prop · H903278 · 2022-07-12 00:00:00 — En särskild förutsättning för inskränkningens tillämplighet bör i stället – som föreslås i promemorian – vara att det inte finns någon kollektiv förvaltningsorganisation som kan licensiera användningen med stöd av den nya avtalslicensen. När det gäller kravet på att ett verk inte ska finnas tillgängligt i handeln ger direktivet inte någon ytterligare ledning för vilken bedömning som ska göras än vad som redogörs för i avsnitt 8.1. Att ett verk finns tillgängligt för utlån på bibliotek kan emellertid inte, som menar, anses innebära att det finns tillgängligt i handeln på det sätt som är aktuellt. Som bland annat för fram är det dock uppenbart att ett verks status i detta avseende kan förändras . I likhet med övriga inskränkningar ansvarar naturligtvis alltid användaren för att villkoren för användning enligt en inskränkning är uppfyllda. I förevarande fall har också rättsinnehavaren en möjlighet att förbjuda användningen. 2021/22:278 remissinstanser är inne på, införa ytterligare förtydliganden i denna del framstår enligt regeringen därför inte som lämpligt. Direktivet ger inte utrymme för att – som efterlyser – begränsa inskränkningen så att den inte skulle gälla då kommersiella, rättighetsmässiga, publicistiska eller etiska skäl ligger bakom att verket inte finns i handeln. Det bör emellertid understrykas att de verk som kan komma i fråga för användning ska ingå i institutionernas samlingar. sätt är de typiskt sett redan tillgängliga för allmänheten. gäller vidare bara om det inte finns någon kollektiv förvaltningsorganisa- tion som kan ingå avtal om användningen. Det ligger alltså i rättsinnehavarnas intresse att se till att det finns behöriga organisationer. Om det finns en sådan organisation som vill ingå avtal är det naturligtvis också möjligt att i avtalet reglera de aktuella frågorna och i dessa avseenden ger den nu aktuella avtalslicensen inte ett bredare utrymme än den som redan möjliggör för arkiv och bibliotek att tillgängliggöra sina samlingar (42 d §). Kravet på att upphovsmannen eller en annan identifierbar rättsinne- havare ska anges vid användning med stöd av inskränkningen gäller utöver upphovsmannens ideellrättsliga anspråk på att bli namngiven då verket används med stöd av en inskränkning i upphovsrätten. namn ska då alltid och oavsett vem som är rättsinnehavare anges i den omfattning och på det sätt som god sed kräver (jfr 3 och 11 §§). situation som regleras i förevarande artikel avser i stället att den som innehar rätten till verket, vare sig det är upphovsmannen eller någon annan, ska anges om det inte är omöjligt. Kravet är alltså ett annat än det krav på namn- och källangivelse som regleras i till exempel inskränkningen för undervisningsändamål (jfr avsnitt 7.3). också delvis vara ett annat, nämligen att den som faktiskt innehar rättigheterna till verket ska kunna göras uppmärksam på användningen och ges möjlighet att meddela förbud. En liknande bestämmelse finns sedan tidigare såvitt avser herrelösa verk (16 a § första stycket 8). införas en särskild skyldighet att, om det är möjligt, ange den eller de rättsinnehavare som är kända när ett verk utnyttjas (jfr prop. s. 22). Rättsinnehavare ska också när det kommer till användning som sker eller kan komma att ske med stöd av inskränkningen när som helst, enkelt och faktiskt, få utesluta sina verk från licensiering, antingen i allmänhet eller i specifika fall. Ett sådant förbud ska kunna meddelas också efter att användningen har påbörjats (artikel 8.4). När inskränkningen är tillämplig och en kulturarvsinstitution förfogar över ett verk med stöd av inskränkningen eller har för avsikt att göra det, får det anses tillräckligt och lämpligt att det finns motsvarande möjlighet att förbjuda användning som vid licensiering med stöd av avtalslicens (jfr också avsnitt 9). Ett sådant förbud måste då meddelas till kulturarvs- Det framstår som lämpligt att förbudsmöjligheten i denna del även i övrigt utformas på samma sätt som i bestämmelserna om Att begreppet upphovsman används i lagen utesluter alltså inte att även den som förvärvat en rätt från upphovsmannen, dvs. rättsinnehavare än upphovsmannen, kan ha rätt att meddela förbud. rättsinnehavare som förvärvat den ekonomiska ensamrätten från upphovsmannen genom en totalöverlåtelse förfogar ensam över rätten att framställa exemplar av verket och göra det tillgängligt för allmänheten. 