon vet vem vittnet är. Även vittnen vars uppgifter ger stöd för den misstänktes eller den tilltalades uppgifter kan vara ovilliga att delta i rättsprocessen, t.ex. för att dessa personer känner rädsla. Detta kan särskilt antas gälla vid brott som begåtts inom ramen för kriminella nätverk där flera personer är misstänkta för delaktighet i brottet. För att säkerställa så korrekta utredningar och domar som möjligt och med beaktande av principen om parternas likställdhet (eng. equality of arms) kan det på goda grunder hävdas att även den tilltalade bör ha möjlighet att åberopa anonyma vittnen om ett sådant Den ordningen finns bl.a. i . framhåller väcker en sådan utformning av ett system med anonyma vittnen både praktiska och principiella frågeställningar. En sådan fråga är mot vilka anonymiteten ska gälla. Om anonymiteten t.ex. ska gälla mot polisen skulle domstolens möjligheter att göra en riskanalys inför sin bedömning av behovet av anonymitet bli klart begränsade. Ett system med anonyma vittnen är inte motiverat Mot bakgrund av vad som redovisats är det en given utgångspunkt att en reglering om anonyma vittnen bör införas endast om starka skäl talar för det. Det måste med någon form av säkerhet kunna påvisas att regleringen är nödvändig för att skydda särskilt utsatta vittnen från hot och våld och bidra till att de i större utsträckning vågar lämna uppgifter som leder till att utredningen av allvarliga brott förbättras och att fler skyldiga lagförs för sådana brott. De internationella erfarenheterna av system med anonyma vittnen är av intresse vid den bedömningen. Som utredningen konstaterar framstår det generellt sett som att regleringar om anonyma vittnen i andra länder tillämpas endast i särskilda undantagsfall. När det gäller regleringarna i de nordiska länderna tillämpas dessa extremt sällan. Företrädare för det norska rättsväsendet har till utredningen inte kunnat nämna ett enda konkret fall trots att bestämmelserna infördes . I finns ett exempel på att ett anonymt vittnesmål tillåtits sedan regleringen infördes , då i ett ärende som gällde terroristbrott utfört i en annan stat. Detsamma gäller där företrädarna har hänvisat till ett fall om grovt vapenbrott sedan regleringen infördes . Företrädare för de nordiska länderna har som skäl för att möjligheten till anonyma vittnesmål tillämpas så sällan pekat på ett antal faktorer. Till att börja med blir anonyma vittnesmål i regel endast aktuellt när det är fråga om tillfällighetsvittnen och sådana vittnen är förhållandevis ovanliga vid grov brottslighet. Dessutom finns det i dessa fall sällan en tillräckligt tydlig risk för vittnets säkerhet. Även om domstolen skulle besluta att hålla ett vittnes identitet dold kan några garantier aldrig ges för att vittnets identitet inte röjs, vilket också tycks bidra till den begränsade tillämpningen. Om ett system med anonyma vittnen skulle införas i finns det skäl att anta att det skulle utformas och fungera på ett liknande sätt som i de övriga nordiska länderna. En reglering som tillåter anonyma vittnen skulle i så fall bli aktuell endast vid de allra allvarligaste brotten. Att låta personer som ingår i de kriminella nätverken att vittna anonymt skulle dessutom i princip aldrig kunna komma i fråga eftersom dessa personer regelmässigt har kännedom om varandra. Det kan därtill antas att effektiviteten i en reglering med anonyma vittnen förutsätter att vittnen får besked om huruvida de kan vara anonyma redan under förundersökningen, och då helst i ett tidigt skede av brottsutredningen. Som nämns ovan framstår det som i princip uteslutet att polis och åklagare i ett tidigt skede av förundersökningen ska kunna lämna en garanti till vittnen om anonymitet. Detta kan i allmänhet förväntas begränsa viljan hos vittnen att medverka i utredningar om allvarliga brott trots en möjlighet till anonymitet. Sammanfattningsvis anser regeringen att det alltså finns goda grunder för utredningens slutsats att ett system med