prop · H903166 · 2022-03-22 00:00:00 — Regeringens förslag: Utstationering ska inte föreligga när en förare under en resa till eller från det land där transportföretaget är etablerat lastar gods eller tar upp passagerare vid högst ett tillfälle och lossar gods eller släpper av passagerare vid högst ett tillfälle som föraren därutöver enbart utför bilaterala transporter. Om det är fråga om en godstransport, föreligger utstationering inte heller när föraren under återresan till etableringslandet lastar gods vid högst två tillfällen och lossar gods vid högst två tillfällen, om enbart bilaterala transporter utfördes under resan från etableringslandet. På- och avstigning av passagerare eller lastning och lossning av gods måste i dessa fall ske i olika länder. gäller undantaget endast om fordonet är utrustat med en smart färdskrivare version 2. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Arbetsdomstolen konstaterar att direktivets reglering om både godstransporter och passagerartransporter genomförs i samma bestämmelse, vilket möjligen gör den något svårläst. framhåller att regleringen är komplicerad och framstår som mycket svår för den enskilde att tillgodogöra sig, särskilt i fråga om vilka förare som inte ska anses utstationerade trots att de i och för sig utför en transport i . Skälen för regeringens förslag Undantag också för icke-bilaterala internationella transporter som utförs i samband med bilaterala transporter En förare som utför en bilateral transport ska alltså inte anses vara utstationerad. Direktivet anger därutöver att en förare i vissa fall inte ska anses vara utstationerad även om han eller hon utför vissa ytterligare aktiviteter i form av lastning eller lossning av gods eller genom att ta upp eller släppa av passagerare, dvs. utför icke-bilaterala internationella trans- porter. Detta avser situationer när sådana transporter sker längs vägen till eller från etableringslandet i samband med att en bilateral transport utförs. Direktivet innehåller i denna del detaljerade bestämmelser om sådana transportupplägg som ska vara undantagna från utstationeringsreglerna. Bestämmelserna innebär att en förare som genomför en resa som påbörjas och avslutas i etableringslandet och som innefattar en eller flera bilaterala transporter både på väg från och tillbaka till etableringslandet inte ska anses utstationerad även om han eller hon, jämte den bilaterala transporten, utför högst en icke-bilateral internationell transport i vardera riktningen. Denna ytterligare transport får endast bestå av en lastning och en lossning av gods alternativt av en påstigning och en avstigning av passagerare. Ett exempel på ett sådant upplägg kan vara att en förare som utför en godstransport för ett italienskt transportföretag mellan och även lastar gods i och lossar det i , när transporten mellan och är den enda icke-bilaterala transporten som föraren utför under resan som påbörjas i och avslutas i . Motsvarande gäller för på- och avstigning av passagerare om det är fråga 2021/22:166 om en persontransport. Däremot omfattas inte en situation när föraren därutöver lastar gods alternativt tar upp passagerare i för att sedan lossa godset eller släppa av passagerarna i , eftersom lastning och lossning, respektive påstigning och avstigning, i ett sådant fall har skett vid fler tillfällen än vad direktivet medger för att föraren inte ska anses som utstationerad. När det gäller godstransporter, men inte persontransporter, är undantaget något vidare i sin utformning. Har en bilateral transport från etablerings- landet utförts utan att någon icke-bilateral transport ägt rum, gäller undantaget även när föraren utför två icke-bilaterala godstransporter på vägen tillbaka till etableringslandet. Det motsatta gäller emellertid inte, vilket innebär att undantaget inte gäller om det sker två icke-bilaterala godstransporter på vägen från etableringslandet. För att genomföra direktivet i denna del bör det i utstationeringslagen införas bestämmelser