prop · H903279 · 2022-07-19 00:00:00 — Slutligen får tillgänglighetsdelgivning användas också för att delge den dömde handlingar i ett mål om undanröjande av villkorlig dom eller skyddstillsyn. Detta kan förutom handlingen som inleder en talan om undanröjande avse också andra handlingar som till exempel bevisning, kallelse och information om förenklad delgivning. Möjligheten att använda tillgänglighetsdelgivning i dessa fall avser både handlingar som hålls tillgängliga och handlingar som finns tillgängliga från och med en i förväg bestämd tidpunkt (se 52 § delgivningslagen). En förutsättning för tillgänglighetsdelgivning är att delgivningsmottagaren vid ett personligt sammanträffande eller genom ljud- och bildöverföring har delgetts information enligt 53 § delgivningslagen om att sådan delgivning kan komma att användas och även informerats om från vilken tidpunkt och på vilken plats handlingen kommer att hållas tillgänglig. Av andra stycket framgår genom en hänvisning till 6 § tredje stycket att kretsen som får delge denna information stämmer överens med kretsen av de tjänstemän som får delge information om att förenklad delgivning kan komma att användas i tingsrätten i ett brottmål. När det gäller tillgänglighetsdelgivning i ett mål om undanröjande av villkorlig dom eller skyddstillsyn får informationen delges även av en anställd inom med anledning av myndighetens beslut att anmäla till åklagare, eller begära att åklagare för talan om, att påföljden ska undanröjas. Detta motsvarar vad som gäller enligt 6 a §. 3 § Om åtal har väckts mot någon för flera brott ska åtalen handläggas i en rättegång. Åtalen får dock handläggas var för sig om det är till fördel för målets handläggning. Om åtal har väckts mot flera personer får åtalen handläggas i en rättegång om det är till fördel för målets handläggning eller det annars finns skäl för det. Åtal får inte förenas om domstolen är obehörig att handlägga något av åtalen eller om det gäller olika rättegångsformer för dem. Åtal som handläggs gemensamt får delas upp när det finns skäl för det. Paragrafen reglerar sammanläggning (kumulation) av flera åtal i en rättegång. Övervägandena finns i avsnitt 8. I första stycket görs en ändring som innebär att om åtal har väckts mot någon för flera brott får åtalen handläggas var för sig under förutsättning att det är till fördel för målets handläggning. Det hittillsvarande kravet på att det inte heller ska finns särskilda skäl mot att handlägga åtalen var för 2021/22:279 sig tas bort. Ändringen innebär att åtalen kan handläggas var för sig utan att rätten redan då behöver ta ställning till om det skulle kunna leda till att den tilltalade skulle drabbas av en påtaglig nackdel i påföljdshänseende (jfr här vad som sägs om innebörden av dagens reglering i prop. 2013/14:170 s. 49 och 51). Rätten har med hjälp av reglerna i 34 kap. goda möjligheter att vid en senare lagföring beakta tidigare utdömda påföljder och se till att den tilltalade inte drabbas negativt av att åtalen handläggs var för sig. På samma sätt som gäller att bara om det är till fördel för målets handläggning får åtalen handläggas var för sig. Huvudregeln är alltså fortfarande att om åtal har väckts mot någon för flera brott ska åtalen handläggas i en rättegång. Någon ändring av vad som anses vara till fördel för målets handläggning är inte avsedd (se prop. 2013/14:170 s. 49 och 51). 13 a § Om målet avser ett brott som under utredningen av brottet har ingått i ett särskilt snabbförfarande ska rätten avgöra målet skyndsamt, om det inte är olämpligt. Paragrafen, som är ny, innehåller en bestämmelse om handläggningen av brottmål i tingsrätt när det brott som åtalet avser under utredningen av brottet har ingått i ett särskilt snabbförfarande. Övervägandena finns i avsnitt 5. Av paragrafen framgår att tingsrätten ska avgöra ett brottmål skyndsamt om det avser ett brott som under utredningen av brottet har ingått i ett särskilt snabbförfarande. Det innebär att om det framgår att