anonyma vittnen endast skulle vara tillämpligt i exceptionella fall. Den slutsatsen ifrågasätts inte heller av någon av de remissinstanser som yttrat sig i frågan. , och anser däremot att ett system med anonyma vittnen bör införas, även om det bara skulle tillämpas i exceptionella fall. Detta mot bakgrund av den utveckling som skett avseende gängkriminalitet och organiserad Som påpekas inledningsvis krävs emellertid starka skäl för att motivera införandet av ett system med anonyma vittnen. Framför allt på grund av att det innebär en förhållandevis stor inskränkning av den för straffprocessen grundläggande principen om rätten till insyn och en stor risk för att den misstänkes eller tilltalades rättssäkerhet försämras. Det kan självklart vara mycket påfrestande för en person att vittna i ett brottmål, särskilt när det gäller allvarliga brott som har koppling till Dessa nätverk har ofta ett stort skrämselkapital. som har uppgifter om ett brott kan därför känna ett stort obehag och välja att vara tyst av rädsla för att utsättas för repressalier. Det finns emellertid, vilket utredningen och vid universitet konstaterar, inte någon specifik forskningsstudie som visar att en möjlighet att vittna anonymt skulle öka benägenheten att vittna. Som både utredningen och några remissinstanser påpekar, bl.a. , är det tvärtom inte osannolikt att införandet av ett system med anonyma vittnen kan leda till motsatt effekt. förekomsten av en reglering skulle potentiellt kunna skapa en förväntan hos vittnen som känner obehag inför vittnessituationen att få vittna Eftersom detta endast skulle vara aktuellt i exceptionella fall finns det således en risk att benägenheten att vittna på ett generellt plan skulle minska om anonyma vittnen infördes. Detta skulle i sin tur medföra att det blir svårare att utreda och lagföra brott, vilket är raka motsatsen till Som framhåller skulle det också kunna skada tilltron till rättsväsendet. Att det endast i särskilda undantagssituationer skulle vara aktuellt att tillåta ett vittne att lämna sina uppgifter anonymt talar också mot uppfattning att ett system med anonyma vittnen delvis skulle kunna lösa de problem med tystnadskulturer som finns i framför allt Att ett sådant system i någon märkbar utsträckning skulle leda till en ökad lagföring för grova brott kan också ifrågasättas, då vittnesuppgifter som lämnats anonymt i regel torde ha ett lågt bevisvärde. Till detta kommer att regeringen, till skillnad från Ekobrotts- myndigheten, bedömer att det kan antas bli svårt att utforma ett system med anonyma vittnen som inte försämrar en misstänkt eller tilltalads Detta med hänsyn till praxis och svårigheten att bedöma vad den innebär i en svensk kontext. vara nödvändigt att hitta möjliga kompensatoriska skydd i processrätten. En sådan möjlig åtgärd som återfinns i bl.a. är att försvararen, men inte den tilltalade, har kännedom om vittnets identitet. utredningen och bl.a. påpekar skulle en sådan ordning emellertid skapa svåra lojalitetskonflikter för försvararen och dessutom kunna utgöra en säkerhetsrisk för honom eller henne. ordning framstår därför inte som lämplig. Det är vidare sannolikt att principen om parternas likställdhet i straffprocessen urholkas om ett system med anonyma vittnen endast skulle avse de vittnen som åberopats av åklagaren. Det finns, som nämnts, en hel del betänkligheter kring att låta en misstänkt eller tilltalad åberopa Prop. 2021/22:186 anonyma vittnen. Slutligen ska det framhållas att regeringen, till skillnad från , bedömer att ett anonymt vittnesmål inte borde vara ett alternativ till ett identitetsbyte. En möjlighet att vittna anonymt skulle inte utgöra någon garanti för att vittnets identitet inte uppdagas i efterhand. En förutsättning för ett beslut om att ett vittne ska vara anonymt bör vara att det finns en konstaterad hotbild mot vittnet. Det är alltså inte uteslutet att vittnet ändå skulle bli aktuellt för ett identitetsbyte efter en eventuell rättegång. Med