2021/22:278 Om förvärvet är av mer begränsad omfattning, kan dock beroende på omständigheterna förbudsmöjligheten ligga kvar hos upphovsmannen. Huruvida upphovsmannen – eller annan rättsinnehavare – kan meddela förbud måste i princip anses följa hans eller hennes möjlighet att ge tillstånd till och agera rättsligt mot den typ av förfogande som aktualiseras genom inskränkningen (jfr. 2012/13:141 s. 58). Den ursprungslandsprincip som måste införas bör utformas på samma sätt som ovan föreslås beträffande gränsöverskridande undervisning (avsnitt 7.3, jfr även avsnitt 8.1). 8.3Särskild information i samband med användning Regeringens förslag: Regeringen ska få meddela föreskrifter om att kulturarvsinstitutioner och kollektiva förvaltningsorganisationer ska lämna de uppgifter till EU:s immaterialrättsmyndighet som enligt direktivet ska tillgängliggöras på den webbportal som myndigheten tillhandahåller. Promemorians förslag stämmer överens med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker förslagen eller har inga invändningar mot dem. anser att tillgängliggörande av information på webbportalen ska vara en förutsättning för att användning ska få ske och att detta bör anges i lagtexten. avstyrker förslaget om att inte reglera vem av parterna i ett avtal som ska ansvara för informationen och menar att den skyldigheten bör läggas på kulturarvsinstitutionerna. Skälen för regeringens förslag: Medlemsstaterna ska säkerställa att viss information finns tillgänglig avseende användning som sker eller kan komma att ske med stöd av den särskilda avtalslicensen eller den underliggande inskränkningen (artikel 10.1). Informationen ska finnas tillgänglig på en offentlig EU-gemensam webbportal. Den information som ska göras tillgänglig är information som syftar till att identifiera de verk som omfattas av en licens som har beviljats med stöd av de nya bestämmelserna eller som används med stöd av inskränkningen. Informationen ska också avse möjligheten att meddela förbud. Slutligen ska information om parterna i licensavtalet, de territorier som omfattas och vilken användning som kan ske tillgängliggöras så snart informationen finns till hands. Informationen ska komma från kulturarvsinstitutioner och kollektiva förvaltningsorganisationer. Informationen ska vara tillgänglig på webbportalen före det att verket görs tillgängligt för allmänheten. Webbportalen ska upprättas och förvaltas av EU:s immaterialrättsmyndighet (artikel 10.1). Medlemsstaterna kan också välja en ordning där informationen lämnas via en nationell myndighet, som i praktiken skulle vidarebefordra informationen från kulturarvs- institutionerna och de kollektiva förvaltningsorganisationerna till EU:s immaterialrättsmyndighet. Eftersom direktivet inte kräver det, finns det emellertid inte skäl för en sådan ordning. När det gäller frågan om huruvida tillgängliggörandet på webbportalen bör ses som en förutsättning för att användning med stöd av licensen eller inskränkningen ska få ske, vilket förespråkar, konstaterar Regleringen om webbportalen är fristående från inskränkningen och syftar till att underlätta för rättsinnehavare att få kännedom om att deras verk används eller kan komma att användas och på så sätt förbättra deras möjligheter att utöva sin rätt att förbjuda användningen (se skäl 41). Den information som ska tillgängliggöras är relativt allmänt hållen. Den kan som regel inte väntas vara så pass detaljerad att samtliga enskilda verk som används eller kan komma att användas kan identifieras. De egentliga förutsättningarna