om att en förare som utför de aktuella transporterna inte ska anses vara utstationerad. Mot bakgrund av att utstationerings- regelverket syftar till att skydda arbetstagarnas intressen bör undantagen heller inte utformas vidare än vad direktivet kräver. Undantagen behöver därmed utformas i linje med direktivets bestämmelser, som de inte bör ge utrymme för tvetydigheter. Därmed motverkas att regleringen blir mer komplicerad än vad som är nödvändigt. Sammanfattningsvis bör en förare inte anses vara utstationerad i , om han eller hon under en resa till eller från etableringslandet som innefattar en bilateral transport också lastar gods eller tar upp passagerare vid högst ett tillfälle och lossar gods eller släpper av passagerare vid högst ett tillfälle. Är det fråga om godstransporter och föraren först har utfört en resa från etableringslandet som enbart består av bilaterala transporter bör föraren under resan tillbaka till etableringslandet dock kunna lasta gods vid högst två tillfällen och lossa gods vid högst två tillfällen, utan att han eller hon ska anses vara utstationerad. På- och avstigning av passagerare eller lastning och lossning av gods måste ske i olika länder. Undantaget bör dock inte påverkas av om den eller de bilaterala transporter som föraren utför under en aktuell resa lastas och lossas i eller i något annat land. bör med andra ord kunna utgöra start- eller slutpunkt för en resa, men start- eller slutpunkten bör även kunna ligga i ett annat land. Som exempel bör undantaget omfatta en situation där en förare i ett italienskt transportföretag först genomför en bilateral transport från till utan att genomföra några icke- bilaterala transporter längs vägen och därefter utför en bilateral transport mellan och och på vägen först utför en icke-bilateral transport mellan och och därefter en icke-bilateral transport mellan och , förutsatt att fordonet inte är lastat med ytterligare icke-bilaterala transporter. Undantaget gäller endast om fordonet är utrustat med en smart färdskrivare version 2 I och rådets förordning (EU) nr 165/2014 av om färdskrivare vid vägtransporter, om upphävande av rådets förordning (EEG) nr 3821/85 om färdskrivare vid vägtransporter och om ändring av och rådets förordning (EG) nr 561/2006 om harmonisering av viss sociallagstiftning på vägtransport- Prop. 2021/22:166 området, i det följande benämnd färdskrivarförordningen, finns regler för s.k. smarta färdskrivare version 2. Sådana färdskrivare ska automatiskt registrera vissa aktiviteter, bl.a. gränspassager, samt ha en funktion för registrering av lastnings- och lossningsaktiviteter. Med den typen av färdskrivare kommer förutsättningarna för kontrollerande myndigheter att avgöra vid vilka tillfällen fordon och förare har passerat gränser och utfört lossnings- och lastningsaktiviteter att underlättas betydligt. Detta kommer att vara av särskild betydelse för att kunna avgöra vilka icke-bilaterala internationella transporter som ska vara undantagna från utstationering. Av det skälet ställer direktivet krav på att en färdskrivare som uppfyller kraven för att utgöra en smart färdskrivare version 2 ska vara installerad i det fordon som används för att undantagen för icke-bilaterala inter- nationella transporter ska kunna gälla. Det nu behandlade undantaget ska alltså gälla endast under denna förutsättning. Bestämmelsen om att det nu aktuella undantaget endast gäller om det fordon som används för transporten är utrustat med en smart färdskrivare version 2 ska enligt direktivet träda i kraft den dag då sådana färdskrivare ska monteras i fordon som registreras i någon medlems- stat inom Europeiska unionen. Ett sådant krav kommer att gälla , se avsnitt 8. I sammanhanget kan det dock anmärkas att registrering av gränspassager ska göras i färd- skrivaren (artikel 34.6 f och 34.7 i färdskrivarförordningen). Särskilda bestämmelser om skyldigheter vid Regeringens förslag: Vid utstationering av en förare till för att utföra transporter åt ett