hänsyn till vad som har sagts delar regeringen utredningens och en klar majoritet av remissinstansernas bedömning att det inte finns tillräckligt starka skäl för att införa ett system med anonyma vittnen. Med beaktande av den gedigna genomlysning av frågan som utredningen gjort finns det inte heller skäl att, som önskar, utreda frågan ytterligare. Det bedöms däremot finnas skäl att ytterligare se över möjligheten att skapa en tryggare och mer förutsebar situation för vittnen som deltar i en rättsprocess. Utredningen konstaterar, liksom och Brottsoffer- myndigheten, att vittnen har behov av att i ett tidigt skede och redan under förundersökningen få närmare information om hur rättsprocessen fungerar och vilka möjligheter till stöd som finns. Regeringen avser att återkomma till frågan i förordning. 10En förtydligad roll för domstolen i brottmålsprocessen Regeringens förslag: Det ska införas en uttrycklig reglering om rättens ansvar för materiell processledning under förberedelsen i brottmål. Rättens möjlighet att på eget initiativ förelägga åklagaren att komplettera eller genomföra förundersökning ska tas bort. Ett sådant föreläggande från rätten ska i stället förutsätta att en part har framställt ett yrkande om det. En part som vill att en förundersökning genomförs eller kompletteras ska begära det hos rätten . Rättens möjlighet att självmant hämta in bevisning i mål om brott som hör under allmänt åtal ska tas bort. Det ska förtydligas att rätten även fortsättningsvis ska kunna besluta om rättspsykiatrisk undersökning eller om yttranden över sådana undersökningar från eller hämta in annan utredning i frågor om påföljd och utvisning. Utredningens förslag (SOU 2019:38) om rättens ansvar för materiell processledning överensstämmer med regeringens. Utredningens förslag om komplettering av förundersökningen överensstämmer i allt väsentligt med regeringens förslag. Utredningen föreslår inte något krav på att en part som i hovrätten vill att en förundersökning genomförs eller kompletteras ska begära det hos rätten . förslag om inhämtande av bevisning överensstämmer i sak med regeringens förslag. Utredningen föreslår en delvis annan språklig utformning av bestämmelsen. Remissinstanserna: En klar majoritet av remissinstanserna är i huvudsak positiva till förslaget om rättens ansvar för materiell processledning, däribland JO, JK, , , , , vid , och . Åklagar- myndigheten anför att det medför stora processekonomiska vinster om en misstänkt tidigt i processen förtydligar hur han eller hon ställer sig till gärningsbeskrivningens olika moment. konstaterar att rätten har få processuella verktyg för att kunna uppfylla syftet med bestämmelsen. Även har liknande synpunkter. Enligt bör den materiella processledningen även omfatta att se till att parterna anger vad som ska styrkas med varje bevis. När det gäller förslaget om att ta bort rättens möjlighet att förelägga om komplettering av förundersökningen och inhämta bevisning är majoriteten av de remissinstanser som yttrar sig positiva. Hovrätten för , , , , och . Flera remissinstanser påpekar att förslaget ligger i linje med hur det fungerar i praktiken, exempelvis Hovrätten för , , , Åklagar- myndigheten, och . Några remissinstanser avstyrker förslaget och anför att tilltalade utan försvarare kan drabbas negativt, däribland Hovrätten över och som anser att nuvarande reglering behövs för att säkerställa principen om parternas likställdhet. Civil Rights Defenders pekar bl.a. på att domarens ansvar för att saken blir tillräckligt utredd har fungerat som en skyddsmekanism för den tilltalade, särskilt i de fall den tilltalade är särskilt sårbar eller om den tilltalade inte har en försvarare. Även har liknande synpunkter och anför att frågan borde ha analyserats närmare med fokus på de mindre brottmålen. Brottsofferjouren anser att brottsoffer påverkas negativt av förslaget eftersom målsäganden blir mer beroende av den enskilda åklagarens insats och fler fall riskerar