för att använd- ningen ska vara tillåten med stöd av den särskilda licens- respektive inskränkningsordning som föreskrivs i direktivet regleras i stället uttömmande i artikel 8. Det bör därför enligt regeringen inte föreskrivas att tillgängliggörandet av information på webbportalen är en förutsättning för att användningen ska få ske. kommer, efter att ha registrerat sig som användare på webbportalen, ha möjlighet att på egen hand föra in informationen i portalen. delar inte uppfattningen att det enbart bör åläggas kulturarvsinstitutionerna att göra detta. Regeringen instämmer alltså i promemorians bedömning att det saknas anledning att reglera vem av parterna till ett avtal som ska se till att den aktuella informationen tillgängliggörs. Det bör i stället lämnas till parterna att komma överens om hur de i det fallet fullgör skyldigheten att tillgängliggöra informationen. På så sätt ges också rättsinnehavarna, genom de kollektiva förvaltningsorganisationerna, inflytande över vilken information som ska tillgängliggöras. Det som sagts hindrar inte heller parterna från att i avtalet närmare reglera frågan. I de fall information ska lämnas i anledning av att ett verk används med stöd av inskränkningen, är det naturligtvis enbart kulturarvsinstitutionen som kan fullgöra När det gäller frågan om vilken information som ska lämnas är utrymmet för medlemsstaterna att precisera detta i nationell rätt begränsat. direktivet om föräldralösa verk finns en närliggande skyldighet för medlemsstaterna att säkerställa att information från kulturarvsinstitutioner om sådan användning som avses i det direktivet ska bli tillgänglig i en Även i det direktivet är bestämmelserna om vilken information som ska lämnas så pass detaljerade att utrymmet för att i nationell rätt göra ytterligare preciseringar är begränsat. genomförandet av det direktivet att det saknas skäl att reglera informationsskyldigheten i lagstiftningen och att regler om det i stället borde tas in i en förordning (prop. 2013/14:206 s. 33). Det saknas skäl att göra någon annan bedömning i detta fall. bemyndigas att meddela föreskrifter om skyldigheten att lämna den bemyndigandet bör hänvisas till de uppgifter som enligt direktivet ska lämnas till den myndigheten. Det finns inte någon anledning att begränsa den hänvisningen till direktivet i dess nuvarande lydelse. bör alltså gälla också för sådana uppgifter som enligt eventuella senare ändringar i direktivet kan komma att behöva lämnas till myndigheten (s.k. dynamisk hänvisning). Medlemsstaterna ska, om så är nödvändigt för rättsinnehavarnas Prop. 2021/22:278 allmänna kännedom, föreskriva att ytterligare lämpliga informations- åtgärder vidtas avseende möjligheten för kollektiva förvaltningsorganisa- tioner att licensiera verk enligt förevarande licensieringssystem, de beviljade licenserna, användningarna inom ramen för den underliggande inskränkningen och de alternativ för att utesluta sina verk som finns för rättsinnehavare vid användning med stöd av förevarande licensierings- system eller underliggande inskränkning. De eventuella ytterligare lämpliga informationsåtgärderna ska vidtas i den medlemsstat där licensen inhämtas eller, om det är fråga om användning med stöd av den under- liggande inskränkningen, i den medlemsstat där kulturarvsinstitutionen är etablerad. Om verkens ursprung utgör belägg för att rättsinnehavarnas kännedom skulle stärkas på ett bättre sätt i andra medlemsstater eller tredjeländer ska sådana informationsåtgärder även omfatta de medlems- staterna och tredjeländerna (artikel 10.2). Det har i lagstiftningsärendet inte identifierats något behov av särskilda informationsåtgärder. Det bör i det sammanhanget uppmärksammas att den allmänna informationsplikt beträffande avtal som ingås enligt bestämmelserna om avtalslicens som föreslås i denna proposition kommer att omfatta också de nu aktuella avtalen (se vidare avsnitt 9). Regeringens förslag: En kollektiv förvaltningsorganisation ska vara skyldig