ett mål avser ett sådant brott ska det hanteras med förtur hos tingsrätten. Skyndsamhetskravet gäller alltså inte om brottet har hanterats i snabbförfarandet under en del av utredningen, men inte när åtal väcks i tingsrätten. En rimlig utgångspunkt är att tiden från brott till dom ska vara beroende på om polisutredningen har kunnat slutföras direkt på brottsplatsen eller om ytterligare utredningsåtgärder har behövts. Förutsättningarna för att avgöra målet skyndsamt och klara målsättningen påverkas i stor utsträckning av de åtgärder som vidtas under förundersökningen av polis och åklagare, inte minst av om den misstänkte får information om tillgänglighetsdelgivning. Tiden kommer alltså inte att kunna hållas i samtliga fall. Ett brottmål behöver dock inte avgöras skyndsamt, om tingsrätten bedömer att det är olämpligt. Tingsrätten behöver dock inte i varje enskilt fall göra en ingående prövning av om det är lämpligt med skyndsamhet. Utgångspunkten är att ett brott som ingår i ett särskilt snabbförfarande under utredningen av brottet också avgörs skyndsamt i tingsrätten. Under vissa omständigheter kan det dock visa sig vara olämpligt. Det är inte möjligt att uttömmande ange när så är fallet, men karaktären av brottmålet och förutsättningarna för att ett mål kan handläggas snabbt och effektivt är av stor betydelse. För tingsrätten kan det stå klart att brottet inte borde ha ingått i ett snabbförfarande, till exempel för att det rör sig om ett grovt brott som typiskt sett kräver en omfattande och komplicerad utredning. Förhållanden kan också ha ändrats efter det att brottmålet inletts hos tingsrätten. Till exempel att den tilltalade frihetsberövas. Utredningen i målet kan också bli mer omfattande på grund av ett nytt åtal eller ny 2 § Strafföreläggande enligt detta kapitel innebär att den misstänkte föreläggs ett bötesstraff, efter vad åklagaren anser att brottet bör föranleda, som den misstänkte får godkänna eller inom . Under de förutsättningar som anges i 4 § andra stycket får strafföreläggande avse villkorlig dom eller en sådan påföljd i förening med böter. Av 5 a § framgår att ett strafföreläggande också får omfatta ett enskilt anspråk som avser betalningsskyldighet. Föreläggande av ordningsbot enligt detta kapitel innebär att den misstänkte föreläggs ett bötesstraff, efter vad som bestämts enligt 14 §, som han eller hon får godkänna eller inom . Om ett brott är förenat med egendoms förverkande, annan sådan särskild rättsverkan eller särskild rättsverkan i form av avgift enligt lagen (1994:419) om brottsofferfond, ska också en sådan särskild rättsverkan omfattas av ett strafföreläggande eller ett föreläggande av ordningsbot. Detsamma gäller kostnad för provtagning och analys av blod, urin och saliv som avser den misstänkte och som har gjorts för utredning om brottet. I fråga om sådan kostnad ska 31 kap. 1 § och bestämmelserna om särskild rättsverkan tillämpas. Om ett brott är förenat med företagsbot ska boten också föreläggas genom strafföreläggande som den misstänkte får godkänna. Paragrafen innehåller bestämmelser om strafföreläggande och föreläggande av ordningsbot. Övervägandena finns i avsnitt 12. I tredje stycket görs en uttrycklig hänvisning till bestämmelserna i 31 kap. 1 §. Det innebär att det på samma sätt som i domstol blir möjligt att ålägga den misstänkte en ersättningsskyldighet för kostnaden för provtagning och analys av blod, urin och saliv som bestäms enligt en taxa (se vidare författningskommentaren till 31 kap. 1 §). Övriga ändringar är endast språkliga. 