transportföretag som är etablerat i ett annat land än ska utstationeringslagens bestämmelser om arbetsgivares anmälnings- och dokumentationsskyldighet inte gälla. lagens bestämmelser om tjänstemottagares underrättelseskyldighet ska inte heller gälla. Om transportföretaget är förarens arbetsgivare ska inte heller utstatio- neringslagens bestämmelser om arbetsgivarens skyldighet att tillhanda- hålla handlingar och att utse kontaktperson och behörig företrädare I sådana fall ska i stället särskilda bestämmelser om administrativa krav och kontrollåtgärder tillämpas. Promemorians förslag överensstämmer delvis med regeringens. promemorians förslag ska de särskilda bestämmelserna gälla all utstatio- nering som utförs av utlandsetablerade transportföretag. Remissinstanserna: tillstyrker att alla utstationer- ingssituationer omfattas av samma administrativa krav och kontroll- åtgärder, eftersom det undanröjer bedömningssvårigheter vid vägkontroll- Verket anser också att det är olyckligt att utstationering av förare till svenska transportföretag kommer att hanteras på ett annat sätt än utstatio- 2021/22:166 nering av förare till utlandsetablerade företag. , och motsätter sig i ett gemensamt yttrande promemorians huvudförslag om att de nya särskilda bestämmelserna om administrativa krav och åtgärder ska gälla all utstationering av förare för att utföra transporter åt ett utlandsetablerat transportföretag. förordar dock att just skyldigheten att ge in en utstationeringsdeklaration ska gälla i alla utstationeringssituationer. dessutom att kravet på att utse behörig företrädare vid kollektivavtals- förhandlingar ska upphöra att gälla i något utstationeringsfall alls, eftersom det inte bör anses vara ett sådant administrativt krav eller en sådan kontrollåtgärd som avses i direktivet om utstationering av förare. förespråkar att promemorians alternativa förslag menar att frågan om främjande av kollektiva förhandlingar bör analyseras vid valet mellan promemorians huvudförslag och alternativa förslag. Skälen för regeringens förslag: Tillämpningsdirektivet reglerar vilka administrativa krav och kontrollåtgärder som medlemsstaterna får införa för att kontrollera att utstationeringsreglerna följs. medlemsstaterna stor frihet att avgöra vilka slags skyldigheter som åläggs arbetsgivare som utstationerar arbetskraft. Direktivet om utstationering av förare innebär dock att endast vissa specificerade krav och åtgärder får Sammanfattningsvis får medlemsstaterna införa en skyldighet för vägtransportföretag att lämna in en utstationeringsdeklaration till den behöriga myndigheten i värdmedlemsstaten (artikel 1.11 a). införas en skyldighet för transportföretaget att säkerställa att viss dokumentation ska kunna tillhandahållas vid en vägkontroll och en skyldighet för transportföretaget att på begäran tillhandahålla viss ytterligare dokumentation efter utstationeringsperioden (artikel 1.11 b och 1.11 c). Därutöver ställer direktivet krav på att regler om sanktioner ska fastställas för överträdelser av dessa skyldigheter (artikel 5). bestämmelser om administrativa krav och kontrollåtgärder som föreslås tas upp nedan i avsnitt 6.7.2–6.7.6. Direktivet om utstationering av förare innebär vidare att medlems- staternas begränsningar i fråga om att införa regler om anmälan och kontroll inskränks till utstationering av förare i tjänsteavtalsfallet. som utstationeras inom en koncern eller som uthyrd arbetskraft omfattas däremot som utgångspunkt av de befintliga reglerna om utstationering. promemorian beskrivs vissa av den avgränsningens brister i praktiskt hän- seende för inblandade aktörer, se även avsnitt 6.5. därför i förenklande syfte att de särskilda bestämmelserna ska tillämpas på alla utstationeringssituationer när det är fråga om förare som utför transporter åt transportföretag som är etablerade i utlandet, dvs. det är fråga om utstationering inom en koncern eller genom uthyrning av Utstationering inom vägtransportområdet kommer främst att kunna kontrolleras