att tillhandahålla rättighetshavare information om de möjligheter organisationen har att träffa avtal med avtalslicensverkan och om de avtal som ingås. Organisationen ska också tillhandahålla information om möjligheten för upphovsmän som inte företräds av organisationen att meddela förbud mot användning. Informationsskyldigheten ska gälla också för de organisationer som inte är kollektiva förvaltningsorganisationer men som ingår avtal med avtalslicensverkan eller inkasserar viss ersättning enligt upphovs- rättslagen. Sådana organisationer ska också omfattas av vissa ytterligare bestämmelser som gäller för kollektiva förvaltningsorganisationer enligt lagen om kollektiv förvaltning av upphovsrätt. Det gäller bestämmelser om möjligheterna för medlemmar och rättighetshavare att använda elektronisk kommunikation för att meddela sig med organisationen, om hantering av klagomål och om information om vissa representationsavtal. Promemorians förslag stämmer överens med regeringens. Remissinstanserna: Flertalet av remissinstanserna tillstyrker förslagen eller lämnar dem utan invändning. , Epidemic Sound och () framför att kraven på den information som ska lämnas av en kollektiv förvaltningsorganisation bör utformas i närmare anslutning till direktivets ordalydelse. 2021/22:278 Epidemic Sound efterfrågar ett klargörande beträffande hur ett förbud mot användning ska vara utformat. Skälen för regeringens förslag Det svenska systemet med avtalslicenser är ett sådant system som avses i direktivet som underlättar kollektiv licensiering av upphovsrätt Direktivet innehåller bestämmelser som syftar till att säkerställa att med- lemsstaterna ska kunna införa – eller behålla – regler som underlättar kollektiv licensiering av upphovsrätt, men ställer vissa grund- läggande krav på sådana ordningar (artikel 12). Det är valfritt för medlemsstaterna att ha licensieringssystem. De licensieringssystem som avses är sådana som förekommer i vissa av medlemsstaterna, till exempel avtal med avtalslicensverkan, rättsliga mandat eller presumtioner om representation (artikel 12.1). De gör det möjligt för användare att med organisationer som företräder upphovsmän ingå avtal som ger rätt att använda även verk av upphovsmän som inte företräds av organisationen. I svensk rätt finns avtalslicenser, som är ett sådant system som avses i direktivet. Bestämmelserna om avtalslicens måste alltså uppfylla de krav som direktivet ställer upp. Avtalslicenser kan bara användas på väl avgränsade områden Medlemsstaterna ska säkerställa att det licensieringssystem som finns eller som införs endast tillämpas inom väl avgränsade användningsområden där det vanligtvis är så betungande och opraktiskt att inhämta tillstånd från enskilda rättsinnehavare att licensieringstransaktionen blir osannolik till följd av de egenskaper som kännetecknar användningen eller typerna av verk. Medlemsstaterna ska också säkerställa att ett sådant licensierings- system skyddar rättighetshavarnas legitima intressen (artikel 12.2). I används avtalslicenser på områden där det förekommer utnyttjanden av en stor mängd verk och andra skyddade prestationer och där det på förhand ofta inte är möjligt att avgöra för vilka verk en licens måste inhämtas. Avtalslicenserna innebär att en användare genom ett avtal med en representativ organisation kan få alla de rättigheter som använda- ren behöver för sin verksamhet som berörda rättighetshavare får ersättning. Den första avtalslicensbestämmelsen som infördes i upphovsrättslagen gällde utsändning av litterära och musikaliska verk i radio och tv (numera 42 e §). Därefter har systemet byggts ut genom att nya bestämmelser avseende andra användningsområden förts in (42 b– 42 d, 42 f och §§). De senaste ändringarna gjordes . Då infördes en generell avtalslicens som under vissa förutsättningar ger möjlighet till heltäckande avtal även i andra fall än som täcks av de särskilda avtalslicenserna (42 h §). För att den generella avtalslicensen ska kunna