4 § Bötesstraff får föreläggas genom strafföreläggande beträffande brott för vilket böter ingår i straffskalan, dock inte normerade böter. bestämmelser om föreläggande av bötesstraff för brott som har begåtts av någon Bestämmelsen i 34 kap. 1 § första stycket är tillämplig vid föreläggande av bötesstraff. Villkorlig dom eller sådan påföljd i förening med böter får föreläggas genom strafföreläggande i fall då det är sannolikt att rätten skulle döma till sådan påföljd. Detta gäller dock inte för brott som har begåtts av någon som inte har fyllt arton år eller om det finns anledning att förena den villkorliga domen med en föreskrift om Företagsbot får föreläggas genom strafföreläggande i fall då boten inte över- Paragrafen innehåller bestämmelser om i vilka fall strafföreläggande får Övervägandena finns i avsnitt 11.4. Ändringen i andra stycket innebär att uppenbarhetskravet byts ut mot ett krav på sannolikhet. Ett strafföreläggande med villkorlig dom, med eller utan böter, får utfärdas om det är sannolikt att rätten skulle döma till sådan påföljd om åtal hade väckts. Ändringen innebär att strafförelägganden avseende villkorlig dom kan utfärdas i fler fall . som innebär att påföljden ska vara sannolik ställs kravet fortfarande Till skillnad från tidigare krävs dock inte att det inte får föreligga några som helst tveksamheter beträffande påföljdsvalet, se propositionen Utökad användning av strafföreläggande (prop. s. 14). Det kan finnas situationer med andra tänkbara påföljdsalternativ 2021/22:279 men där villkorlig dom framstår som det mest sannolika. Det kan till exempel handla om situationer där personen har dömts för brott men brottsligheten ligger långt tillbaka i tiden och det inte krävs att påföljden bestäms till skyddstillsyn. Villkorlig dom förutsätter dock att strängare påföljd än böter måste dömas ut och utgör alltså alternativ endast till fängelse. Är det osäkert om straffmätningsvärdet når upp till fängelsenivå finns anledning till försiktighet i bedömningen. 5 § Strafföreläggande får inte utfärdas om 1.det inte finns förutsättningar för allmänt åtal, eller 2.målsäganden har förklarat att han eller hon avser att föra talan om enskilt anspråk i anledning av brottet som avser annat än betalningsskyldighet. I paragrafen anges vissa hinder mot utfärdande av strafföreläggande. Övervägandena finns i avsnitt 11.3. Ändringen innebär att den hittillsvarande andra om-satsen, det vill säga att strafföreläggandet måste innehålla alla brott av den misstänkte som enligt åklagarens vetskap föreligger till bedömning, tas bort. Att en person är misstänkt eller åtalad för annan brottslighet utgör alltså inget hinder mot att utfärda strafföreläggande. Övriga ändringar är endast språkliga och redaktionella. 9 § Ett strafföreläggande godkänns genom att den misstänkte skriver under och till behörig mottagare lämnar en förklaring, att han eller hon erkänner gärningen och godtar det straff och den särskilda rättsverkan samt det enskilda anspråk som tagits upp i föreläggandet. Regeringen kan med stöd av 8 kap. 7 § regeringsformen meddela närmare föreskrifter om vem som ska ta emot en sådan förklaring. Om en förklaring lämnas elektroniskt, ska den skrivas under med en sådan avancerad elektronisk underskrift som avses i artikel 3 i förordning (EU) nr 910/2014, i den ursprungliga lydelsen. Lämnas förklaringen i närvaro av en tjänsteman som anges i 33 kap. 6 § tredje stycket får den även skrivas under med en sådan elektronisk underskrift som avses i artikel 3 i förordning (EU) nr 910/2014, i den ursprungliga lydelsen. Paragrafen anger hur godkännande av strafföreläggande går till. Övervägandena finns i avsnitt 11.6. Ändringen i andra stycket innebär att om förklaringen lämnas elektroniskt i närvaro av en sådan tjänsteman som anges i 33 kap. 6 § tredje stycket, behöver underskriften inte uppfylla kraven på en avancerad elektronisk underskrift i artikel 3 i den s.k. eIDAS-förordningen. Det är under sådana förutsättningar tillräckligt med den enklare formen av elektronisk underskrift som avses i den artikeln. Elektronisk underskrift definieras där som uppgifter i elektronisk form som är fogade till eller logiskt knutna till andra uppgifter i elektronisk form och som används av undertecknaren för att skriva under. Därutöver ställs inte några särskilda krav på en elektronisk underskrift enligt bestämmelsen. Hänvisningen till EU-bestämmelsen är utformad på så sätt att den avser förordningen i en viss angiven lydelse, s.k. statisk hänvisning. 