prop · H90385 · 2022-01-18 00:00:00 — Konsumentköp- lagen är således tillämplig på den typen av försäljningar, om övriga förutsätt- ningar i lagen är uppfyllda. Varken utredningen eller någon remissinstans anser att ett genomförande av varudirektivet bör föranleda att varor som säljs tvångsvis med stöd av lag ska undantas från konsumentköplagens tillämpningsområde. Regeringen delar den uppfattningen. Att ha enhetliga regler vid varuförsäljning är en fördel för konsumenten, och det gäller inte minst när det i praktiken kan vara svårt för en konsument att avgöra om den som överlåter egendom är ett konkursbo och om försäljningen då utgör en tvångsförsäljning enligt lag eller inte (jfr SOU 2021:17 s. 135 där motsvarande bedömning görs). Regeringen föreslår därför att varor som säljs tvångsvis med stöd av lag ska omfattas av den nya lagen. Även exekutiva försäljningar av varor, dvs. försäljning av utmätt egendom enligt utsökningsbalken, omfattas av den nuvarande konsumentköplagen. Frågan om konsumentskydd vid sådan försäljning uppmärksammades redan vid utsökningsbalkens tillkomst. Det anfördes då att exekutiv försäljning regleras som en offentligrättslig förrätt- ning, som kan överklagas, och att det därför i praktiken inte torde finnas något större utrymme för att vid sidan av utsökningsbalkens reglering använda allmänna köprättsliga regler. Det ansågs dock inte kunna uteslutas att en exekutivköpare kunde ha vissa av de befogenheter som tillkommer en vanlig köpare, även om det endast kunde bli fråga om en begränsad tillämpning (se prop. 1980/81:8 s. 725 f. och 1223 f.). Det ansågs vid genomförandet av konsumentköpsdirektiv att frågan även fortsättningsvis borde överlämnas åt rättstillämpningen att avgöra och exekutiv försäljning undantogs därför inte från konsumentköplagens tillämpningsområde (se prop. 2001/02:134 s. 23 f. och även prop. 2013/14:43 s. 14 f.). Regeringen delar mot denna bakgrund, och till skillnad från Krono- fogdemyndigheten, utredningens bedömning och anser att det inte nu finns anledning att ändra gällande ordning i detta avseende. Av dessa skäl bör inte något undantag för exekutiv försäljning införas i den nya lagen. Regeringens förslag: Den nya konsumentköplagen ska reglera platsen och tiden för varans avlämnande, förutsättningarna för att ett avlämnan- de ska ha kommit till stånd och vem som ansvarar för kostnaderna och står risken för varan. Bestämmelserna ska, med vissa ändringar, mot- svara reglerna i den nuvarande lagen. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen föreslår att när näringsidkaren har åtagit sig att installera varan som ett led i att fullgöra köpet, ska varan anses avlämnad först när installationen har utförts. Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna tillstyrker förslaget eller invänder inte mot det. har redaktionella synpunkter. Skälen för regeringens förslag Vad som gäller för varans avlämnande I den nuvarande konsumentköplagen finns regler om varans avlämnande (leverans av varan). Dessa behandlar platsen och tiden för avlämnandet, förutsättningarna för att ett avlämnande har skett samt kostnaderna och risken för varan. Frågan om platsen för avlämnandet är inte föremål för harmoniserade regler inom EU, utan medlemsstaterna har utrymme att själva bestämma vad som ska gälla i detta avseende (se skäl 56 i varudirektivet, jfr även geoblockeringsförordningen (EU) 2018/302, vilken en näringsidkare som också säljer varor till konsumenter i andra länder kan behöva beakta). Enligt 4 § i den nuvarande konsumentköplagen ska varan hållas tillgänglig för avhämtning där näringsidkaren vid köpet hade sitt affärsställe, om inte något annat följer av avtalet. Frågan om tidpunkten för avlämnandet av varan är däremot föremål för harmoniserade bestämmelser inom EU genom artikel 18.1 i konsument- rättighetsdirektivet (se prop. 2013/14:15 s. 56 f.). Enligt 5 § konsument- köplagen, som genomför den artikeln, gäller att varan ska avlämnas utan onödigt dröjsmål