i samband med vägkontroller, eftersom berörda vägtransport- företag vanligen saknar fasta arbetsställen i . att de myndigheter som utför vägkontroller ska kunna utföra utstation- eringskontroller på ett effektivt sätt är att de vid vägkanten kan bedöma om en utstationeringssituation föreligger och om så är fallet fatta vissa beslut, t.ex. beslut om förskott för sanktionsavgift. fördelar om kontrolltjänstemännen vid en vägkontroll inte behöver avgöra om en förare är utstationerad enligt tjänsteavtalsfallet eller enligt någon av de andra utstationeringssituationerna. De kan i stället fokusera på om det är frågan om en utstationering vid inrikes yrkesmässiga transporter som utförs av utlandsetablerade transportföretag. , och har kritiserat promemorians förslag i denna del. Det kan konstateras att promemorians förslag innebär vissa inskränkningar i de administrativa krav och kontroll- åtgärder som gäller enligt utstationeringslagen och som inte krävs enligt direktivet om utstationering av förare. Det skulle t.ex. få till följd att bestämmelserna om arbetsgivarnas skyldigheter att tillhandahålla arbets- tagarorganisationer vissa dokument samt att utse kontaktpersoner och förhandlare på plats i inte skulle gälla. Regeringen anser att detta så långt det är möjligt bör undvikas och konstaterar att det endast är i tjänsteavtalsfallet, dvs. när transportföretaget är förarens arbetsgivare, som direktivet förhindrar att andra regler än de särskilda bestämmelserna om administrativa krav och åtgärder ska gälla. Tjänsteavtalsfallet innebär per definition att transportföretaget och arbetsgivaren är samma företag. När arbetstagaren utstationeras inom en koncern eller som uthyrd arbetskraft är det tvärtom så att den utstatio- nerande arbetsgivaren aldrig är samma företag som det transportföretag som utför aktuella transporter. Med andra ord skulle en åtskillnad kunna göras mellan transportföretag som är, respektive inte är, förarens arbetsgivare. Promemorians förslag bör därför justeras efter dessa utgångspunkter. , och motsätter sig dessutom särskilt att 45 § utstationeringslagen ska upphöra att gälla i något utstationeringsfall. I den paragrafen finns krav på att en arbetsgivare på begäran av en svensk arbetstagarorganisation ska utse en företrädare som har behörighet att för arbetsgivarens räkning förhandla om och sluta kollektivavtal. Direktivet om utstationering av förare nämner dock inte detta särskilt i fråga om förare som utstationeras i tjänsteavtalsfallet, jfr artikel 9.1 f i tillämpningsdirektivet och artikel 1.11 i direktivet om utstationering av förare, och 45 § bör därför inte gälla i dessa fall. Kravet på att en utstationeringsdeklaration ska innehålla kontaktuppgifter till arbetsgivare och transportföretag bör åtminstone delvis kunna kompensera för detta. Om antalet deklarerade utstationeringar blir fler tack vare de regler som föreslås, kommer ändå arbetstagarorganisationernas förutsätt- ningar att komma i kontakt med berörda arbetsgivare sammantaget att bli bättre. Utstationeringslagens ordinarie bestämmelser om krav på arbetsgivare att lämna information till tjänstemottagare om att en anmälan om utstation- ering har gjorts och tjänstemottagares skyldighet att anmäla utevaro av sådan information kommer dock inte att gälla i något fall av utstationering genom utländska transportföretag (29–31 §§). De bestämmelser om beställaransvar som föreslås bedöms nämligen kunna bli minst lika verkningsfulla. En annan fördel med att samma regler gäller för alla som beställer transporter av utlandsetablerade transportföretag är att beställar- ledet inte behöver reda ut frågan om vilket slag av utstationeringssituation som råder. 