10 § Ett strafföreläggande kan godkännas på förhand av den misstänkte, om föreläggandet inte kommer att avse villkorlig dom. Ett förhandsgodkännande ska vara skriftligt, skrivas under av den misstänkte och innehålla 1. uppgift om det brott som godkännandet avser, varvid brottets art samt tiden Prop. 2021/22:279 och platsen för brottet ska anges, och 2.uppgift om den bötespåföljd, den särskilda rättsverkan och det enskilda anspråk som den misstänkte godtar. Om ett förhandsgodkännande lämnas elektroniskt gäller 9 § andra stycket. Ett förhandsgodkännande av ett strafföreläggande får återkallas av den misstänkte. Strafföreläggandet anses godkänt enligt 3 § andra stycket när det har utfärdats. Paragrafen reglerar godkännande av strafföreläggande genom ombud. Övervägandena finns i avsnitt 11.2. Den tidigare fullmaktskonstruktionen avskaffas och ersätts med ett förfarande med förhandsgodkännanden. Precis som har gällt för fullmakter är det inte möjligt att lämna ett förhandsgodkännande av strafföreläggande som avser villkorlig dom. I första stycket regleras att förhandsgodkännandet ska vara skriftligt och att det ska skrivas under av den misstänkte. Vidare regleras att de uppgifter som ska anges i förhandsgodkännandet är uppgift om brottet med en beskrivning av vad för slags brott det rör sig om, tiden och platsen för brottet samt uppgift om den bötespåföljd, den särskilda rättsverkan och det enskilda anspråk som den misstänkte är villig att godta. Den hittillsvarande bestämmelsen i andra stycket, om att ett ombud får ta emot handlingar i saken på den misstänktes vägnar om en godtagbar fullmakt har getts in till åklagaren, tas bort. I stället anges att om ett förhandsgodkännande lämnas elektroniskt gäller 9 § andra stycket (se författningskommentaren till den bestämmelsen). Det finns således inte något hinder mot att förhandsgodkännandet upprättas i elektronisk form. I tredje stycket, som är nytt, anges att den misstänkte får återkalla ett förhandsgodkännande. Förhandsgodkännandet är således inte bindande för den misstänkte förrän åklagaren har utfärdat föreläggandet. I fjärde stycket, som är nytt, anges att ett strafföreläggande som utfärdas med stöd av ett förhandsgodkännande anses godkänt när det har utfärdats. Av 3 § andra stycket följer att strafföreläggandet då gäller som en dom som har fått laga kraft. Precis som en strafföreläggandefullmakt utgör förhandsgodkännandet en yttre ram för åklagarens möjlighet att utfärda strafföreläggande. Det är därför möjligt för åklagaren att med stöd av förhandsgodkännandet utfärda ett strafföreläggande med ett lägre bötesbelopp, eller som annars är lindrigare, än vad som följer av förhandsgodkännandet. Övriga ändringar är endast språkliga och redaktionella. 12 § Ett godkännande är utan verkan om det sker sedan åklagaren har 1.utfärdat stämning, stämningsansökan eller ett nytt strafföreläggande som avser samma brott, 2.beslutat att inte väcka åtal för brottet, eller 3.beslutat att lägga ned eller inte inleda en förundersökning. Paragrafen reglerar ett godkännande av ett förelägg- ande blir utan verkande. Övervägandena finns i avsnitt 11.3. Ändringen i första punkten innebär att ett godkännande är utan verkan om det sker sedan åklagaren har utfärdat stämning, gett in en stämningsansökan till rätten eller utfärdat ett nytt strafföreläggande som 2021/22:279 avser samma brott. Ändringen är en följd av avskaffandet av förbudet i 5 § att utfärda strafföreläggande när den misstänkte också är misstänkt eller åtalad för annan brottslighet. Det innebär bland annat att ett godkännande av ett strafföreläggande gäller trots att det sker efter att åklagaren har utfärdat ett nytt strafföreläggande för annan brottslighet. Två parallella strafföreläggandeförfaranden kan alltså pågå om den misstänkte ännu inte hunnit godkänna ett första föreläggande när åklagaren utfärdar ytterligare ett strafföreläggande för annan brottslighet. 