och senast efter det att avtalet ingicks, om inte något annat följer av avtalet. Om konsumenten inte har fått kredit, är näringsidkaren emellertid inte skyldig att lämna ut varan förrän den betalas. Det kan tilläggas att konsumenten enligt 36 § konsumentköplagen normalt inte är skyldig att betala förrän varan hålls honom eller henne tillhanda (se avsnitt 6.5), vilket innebär att parternas prestationer som huvudregel ska utväxlas . Frågan om förutsättningarna för att varan ska anses avlämnad regleras i 6 § konsumentköplagen. Innebörden är att varan är avlämnad när konsu- menten, själv eller genom en transportör som konsumenten har anlitat eller genom någon annan som handlar på konsumentens vägnar, har fått varan i sin besittning. I vissa fall när konsumenten har anlitat transportören anses varan trots det inte avlämnad när den har lämnats över till transportören. Det gäller om det är näringsidkaren som har erbjudit transportalternativet. Bestämmelsen fick sin nuvarande utformning i samband med regeringens översyn av genomförandet av konsumenträttighetsdirektivet 2020 (se 2021/22:85 prop. 2019/20:63 och även beslut 2021- 03-29, 2020–15809). Frågan om kostnaderna för varan vid avlämnandet är inte föremål för harmoniserade bestämmelser inom EU. Enligt 7 § konsumentköplagen ska näringsidkaren, om inte något annat följer av avtalet, svara för transport- kostnader och andra kostnader för varan som uppkommer före avlämnan- det och som inte beror på att avlämnandet har försenats till följd av något förhållande på konsumentens sida. Frågan om när varan är avlämnad är nära sammanflätad med frågan om när risken för varan går över från säljaren till konsumenten. Riskens övergång är föremål för harmonisering genom artikel 20 i konsument- rättighetsdirektivet. Enligt 8 § konsumentköplagen, som genomför den artikeln, går risken för varan över på konsumenten när varan avlämnas. Om konsumenten bär risken för varan är han eller hon skyldig att betala varan även om den har förstörts, kommit bort, försämrats eller minskat genom en händelse som inte beror på näringsidkaren. Om det är fråga om ett öppet köp och varan har avlämnats, bär konsumenten risken för varan till dess den lämnas tillbaka. Reglerna om varans avlämnande ska behållas Enligt skäl 38 i varudirektivet regleras inte innebörden av leverans i direktivet utan i stället överlåts det åt nationell rätt att reglera vad näringsidkaren ska göra för att fullgöra sin skyldighet att leverera varorna. Med leverans avses varans avlämnande. I avsaknad av direktivsregler i frågan bör bestämmelserna om platsen och tiden för varans avlämnande och om kostnaderna för varans avlämnande i nuvarande 4, 5 och 7 §§ konsumentköplagen föras över till den nya lagen. Enligt Lagrådet framstår bestämmelsen om kostnaderna för varan inte som given i det fall näringsidkaren ska installera varan. Regeringen behandlar den synpunkten nedan. Inte heller när det gäller de närmare förutsättningarna för att en vara ska anses avlämnad finns det några hinder mot att i den nya lagen ha en motsvarande bestämmelse som den i 6 § konsumentköplagen om att avlämnandet sker när konsumenten (själv eller i vissa fall genom en transportör eller någon annan) har fått varan i sin besittning. Regeringen föreslår därför att den nya lagen ska ha en sådan bestämmelse. Det är varken nödvändigt eller lämpligt att, som Lagrådet efterfrågar, klargöra besittningsbegreppet i en bestämmelse som förs i sak oförändrad över till den nya lagen. I skäl 38 anges vidare att hänvisningar till tidpunkten för leverans inte påverkar de regler om riskens övergång som finns i konsumenträttighets- direktivet. Dessa finns i 8 § konsumentköplagen och bör också föras över till den nya lagen. I varudirektivet uppmärksammas att när en vara kräver installation kan konsumenten inte alltid använda varan eller upptäcka fel innan installa- tionen har avslutats. Om avtalet innebär att näringsidkaren ska installera varan, bör därför varan enligt