användas krävs det att det är fråga om ett avgränsat användningsområde. Det krävs också att det är en förutsättning för utnyttjandet att användaren genom avtalet med organisationen ges rätt att utnyttja verk av det slag som avses med avtalet trots att verkens upphovs- män inte företräds av organisationen. De särskilda avtalslicens- bestämmelserna bygger på samma principer. Avtalslicenserna har utformats mot bakgrund av behovet av att avtal av Prop. 2021/22:278 ifrågavarande typ bara ingås på områden som är väl avgränsade. handlar om områden där det inte är praktiskt möjligt att inhämta tillstånd från enskilda rättighetshavare för att lösa användningsbehoven. Ett viktigt syfte är att se till att inte nyttjanden sker under förhållanden där avtal saknas och rättighetshavarna därmed går miste om ersättning. I direktivet ställs det inte något krav på att det avgränsade området ska framgå direkt av medlemsstaternas lagstiftning. tydligt att det är möjligt att i lagstiftningen ha en allmän bestämmelse och att det närmare användningsområdet avgränsas inom ramen för licensieringsförfarandet eller i beviljade licenser (skäl 49). Så är fallet med den generella avtalslicensen. Det kan alltså konstateras att systemet med avtalslicenser uppfyller direktivets krav på tillämpning inom endast väl Organisationerna ska vara tillräckligt representativa I direktivet ställs det krav på de förvaltande organisationernas represen- En organisation ska, på grundval av sitt mandat, vara tillräckligt representativ i fråga om rättsinnehavare avseende den typ av verk som avses och de rättigheter som är föremål för licensen för medlemsstaten i fråga (artikel 12.3 a). För att en organisation ska kunna träffa avtal med avtalslicensverkan krävs det att organisationen företräder ett flertal upphovsmän till i använda verk på det aktuella området (42 a § första stycket första meningen upphovsrättslagen). Kravet på de förvaltande organisationernas representativitet motsvarar de krav som ställs på organisationer som ska kunna träffa licensavtal om verk som inte finns i handeln (artikel 8). Som framgår av avsnitt 8.1, där genomförandet av den artikeln behandlas, kan det konstateras att det krav på representativitet som uppställs i upphovsrättslagen uppfyller direktivets Av skälen som särskilt knyter an till artikel 12 framgår det också att det bör vara medlemsstaterna som fastställer de krav som ska uppfyllas av organisationerna för att de ska anses vara tillräckligt representativa (skäl 48). Inte bara kollektiva förvaltningsorganisationer kan ingå avtal Direktivet förutsätter att de aktuella avtalen ingås av förvaltnings- organisationer som är föremål för de nationella regler som genomför direktivet om kollektiv förvaltning av upphovsrätt (artikel 12.1). förekommer det att också organisationer som inte är kollektiva förvaltningsorganisationer ingår avtal med avtalslicensverkan. exempel flera fackförbund. Direktivet utesluter inte att dessa även framöver kan ingå avtal med avtalslicensverkan. Avgörande är i stället om organisationen är föremål för relevanta bestämmelser som reglerar Att bestämmelserna inte avser att begränsa möjligheterna att ingå avtal för andra organisationer än de som särskilt definieras som kollektiva förvaltningsorganisationer följer också av artikel 12.4. Där anges att vissa bestämmelser om kollektiva förvaltningsorganisationers förhållande till utanförstående rättsinnehavare i direktivet om kollektiv förvaltning av upphovsrätt (bestämmelserna i 2021/22:278 artikel 7 i det direktivet) ska tillämpas på det licensieringssystem som medlemsstaterna kan införa eller behålla med stöd av artikel 12. En sådan regel hade inte varit nödvändig om endast kollektiva förvaltningsorgan- isationer omfattades. De aktuella bestämmelserna gäller alltid för de organisationerna. Organisationer som träffar avtal med avtalslicensverkan är – med undantag för vissa bestämmelser i artikel 7 – föremål för relevanta nationella regler som genomför direktivet