1.Denna lag träder i kraft . 2.Äldre föreskrifter gäller fortfarande för delgivningsmottagare som har delgetts information om förenklad delgivning före ikraftträdandet. 3.Äldre föreskrifter gäller fortfarande för delgivningsmottagare som har delgetts information om tillgänglighetsdelgivning före ikraftträdandet. 4.För fullmakter som har utfärdats före ikraftträdandet gäller 48 kap. 10 § i den äldre lydelsen. Enligt första punkten ska lagändringarna träda i kraft . Andra punkten innebär att äldre föreskrifter fortfarande gäller när delgivningsmottagaren före ikraftträdandet har delgetts information om att förenklad delgivning kan komma att tillämpas. Tillgänglighetsdelgivning regleras i lagen (2018:160) om försök med tillgänglighetsdelgivning i brottmål. Lagen är tidsbegränsad och upphör att gälla vid utgången av 2022. Tredje punkten innebär att äldre föreskrifter fortfarande gäller när delgivningsmottagaren före ikraftträdandet har delgetts information om tillgänglighetsdelgivning. Fjärde punkten innebär att den äldre lydelsen av 48 kap. 10 § gäller för handläggningen av fullmakter som utfärdats före ikraftträdandet. Övervägandena finns i avsnitt 13. 15.2Förslaget till lag om ändring i lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare 4 § En förundersökning mot den som inte har fyllt och som gäller brott på vilket fängelse kan följa ska bedrivas med särskild skyndsamhet. Delgivning enligt 23 kap. 18 § första stycket av brottsmisstanke ska ske efter det att misstanken har uppkommit under förutsättning att det kan ske utan men för utredningen. Förundersökningen ska avslutas och beslut i åtalsfrågan fattas så snart det kan ske och senast för delgivningen av brottsmisstanken. Tidsfristen får dock överskridas endast om det är nödvändigt med hänsyn till 1.att den misstänkte ska delta i medling enligt lagen (2002:445) om medling med anledning av brott, eller 2.utredningens beskaffenhet eller andra särskilda omständigheter. Paragrafen innehåller bestämmelser om skyndsamhet och tidsfrister vid förundersökningar mot personer . Övervägandena finns i av- Av paragrafen framgår att en förundersökning mot den som inte har fyllt Prop. 2021/22:279 och som gäller brott på vilket fängelse kan följa ska bedrivas med särskild skyndsamhet och att förundersökningen ska avslutas och beslut i åtalsfrågan fattas så snart det kan ske och senast för delgivning av brottsmisstanke enligt 23 kap. 18 § första stycket. Det innebär att sexveckorsfristen räknas från den dag som den unge hörs och på detta sätt underrättas om att han eller hon skäligen misstänks för brottet. Av den nya andra meningen framgår att denna delgivning av misstanke ska ske efter det att misstanken har uppkommit och det kan ske utan men för utredningen. Det innebär att sexveckorsfristens startpunkt kan inträda tidigare. Att delgivning ska ske efter det att misstanken har uppkommit tar sikte på när misstanken objektivt sett har uppkommit. För att kunna uppfylla detta krav krävs att den brottsutredande myndigheten fortlöpande gör bedömningar av om skälig misstanke har uppkommit. Det kan i vissa fall vara svårt att identifiera exakt den tidpunkt då skälig misstanke har uppkommit. Andra gånger kan det framstå som uppenbart att den unge är misstänkt, till exempel när polisen ingriper mot pågående brottslighet. Delgivning av misstanke behöver inte ske om det är till men för utredningen. Det kan till exempel finnas skäl att avvakta att förhöra den unge för att säkra bevis eller vidta andra utredningsåtgärder. Detta gäller inte minst när det är fråga om allvarligare brottslighet. Övriga ändringar är endast språkliga och redaktionella. 