2021/22:166 Det förekommer att en utländsk arbetsgivare utstationerar förare till ett svenskt vägtransportföretag enligt koncernfallet eller uthyrningsfallet. Föraren utför då transporterna för ett svenskt företag. I dessa fall är alltså förslaget till 5 b § utstationeringslagen inte tillämpligt, eftersom transport- företaget är etablerat i . Det kan också förekomma att en arbets- tagare utstationeras till för att utföra transporter i ett företags egen regi. Det kan då t.ex. vara fråga om ett möbelföretag som utför sina egna transporter. I de beskrivna fallen är skälen för att införa harmoniserade särskilda administrativa krav och kontrollåtgärder inte särskilt starka eftersom de lättnader de innebär främst syftar till att inte ställa utländska vägtransport- företag, av vilka de flesta är små, inför oproportionella administrativa hinder. Detta skäl gör sig inte gällande om vägtransportföretaget är etablerat i . När en förare utstationeras enligt koncernfallet eller uthyrningsfallet till ett svenskt transportföretag eller när en arbetstagare utstationeras till för att utföra transporter i ett företags egen regi kommer alltså utstationeringslagens ordinarie bestämmelser även i fortsättningen att tillämpas. invänder mot att utstationering av förare till svenska transportföretag hanteras på ett annat sätt än utstationering av förare till utlandsetablerade företag. Utstationering till svenska transportföretag får anses ha större likheter med utstationering inom andra sektorer än utstationering genom utlandsetablerade transportföretag. När en förare är utstationerad till ett svenskt transportföretag finns de möjligheter till återkommande inspektionsbesök i företagets lokaler som gäller för arbetsmarknaden i övrigt men som saknas för utlandsetablerade transport- företag. Det får också anses mer ändamålsenligt att även i fortsättningen låta svenska transportföretag omfattas av bestämmelserna om tjänste- mottagare (30 och 31 §§) än ett sådant beställaransvar som behandlas i avsnitt 6.7.6. 6.7.2Skyldighet att ge in en utstationeringsdeklaration Regeringens förslag: En arbetsgivare som utstationerar en förare till för att utföra en transport åt ett transportföretag som är etablerat i ett annat land än ska lämna in en utstationeringsdeklaration till senast när föraren påbörjar arbetet i . Om förändringar sker i verksamheten på ett sätt som har betydelse för de uppgifter som har lämnats i en utstationeringsdeklaration, ska arbets- givaren omgående anmäla de ändrade uppgifterna till Arbetsmiljö- verket. Regeringen ska få meddela föreskrifter om vilka uppgifter en utstatio- neringsdeklaration ska innehålla. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer ska få meddela föreskrifter om inlämning av deklarationen och anmälan om ändrade uppgifter. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Promemorians förslag saknar dock en möjlighet för regeringen att delegera rätten att meddela föreskrifter. Remissinstanserna: Transportstyrelsen menar att reglerna blir svår- tolkade, eftersom ansvaret omväxlande läggs på arbetsgivare eller trans- portföretag som i många fall är olika företag. Det kommer att försvåra kontakten mellan parterna när arbetsgivaren ska lämna deklarationen men när det är transportföretaget som ska ansvara för sanktionerna. Transport- styrelsen undrar också hur rapporteringen ska gå till när inte används och om inte bemyndigandet även borde omfatta den myndighet som regeringen bestämmer. , och förordar att skyldigheten att ge in en utstationeringsdeklaration ska gälla i alla utstationeringssituationer, oavsett om promemorians huvudförslag eller alternativa förslag genomförs. Skälen för regeringens förslag Kravet i utstationeringslagen på att en arbetsgivare som utstationerar arbetstagare till ska anmäla det senast när utstationeringen påbörjas infördes . Regeringen anförde i det sammanhanget att den såg ett behov av att arbetstagarorganisationer och berörda myndigheter får kännedom om att en utländsk arbetsgivare utstationerar arbetstagare i . Det handlade enligt regeringen både om att få reglerna i utstationeringslagen att fungera i praktiken och om att ska kunna uppfylla sina skyldigheter enligt utstationeringsdirektivet, genom att ge arbetstagarorganisationerna och myndigheterna en reell möjlighet att kontakta