att ogillas. Skälen för regeringens förslag Rättens ansvar för materiell processledning under förberedelsen bör regleras i lag Vid huvudförhandlingen har rätten ett lagfäst ansvar för materiell processledning (46 kap. 4 § andra stycket och 51 kap. 17 § första stycket ). Rätten ska se till att målet blir utrett efter vad dess beskaffenhet kräver och att inget onödigt dras in i målet. Genom frågor och påpekanden ska rätten försöka avhjälpa otydligheter och ofullständigheter i de uttalanden som görs. Någon uttrycklig reglering finns dock inte för ansvaret under förberedelsen. Bestämmelsen om materiell processledning vid huvud- förhandlingen anses emellertid analogt tillämplig under förberedelsen, se propositionen om ett reformerat tingsrättsförfarande (prop. 1986/87:89 s. 234). En bestämmelse om rättens allmänna ansvar för förberedelsen infördes genom ett tillägg i 45 kap. 10 § tredje stycket rättegångs- balken, se propositionen Åtgärder för att hantera stora brottmål och inställda förhandlingar (prop. 2013/14:170 s. 19 f.). Där anges att rätten allt efter målets beskaffenhet ska verka för att målet förbereds så, att huvudförhandlingen kan genomföras på ett ändamålsenligt sätt. I samband med att den bestämmelsen infördes lyftes även frågan om att lagfästa ansvaret för materiell processledning under förberedelsen. Regeringen uttalade dock att den frågan borde övervägas gemensamt med vissa andra förslag rörande domarrollen. De förslag som avsågs var att ta bort rättens möjlighet att självmant begära komplettering av förundersökningen och hämta in bevisning. Då dessa förslag ansågs kräva ytterligare underlag tog regeringen inte ställning i frågan (prop. 2013/14:170 s. 21). De senaste årens utveckling med allt fler stora och komplicerade brottmål har medfört ökade krav på rätten att vidta aktiva förberedande åtgärder före huvudförhandlingen. Yrkanden, inställningar och grunder kan behöva redas ut för att rätten och parterna ska ha klart för sig vilka frågor som ska prövas i målet. Rätten kan också behöva ställa frågor till parterna om den åberopade bevisningen för att undvika att bevisning tas upp som inte behövs för målets prövning och för att minska risken för sena kompletteringar av förundersökningen. Behovet av förberedande åtgärder är särskilt påtagligt i omfattande eller komplicerade mål, men kan fylla en viktig funktion även i andra mål. Ett mål som inte är tillräckligt förberett när huvudförhandlingen inleds riskerar att ta än vad som är nödvändigt. I vissa fall kan oklarheter leda till att huvudförhandlingen måste ställas in. Utdragna och inställda förhandlingar drabbar inblandade parter, vittnen och ombud negativt, ökar statens utgifter för rättsliga biträden och tar stora resurser i anspråk både för åklagarväsendet och domstolarna. Med hänsyn till den betydelse som förberedande åtgärder numera har i brottmål delar regeringen utredningens bedömning att det bör införas en uttrycklig reglering om rättens ansvar för materiell processledning under förberedelsen. På så sätt blir det tydligt för parterna vad de kan förvänta sig av rätten under målets förberedelse. Rätten får också ett tydligt mandat att reda ut målet inför huvudförhandlingen. En aktiv materiell process- ledning är , inte minst i stora brottmål, en så viktig förutsättning för möjligheten att planera och genomföra en koncentrerad huvudförhandling att ansvaret för detta bör följa av lag. Till skillnad från och anser regeringen att nuvarande processuella verktyg är tillräckliga och ger rätten goda möjligheter att bedriva ett effektivt förberedelsearbete. Bland dessa verktyg kan nämnas möjligheterna att hålla förberedande sammanträde och att förelägga den tilltalade att skriftligen redovisa sin inställning till åtalet. Sammanfattningsvis instämmer regeringen alltså, i likhet med majoriteten av remissinstanserna, i utredningens bedömning att rättens ansvar för materiell processledning under förberedelsen bör regleras uttryckligen i lag.