15.3Förslaget till lag om ändring i lagen (1991:2041) om särskild personutredning i brottmål, m.m. 2 § Ett beslut att inhämta yttrande från Kriminalvården meddelas av rätten. Innan allmänt åtal har väckts, får beslut meddelas av undersökningsledaren eller åklagaren. Beslutet ska meddelas så snart det lämpligen kan ske. Om allmänt åtal inte har väckts, får beslut att inhämta yttrande meddelas endast under förutsättning att den misstänkte har erkänt gärningen eller det annars finns sannolika skäl för misstanken att han eller hon har begått brottet. Paragrafen behandlar förutsättningarna för att inhämta yttrande från Kriminalvården, s.k. personutredning. Övervägandena finns i avsnitt 9. I paragrafens första stycke anges vem som har behörighet att meddela beslut att inhämta personutredning. Ändringen innebär att även undersökningsledaren, i stället för som tidigare endast åklagaren, får besluta att inhämta personutredning innan allmänt åtal har väckts. Detta innebär att behörigheten tillkommer en bredare krets . Kretsen innefattar, förutom åklagare, även till exempel polismän, kustbevakningstjänstemän och tulltjänstemän när de är förundersökningsledare. I tveksamma fall bör prövningen av frågan hänskjutas till rätten eller anstå till rättens ställningstagande i samband med åtal (se prop. 2021/22:279 2001/02:147 s. 38). Åklagaren har också kvar sin möjlighet att inhämta en personutredning innan åtalet har väckts. I övrigt görs en språklig ändring. 15.4Förslaget till lag om ändring i offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) 6 § Sekretessen enligt 1 § första stycket gäller inte 1.beslut om huruvida åtal ska väckas, beslut om att en förundersökning inte ska inledas eller beslut om att en förundersökning ska läggas ned, 2.för uppgift i ärende om föreläggande av ordningsbot, 3.för uppgift i ärende om strafföreläggande, förutom i de fall sekretess enligt 12 eller 13 a § skulle ha gällt för uppgiften hos domstol, 4.för uppgift som avser omhändertagande enligt 13 § andra stycket polislagen (1984:387), eller 5.för uppgift som hänför sig till sådan verksamhet hos som avses i 1 § första stycket 1–5 eller motsvarande verksamhet enligt äldre bestämmelser, om uppgiften har införts i en allmän handling . Paragrafen innehåller bestämmelser om vissa undantag från 1 §. Övervägandena finns i avsnitt 11.7. Den hittillsvarande bestämmelsen om strafföreläggande i andra punkten förs över till en ny tredje punkt. I tredje punkten införs även en bestämmelse om att sekretessen enligt 1 § första stycket gäller för uppgifter i ärende om strafföreläggande, om sekretess skulle ha gällt för uppgiften hos domstol enligt 12 eller 13 a §. Det innebär att uppgifter i ärende om strafföreläggande kan hållas skyddade på samma sätt som i domstol när det gäller bland annat sexualbrott och barnpornografibrott. Även bilduppgifter från förhör som tagits upp med ljud och bild kan omfattas av sekretess. Frågan om sekretess prövas när en handling begärs ut. Bestämmelserna i de hittillsvarande tredje och fjärde punkterna förs oförändrade över till fjärde respektive femte punkten. Övriga ändringar är endast språkliga. 15.5 Förslaget till lag om ändring i delgivningslagen (2010:1932) 2 § Delgivning innebär att en handling skickas eller lämnas till den eller de personer som har behörighet att ta emot delgivningen eller att något av de andra förfaranden som anges i denna lag används. Den som ensam eller tillsammans med någon är behörig att ta emot delgivning betecknas i denna lag som delgivningsmottagare. Bestämmelser om vilka som är delgivningsmottagare finns i 11–15 §§. Delgivning enligt denna lag sker genom delgivningssätten – vanlig delgivning (16–18 §§), – muntlig delgivning (19–21 §§), – förenklad delgivning (22–26 §§), – särskild delgivning med juridisk person (27–30 §§), – stämningsmannadelgivning (31–46 §§), – kungörelsedelgivning (47–51 §§), och – tillgänglighetsdelgivning (52–54 §§). Paragrafen innehåller en allmänt utformad definition av vad delgivning innebär enligt lagen, en definition av begreppet delgivningsmottagare samt en uppräkning av de delgivningssätt som lagen reglerar. finns i avsnitt 7.2.2. Ändringen i tredje stycket innebär att det nya delgivningssättet tillgänglighetsdelgivning läggs till i uppräkningen av delgivningssätten Bestämmelserna om tillgänglighetsdelgivning finns i 52–