om kollektiv förvaltning av upphovsrätt (1 kap. 3 § lagen [2016:977] om kollektiv förvaltning av upphovsrätt). De organisationer som kan träffa avtal med avtalslicensverkan är alltså som utgångspunkt också underställda det regelverk som krävs (se närmare nedan om förhållandet till artikel 7 i direktivet om kollektiv förvaltning av upphovsrätt). Behandling av utanförstående rättsinnehavare Direktivet kräver att rättsinnehavare vars rättigheter omfattas av avtal, men som inte företräds av den avtalsslutande organisationen, ska garanteras lika behandling. Sådana utanförstående rättsinnehavare ska också kunna undanta sina verk från det aktuella licensieringssystemet (artikel 12.3 b och c). Motsvarande krav ställs i fråga om det särskilda gränsöverskridande licensieringssystem för verk som inte finns i handeln och som regleras i artikel 8. Som framgår av avsnitt 8.1 uppfyller svensk rätt kraven på lika behandling och möjligheten för rättsinnehavare att undanta sina verk från användning. Det gäller också i förhållande till det som kommer till uttryck i direktivets skäl 48 om att förbud kan meddelas såväl före som efter ett avtals ingående. När det gäller frågan om den närmare utformningen av ett förbud mot användning, som lyfts av bland andra och , kan det konstateras att den avhandlades i samband med att den generella avtalslicensen infördes i (se prop. 2012/13:141 s. 58). Då konstaterades bland annat att ett förbud bör utformas på ett sådant sätt att användaren har en rimlig möjlighet att efterleva det. I det ligger att upphovsmannen bör precisera vilket eller vilka verk som avses med förbudet och om förbudet gäller all användning eller bara en viss typ av förfogande. I detta sammanhang bör det också lyftas fram att det i ett fall inte är möjligt att meddela förbud mot användning med stöd av avtalslicens. Det gäller sådan användning som sker i samband med vidaresändningar av radio- och tv-sändningar (42 f §). Den bestämmelsen genomför dock i huvudsak två EU-direktiv (rådets direktiv /83/EEG av om samordning av vissa bestämmelser om upphovsrätt och närstående rättigheter avseende satellitsändningar och vidaresändning via kabel samt och rådets direktiv (EU) 2019/789 av om fastställande av bestämmelser för utövandet av upphovsrätt och närstående rättigheter tillämpliga på vissa av sändarföretagens onlinesändningar och vidaresändningar av radio- och tv- program och om ändring av rådets direktiv /83/EEG). Dessa båda direktiv föreskriver obligatorisk kollektiv förvaltning vid vissa typer av vidaresändningar. Artikel 12 är inte tillämplig på bestämmelser om obligatorisk kollektiv förvaltning (artikel 12.4) och är inte avsedd att påverka medlemsstaternas hittillsvarande möjligheter att ha sådana Prop. 2021/22:278 bestämmelser i nationell rätt (skäl 46, jfr även prop. 2021/22:153 s. 23). Vissa anpassningar bör göras med anledning av kraven på lämpliga informationsåtgärder Enligt direktivet ska också lämpliga informationsåtgärder vidtas. Det är rättsinnehavarna som ska kunna nås av informationen. Den ska avse möjligheterna att avtala om licenser av det ifrågavarande slaget, den licensiering som sker i enlighet med bestämmelserna och hur rättsinnehavarare ska gå till väga för att undanta verk från användning. Informationsåtgärderna ska vidtas från och med en rimlig tid före det att verken används i enlighet med en licens. Informationsåtgärderna ska vara effektiva, utan krav på att varje rättsinnehavare informeras personligen (artikel 12.3 d). Av skälen framgår att informationsåtgärderna bör vara ändamålsenliga under licensens hela giltighetstid och att de inte bör medföra en oproportionerlig administrativ börda för användare, förvaltningsorganisationer eller rättsinnehavare (skäl 48). Det kan konstateras att det lämnas ett relativt stort utrymme för medlemsstaterna att bestämma på vilket sätt informationen ska till- handahållas. Det anges inte heller uttryckligen i direktivet vem som bör tillhandahålla informationen.