skäl 40 betraktas som levererad till konsumen- ten först när installationen har avslutats. En bestämmelse av den inne- börden, som inte finns i den nuvarande konsumentköplagen, föreslogs i lagrådsremissen. Lagrådet uppmärksammar att bestämmelsen innebär att risken för varan i den angivna situationen ligger kvar på näringsidkaren trots att varan har kommit i konsumentens besittning. Lagrådet föreslår en regel som särskilt reglerar riskens övergång när en vara installeras eller har digitala delar (den senare frågan behandlas i avsnitt 8.3) som innebär att en s.k. stegvis riskövergång lagregleras i konsumenträtten. I den nuvarande konsumentköplagen anges att risken för varan går över på köparen när varan avlämnas (8 § andra stycket). Enligt regeringen finns det ett betydande värde i att frågan om riskövergången från näringsidkaren till konsumenten är kopplad till lagens avtalsobjekt, dvs. Det framstår därför som tveksamt att i ett visst avseende separera riskens övergång från avlämnandet (jfr prop. 1989/90:89 s. 188 f.). En vara kan bestå av flera fysiska komponenter (lösa saker) som levereras successivt. Detta gäller och regeringen tar fasta på att Lagrådet anser att riskens övergång i den situationen inte behöver regleras särskilt i lagen. Den nya lagen bör i stor utsträckning utgå från varans avlämnande och risken för varan bör då kopplas till den tidpunkten. Detta är en ordning som gäller i den nuvarande konsumentköplagen och som utgångspunkt även i köplagen och som är mest i linje med varudirektivet. Regeringen inser att den ordning som föreslogs i lagråds- remissen inte är helt tillfredsställande. Exempelvis kan ett kylskåp levereras till konsumentens bostad men installeras först därefter. som kylskåpet är oinstallerat står näringsidkaren risken för att varan skadas eller förstörs trots att den är i konsumentens besittning. Det skapar en obalans i förhållandet mellan avlämnande av varan, besitt- ning av varan och riskövergången som kan leda till oönskade konsekven- ser. Det kan också ifrågasättas om förslaget är helt förenligt med konsumenträttighetsdirektivets regler om riskens övergång (artikel 20), som innebär att risken går över när konsumenten fått varan i sin besittning. Enligt regeringens uppfattning är lösningen emellertid inte att införa en bestämmelse som delar upp risken för en vara i dess beståndsdelar. En installation är ett arbetsmoment (tjänst) och det som i Lagrådets förslag anges som den lösa saken är varan (se definitionen i avsnitt 5.3). Ett mer ändamålsenligt sätt att hantera situationen och bibehålla systematiken i lagen är att låta avlämnandetidpunkten, som i övriga fall, avgöras av när varan kommer i konsumentens besittning. Som nämns ovan reglerar varudirektivet inte frågor om leverans och riskens övergång. Syftet med skäl 40 om installation är att säkerställa att konsumentens möjlighet att åberopa fel på varan inte försämras. Det framstår enligt regeringen då som mer naturligt att den särskilda installationssituationen behandlas i lagen i samband med näringsidkarens felansvar och inte som utredningen föreslår, i samband med avlämnandet. Den frågan behandlas därför vidare i avsnitt 6.11.2. Enligt regeringens bedömning finns det sammanfattningsvis inte tillräckliga skäl att i lagen uttryckligen differentiera riskövergången. Det bör därför, liksom , föreskrivas att risken för varan går över i samband med avlämnandet, vilket är när konsumenten får den i sin besittning. Något behov av att, som Lagrådet förordar, överväga kostnads- ansvaret för varan vid installation finns inte vid denna bedömning eftersom installationen inte kommer att vara en förutsättning för varans avläm- nande. Det kan tilläggas att det av den aktuella bestämmelsen framgår att dessa kostnader i första hand ska regleras i parternas avtal och det kommer 2021/22:85 därmed att ligga i näringsidkarens hand att avgöra när leverans av varan och installation av densamma bör ske och hur t.ex. eventuella kostnader för