utstationerande arbetsgivare, se propositionen Anmälnings- skyldighet vid utstationering (prop. 2012/13:71 s. 27 f.). I vägtransportsammanhang är det som utövar tillsyn över arbetsmiljölagstiftningen och Transportstyrelsen som utövar tillsyn över att lagen om arbetstid vid visst vägtransportarbete följs. Även andra myndigheter, som , och Kronofogdemyn- digheten, kan i sin verksamhet ha intresse av att kunna komma i kontakt med utländska arbetsgivare som bedriver verksamhet här. Enligt direktivet om utstationering av förare får medlemsstaterna införa en skyldighet för vägtransportföretag att lämna in en utstationerings- deklaration till de nationella behöriga myndigheterna i en medlemsstat till vilken föraren är utstationerad senast vid utstationeringens början (artikel Ett krav på att lämna en utstationeringsdeklaration kommer huvudsakligen att fylla samma syften som den befintliga ordningen med krav på anmälan om utstationering. Det bör därför införas en sådan skyl- dighet. Denna bör gälla oavsett vilken utstationeringssituation som före- ligger. Det innebär att kravet bör gälla även för arbetsgivare som utstationerar förare till ett utländskt transportföretag inom en koncern eller genom uthyrning. Skyldigheten att ge in en utstationeringsdeklaration bör med andra ord gälla för samtliga arbetsgivare som utstationerar en förare till för att utföra en transport åt ett transportföretag som är etablerat i utlandet. Skyldigheten att lämna en utstationeringsdeklaration bör alltså gälla även om arbetsgivaren är ett annat företag än transportföretaget. Den föreslagna lydelsen bör därför utformas med hänsyn till detta. När det gäller Transportstyrelsens farhågor kan det konstateras att reglerna behöver utformas så att de fångar upp de olika transportupplägg som förekommer på marknaden. Farhågorna om kontaktsvårigheter torde vara 2021/22:166 överdrivna. Kontakter måste ändå upprättas i samband med att beställningar läggs och accepteras. Enligt utstationeringslagen ska en arbetsgivare som har anmält en utstationering också omgående anmäla om förändringar sker i verksam- heten på ett sätt som har betydelse för de uppgifter som anmälts. Även i fråga om utstationeringsdeklarationer bör det införas ett motsvarande krav (jfr artikel 1.12 i direktivet). I nuvarande uppdrag ingår att stå som mottagare av anmälningar om utstationering. Skillnaderna mellan den gällande ordning- en för anmälningar om utstationering och den som ska gälla för utstatio- neringsdeklarationen är i realiteten små. Den viktigaste skillnaden består i på vilket sätt en anmälan respektive en deklaration ska lämnas in. För att minska vägtransportföretagens administrativa börda föreskriver direktivet om utstationering av förare att en utstationeringsdeklaration ska lämnas in via informationssystemet för den inre marknaden (). är ett kommunikationsverktyg för administrativt samarbete mellan behöriga myndigheter i medlemsstaterna. För att underlätta för såväl vägtransport- företagen som myndigheterna har Europeiska kommissionen utvecklat en teknisk lösning som gör det möjligt för företagen att skicka in utstatio- neringsdeklarationen genom användning av ett flerspråkigt gränssnitt kopplat till . är förbindelsekontor för utstationeringsfrågor och tillhandahåller information om arbets- och anställningsvillkor som kan bli tillämpliga vid utstationering till . I det ingår att hjälpa till med information om kontaktfunktioner hos arbetstagar- och arbetsgivarorgani- sationer samt information om relevanta kollektivavtalsvillkor. Detta gäller även i fråga om de särskilda reglerna för utstationering av förare (se avsnitt 6.4). Mot den bakgrunden och att myndigheten är mottagare av anmäl- ningar om utstationering är det lämpligt att blir mottagare av utstationeringsdeklarationer. Deklarationerna kommer att innehålla personuppgifter i form av grund- läggande uppgifter om förarens identitet och kontaktuppgifter till den trafikansvarige eller annan kontaktperson för företaget.