förvaring som konsumenten kan ha i avvaktan på en installation bör hanteras. Enligt regeringen är det vidare inte lämpligt att i propositionen nyansera synen på riskplaceringen vid öppet köp på det sätt som Lagrådet förordar. Det handlar om en bestämmelse som förs över i sak oförändrad till den nya lagen och som enligt sin ordalydelse innebär att konsumenten står risken för varan till dess den lämnas tillbaka. Om det vid öppet köp sker ett återtagande av varan på grund av fel på den, tillämpas i stället lagens bestämmelser om felpåföljder. Paragrafen om riskens övergång i den nya lagen bör utformas på det sätt förordar i syfte att göra den kronologiskt korrekt. Lagrådet väcker frågan om det inte i lagen bör anges vad det innebär att näringsidkaren står risken. Regeringen ser emellertid inte något behov av att införa en sådan upplysning (jfr prop. 1989/90:89 s. 7). Regeringens förslag: Den nya konsumentköplagen ska innehålla regler om näringsidkarens dröjsmål med att avlämna varan som i sak motsvarar det som gäller . Utredningens förslag överensstämmer i sak med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker förslaget eller invänder inte mot det. Skälen för regeringens förslag: I 9–15 §§ konsumentköplagen regleras Bestämmelserna anger vad som avses med näringsidkarens dröjsmål och påföljder vid sådant dröjsmål. ras delvis i konsumenträttighetsdirektivet (se prop. 2013/14:15 s. 56 f.). Artikel 18.2 i det direktivet föreskriver en rätt till hävning och i artikel 18.4 i samma direktiv anges att konsumenten i nationell rätt får ges tillgång även till andra påföljder. Som exempel på sådana andra påföljder nämns i direktivets skäl 53 förlängd leveransfrist för näringsidkaren, krav på att avtalet fullgörs, rätt att innehålla betalningen och skadestånd. direktivet innehåller inte några regler om näringsidkarens dröjsmål. Enligt 9 § konsumentköplagen föreligger dröjsmål på näringsidkarens sida om varan inte avlämnas eller avlämnas för sent och detta inte beror på konsumenten eller något förhållande på dennes sida (se rättsfallet NJA 2018 s. 617 om bevisbörda och beviskrav i fråga om huruvida avlämnande har skett). Vid näringsidkarens dröjsmål får enligt 10 § konsumenten hålla inne betalningen och välja mellan att kräva att köpet fullgörs och häva det. Konsumenten får dessutom kräva skadestånd av näringsidkaren. börden av dessa påföljder är i korthet följande. Konsumenten får enligt 11 § innehålla så mycket av betalningen som behövs för att ge honom eller henne säkerhet för krav på grund av dröjs- Konsumenten får enligt 12 § hålla fast vid köpet och kräva att närings- idkaren fullgör köpet. Näringsidkaren är dock inte skyldig att fullgöra köpet om det föreligger ett hinder som denne inte kan övervinna eller om fullgörelsen skulle förutsätta uppoffringar som inte är rimliga med hänsyn till konsumentens intresse av att näringsidkaren fullgör köpet. Det finns även vissa regler om vad som händer om hindret upphör inom rimlig tid och om att en konsument som väntar orimligt länge med att framställa sitt krav förlorar rätten att kräva fullgörelse. Konsumenten får enligt 13 § häva köpet om näringsidkarens dröjsmål är av väsentlig betydelse för honom eller henne eller om konsumenten före avtalets ingående har meddelat näringsidkaren att avlämnande av varan senast en viss dag är avgörande för att han eller hon ska ingå avtalet. En rätt till hävning föreligger också om näringsidkaren meddelar att varan inte kommer att avlämnas. Om konsumenten har krävt att näringsidkaren avlämnar varan inom en bestämd tilläggstid och om inte är oskäligt kort, får konsumenten häva köpet om varan inte avlämnas inom . Medan tilläggstiden löper får konsumenten häva köpet endast om näringsidkaren meddelar att köpet inte kommer att fullgöras . Om konsumenten har krävt fullgörelse av köpet utan att ange någon tilläggstid, får han eller hon häva köpet om varan inte avlämnas inom en skälig tid efter det att kravet framställdes. Konsumenten har enligt 14 § en rätt till ersättning (skadestånd) för den skada som han eller hon lider genom näringsidkarens dröjsmål, om inte näringsidkaren visar att dröjsmålet beror på ett hinder utanför närings- idkarens kontroll som denne inte skäligen kunde förväntas ha räknat med vid köpet och vars följder näringsidkaren inte heller skäligen kunde ha undvikit eller övervunnit. För att få häva köpet eller kräva skadestånd när varan har avlämnats , krävs enligt 15 § att konsumenten inom skälig tid efter det att han eller hon fick kännedom om avlämnandet meddelar näringsidkaren detta. Det har inte framkommit annat än att de nu redovisade bestämmelserna är väl fungerande, och de har tidigare bedömts förenliga med konsument- rättighetsdirektivet. Mot den bakgrunden, och då det i detta avseende saknas regler i varudirektivet, föreslår regeringen att bestämmelserna i den nuvarande konsumentköplagen om näringsidkarens dröjsmål förs över i sak oförändrade till den nya lagen. I sammanhanget anser Lagrådet att det bör övervägas att göra ett visst klarläggande av i vilken utsträckning en analog tillämpning av bestämmelsen om näringsidkarens interpellations- rätt i 24 § köplagen kan göras. Frågan om utrymmet att i en konsument- köprättslig dröjsmålssituation tillämpa köplagens bestämmelser om interpellationsrätt analogt behandlades i förarbetena till den nuvarande konsumentköplagen (prop. 1989/90:89 s. 23). Det finns enligt regeringens uppfattning inte anledning att behandla frågan ytterligare. Det kan noteras att den aktuella dröjsmålsregleringen numera utgör ett genomförande av konsumenträttighetsdirektivet. I avsnitt 6.14.4 föreslår regeringen att skadeståndsreglerna vid närings- idkarens dröjsmål och vid fel på varan i den nya lagen ska föras samman till en gemensam reglering för konsumentens rätt till skadestånd vid näringsidkarens avtalsbrott. 2021/22:85 6.5 Konsumentens betalning och avbeställning Regeringens förslag: Nuvarande bestämmelser om det pris som konsumenten ska betala, om tidpunkten för betalningen och om konsekvenserna av att konsumenten avbeställer varan ska föras över till den nya konsumentköplagen. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna tillstyrker förslaget eller invänder inte mot det. Skälen för regeringens förslag: I den nuvarande konsumentköplagen finns bestämmelser om konsumentens betalningsskyldighet. I första hand ska priset och tidpunkten för betalningen regleras i avtalet. Om så inte har skett, ska konsumenten enligt 35 § betala ett pris som är skäligt med hänsyn till varans art och beskaffenhet, gängse pris vid tiden för köpet och omständigheterna i övrigt. Konsumenten ska vidare enligt 36 § betala för varan när näringsidkaren kräver det, dock inte förrän konsumenten kan få del av varan. I anslutning till bestämmelserna om betalning finns i den nuvarande konsumentköplagen även bestämmelser om vad som gäller vid avbeställ- ning av varan. Om konsumenten avbeställer varan innan den har avläm- nats, har näringsidkaren enligt 37 § inte rätt att hålla fast vid köpet och kräva betalning. I stället har näringsidkaren rätt att kräva skadestånd, se även 41 §. Frågor om det pris som konsumenten ska betala, om tidpunkten för betalningen när den inte följer av avtalet och om avbeställning behandlas inte i varudirektivet (jfr skäl 18). Enligt regeringens mening behöver dessa frågor finnas i en konsumentköplag för att säkerställa ett gott konsumentskydd och en väl fungerande handel. Bestämmelserna om betalning och avbeställ- ning i den nuvarande konsumentköplagen bör därför föras över i sak oförändrade till den nya lagen. Regeringens förslag: Den nya konsumentköplagen ska innehålla regler om konsumentens dröjsmål som i sak motsvarar det som gäller . Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna tillstyrker förslaget eller invänder inte mot det. Skälen för regeringens förslag: I den nuvarande konsumentköplagen finns bestämmelser om konsumentens dröjsmål. Enligt 38 § är en konsument i dröjsmål om varken konsumenten eller någon annan på dennes sida betalar i rätt tid och detta inte beror på näringsidkaren eller något förhållande på Vid sådant dröjsmål får näringsidkaren enligt 39 § hålla inne varan och sedan välja att kräva att konsumenten betalar priset eller att häva Vid hävning får näringsidkaren dessutom kräva skadestånd av I 40 och 41 §§ finns närmare bestämmelser om hävning och skadestånd i denna situation. Frågor om konsumentens dröjsmål regleras inte i varudirektivet. 2021/22:85 melserna om detta i den nuvarande konsumentköplagen kan därför behållas och bör föras över i sak oförändrade till den nya lagen. Regeringens förslag: En vara ska stämma överens med det som följer av avtalet i fråga om bl.a. art, beskrivning, mängd, kvalitet, funktiona- litet, kompatibilitet och driftskompatibilitet. ska åtföljas av de tillbehör, anvisningar och uppdateringar som följer av avtalet. En vara ska vara ägnad för det särskilda ändamål för vilket konsu- menten behöver den och informerat näringsidkaren om, förutsatt att näringsidkaren vid köpet har godtagit detta ändamål. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen föreslår inte att det i lagen ska anges att en vara ska stämma överens med vad som följer av avtalet i fråga om beskrivning och anser inte att det uttryckligen behöver anges i lag att konsumenten ska ha informerat näringsidkaren om det särskilda ändamålet med varan. Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna tillstyrker utred- ningens förslag eller invänder inte mot dem. Möbler och Interiör är positiv till att näringsidkaren måste ha godtagit det särskilda ändamålet och pekar på att det blir tydligt att konsumenten måste upplysa näringsidkaren om det särskilda ändamålet. universitet och ställer sig positiva till att näringsidkaren vid köpet måste ha godtagit det särskilda ändamålet. detta kan skilja sig från tidigare reglering till konsumentens nackdel och att det synes ställa högre krav på konsumenten att försäkra sig om att näringsidkaren förstått och aktivt godtagit att varan skulle användas för ett lydelsen ger en tydlig indikation om att det krävs ett aktivt handlande av näringsidkaren och att det inte räcker för konsumenten att endast informera, utan denne måste också säkerställa att näringsidkaren har godtagit det särskilda ändamålet. Enligt nämnden finns en påtaglig risk för att förändringen genom rättstillämpning kan innebära en stor praktisk skillnad i förhållande till den nuvarande bestämmelsen. Skälen för regeringens förslag Varans subjektiva krav ska anges i lagen Artikel 6 i varudirektivet reglerar subjektiva krav på varan, dvs. på varan som näringsidkaren och konsumenten har avtalat om. anges i fyra punkter olika avtalade krav som kan förekomma och som i så fall ska vara uppfyllda för att varan ska vara avtalsenlig. Dessa krav är att varan, för att vara avtalsenlig, ska a) uppfylla kraven på beskrivning, kvantitet och kvalitet samt besitta funktionalitet, kompatibilitet, drifts- kompatibilitet och andra egenskaper i enlighet med köpeavtalet, b) vara lämplig för det särskilda ändamål för vilket konsumenten behöver den och som konsumenten informerade näringsidkaren om senast för köpeavtalets ingående och med avseende på vilket näringsidkaren har lämnat godkännande, c) levereras tillsammans med alla tillbehör och instruktioner, bl.a. om installation, som föreskrivs i avtalet och d) levereras med uppdateringar i enlighet med köpeavtalet. Att det rör sig om en icke uttömmande uppräkning i artikel 6 står klart genom att det i inledningen av artikeln anges att för att varorna ska vara avtalsenliga ska de i förekommande fall ”i synnerhet” uppfylla det som anges i punkterna (se även skäl 26). Enligt regeringen krävs således, för att varan ska vara avtalsenlig, att inte bara de avtalade krav som anges i de fyra punkterna uppfylls, utan även förekomsten av eventuellt andra krav som följer av parternas avtal. ska med andra ord uppfylla de krav