prop · H90385 · 2022-01-18 00:00:00 — Regeringen noterar att vid genomförandet av varudirektivet har valt att behålla den hittillsvarande presumtionsfristen vid köp av djur (77 a § tredje stycket kobeloven, nr 140 genom ändring nr 1173 ). Regeringen anser att mot- svarande lösning bör väljas även i . En särregel om detta bör därför tas in i den nya konsumentköplagen. En möjlighet att avtala bort presumtionsregeln vid dyrare köp Presumtionsregeln, som alltså innebär att näringsidkaren efter köpet måste bevisa att det inte är ett fel som denne ansvarar för, lyfts fram av flera organisationer, bl.a. och , som den mest problematiska för näringsidkarna vid köp av levande djur och de menar att den därför helt borde tas bort. Enligt utredningen finns det möjligen i viss utsträckning en miss- uppfattning bland säljare av levande djur att en konsument endast behöver påstå att ett visst fel föreligger och att säljaren då måste visa att djuret inte är felaktigt. Köparen måste dock även vid konsumentköp bevisa att det finns ett fel på djuret. En annan vanligare uppfattning förefaller enligt utredningen vara att det räcker att en konsument påvisar någon form av avvikelse på t.ex. röntgenbilder för att fel ska anses föreligga. Utredningen understryker att det inte finns stöd i praxis för den uppfattningen och konstaterar att utgångspunkten är att fel förutsätter att avvikelsen har lett till någon typ av symptom som påverkar djurets funktion eller att avvikel- sen innebär ett avsteg från vad parterna uttryckligen avtalat om. Utred- ningen bedömer emellertid att presumtionsfristen för dyrare levande djur är så pass problematisk att det bör föreskrivas en möjlighet för parternas att helt avtala bort den. Utredningens förslag får ett blandat mottagande. De remissinstanser som företräder näringsidkar- och djurintressen, däribland Svenska Kennel- klubben, är positiva till förslaget medan de som företräder konsument- intressena, däribland och Konsumenter, är negativa. Även har vissa invändningar mot möjligheten att helt kunna avtala bort presumtionsregeln. pekar bl.a. på att presumtionsregeln medför arbetsmiljö- problem för veterinärerna och att de oförskyllt dras in i påfrestande konflikter med båda parter. Trots att utredningens förslag, som bl.a. Konsumenter pekar på, kan anses innebära en försämring av konsumentskyddet går det enligt regeringen inte att bortse från att det är just presumtionsregeln som bland näringsidkare upplevs som mest problematisk i konsumentköplagen. Det är redan den nuvarande fristen som föranlett problemen och att behålla den vid köp av dyrare levande djur skulle därför inte innebära en förbättring. Som anförs ovan i samband med förslaget om undersökning av djuret är det enligt regeringens uppfattning rimligt att konsumenten vid köp av dyrare djur tar ett större ansvar. Det gäller både vid själva köpet och där- efter. Det kan bidra till större försiktighet och omsorg vid handhavandet, till gagn för båda parter och framför allt för djuret. Enligt regeringens uppfattning framstår det därför som en lämplig avvägning att införa en ytterligare särregel på området. Detta kan tillsammans med införandet av en bestämmelse om undersökning av djuret före köpet bidra till mer ända- målsenliga regler vid köp av dyrare levande djur och minska antalet tvister. Förslaget kan därmed bidra till att stärka djurens välfärd. Vad gäller den närmare utformningen av särregeln bör enligt regeringens mening presumtionsregeln inte helt tas bort vid köp av dyrare levande djur utan i stället bör det införas en möjlighet för parterna att avtala bort den. Härigenom kan det undvikas att konsumenten av okunskap eller ointresse blir ägare till ett djur i tron att näringsidkaren svarar för fel . Genom att göra bestämmelsen dispositiv blir det tydligt för konsumenten under vilka förutsättningar köpet sker och han eller hon kan fatta ett informerat beslut om att genomföra eller avstå från köpet. Enligt finns det i och för sig en 2021/22:85 risk för att vissa konsumenter inte förstår valfriheten när avtalet presen- teras från säljarens sida och denne har ett kunskapsmässigt övertag. Denna risk bör dock inte överdrivas och det åligger både näringsidkarna och deras branschorganisationer att ta ett ansvar för att informera konsumenten och upprätthålla en sund syn på sin verksamhet. Att presumtionsregeln inte gäller innebär vidare inte att näringsidkaren går fri från ansvar för ur- sprungliga fel på djuret utan enbart att det åläggs konsumenten att bevisa att det är fråga om ett sådant fel. Regeringen föreslår sammantaget att det införs en möjlighet i den nya konsumentköplagen att vid köp av dyrare levande djur avtala om att presumtionsregeln avseende fel inte ska gälla. Ytterligare undantag bör inte införas Regeringens bedömning: Det finns inte tillräckliga skäl att nu införa ytterligare undantag från konsumentköplagen vid köp av levande djur. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser yttrar sig inte särskilt i Några remissinstanser delar inte utredningens bedömning. förtydliganden och kompletteringar till de alternativa lagförslag som utredningen presenterar i en bilaga till betänkandet. förbund anser att de alternativa lagförslagen bör genomföras. Skälen för regeringens bedömning Det finns inte skäl att behålla möjligheten att sälja djur i befintligt skick Det finns enligt 17 § första stycket i den nuvarande konsumentköplagen en möjlighet att sälja ett djur i befintligt skick eller med ett liknande allmänt förbehåll, vilket används bl.a. vid hästköp. Djuret kan då ändå anses som felaktigt, om det är i sämre skick än konsumenten med hänsyn till priset och övriga omständigheter med fog har kunnat förutsätta. Regeringen konstaterar i avsnitt 6.9 att regeln inte lever upp till varu- direktivets krav och därför inte kan föras över till den nya lagen. av artikel 3.5 b i varudirektivet skulle det dock vara möjligt att behålla regleringen vid köp av levande djur. Utredningen anför att det i och för sig vore möjligt med en reglering som innebär att de objektiva kriterierna för avtalsenlighet inte gäller köp av dyrare levande djur, om djuret har sålts i befintligt skick eller med ett liknande allmänt förbehåll. Djuret skulle enligt utredningen vid en sådan försäljning anses felaktigt om det inte överensstämmer med sådana uppgifter om dess egenskaper eller användning som näringsidkaren har lämnat före köpet och som kan antas ha inverkat på köpet, eller om djuret är i väsentligt sämre skick än konsumenten med hänsyn till djurets pris och övriga omständigheter med fog har kunnat förutsätta. dock att en sådan reglering inte bör införas. Regeringen konstaterar att det i den nya lagen kommer att finnas en bestämmelse med innebörd att en vara som avviker från de objektiva kriterierna för avtalsenlighet inte ska anses felaktig om näringsidkaren vid köpet har informerat konsumenten om avvikelsen och konsumenten Prop. 2021/22:85 uttryckligen och separat har godkänt den. Därmed kommer parterna även med den nya lagen att ha avtalsfrihet och kunna göra avsteg från den nya lagens objektiva krav. Till skillnad mot om djuret sålts i befintligt skick kommer konsumenten vid en avvikelse från de objektiva kriterierna för djurets avtalsenlighet alltid få information om vilka avvikelser i djuret som finns och också behöva godkänna avvikelserna (se avsnitt 6.7.2). Att tillämpa den nya konsumentköplagens krav bör därmed kunna bidra till en ökad omsorg om djuret. Enligt regeringens bedömning finns det mot den bakgrunden knappast något behov av att komplettera lagstiftningen med en bestämmelse om att djuret kan säljas i befintligt skick eller med ett liknande allmänt förbehåll. Regeringen vill dessutom framhålla att en möjlighet till en allmän fri- skrivning inte är rätt väg att gå eftersom det snarare bidrar till att motverka att parterna tydliggör djurets avtalade skick och egenskaper. Inga ytterligare särregler bör införas nu Utredningen har övervägt om andra särregler för levande djur bör införas i konsumentköplagen men stannar för att inte lämna några sådana förslag. Det handlar bl.a. om att begränsa näringsidkarens ansvarsperiod till , möjliggöra omleverans av djur i större utsträckning genom att inte ställa krav på att djuren ska vara i huvudsak likvärdiga, införa en samrådsplikt för konsumenten innan han eller hon själv avhjälper felet och begränsa konsumentens rätt till skadestånd. Utredningen understryker att den skiss på dessa ytterligare åtgärder, som lämnas i en bilaga till betänkandet, inte utgör lagförslag. Några remissinstanser, bl.a. , anser att ytterligare undantag bör göras. Att vissa av de som företräder djurnäringen vill ha fler och mer genom- gripande förändringar till sin fördel är förståeligt, särskilt som det handlar om att begränsa de ekonomiska riskerna i verksamheten. Regeringen anser emellertid att en väl fungerande och ändamålsenlig konsumentmarknad förutsätter ett gott konsumentskydd. Som anförs ovan riskerar ytterligare försvagningar av konsumentskyddet, t.ex. om rätten till ersättning för avhjälpandekostnader skulle begränsas, att leda till att djurens välfärd försämras. Det bör därför inte komma ifråga att införa undantag som uppenbarligen inte skulle vara i konsumenternas intresse. De förslag till särregler som lämnas i avsnitt 9.3 och 9.4 möter upp mot det som framför allt anses obalanserat och betungande för näringsidkarna. Enligt regeringens uppfattning kan dessa förändringar leda till en mer ändamålsenlig marknad och färre rättstvister. För det fall det visas i ett enskilt fall att näringsidkaren har ansvar för ett fel hos ett dyrare djur är situationen däremot en annan. Det finns inte anledning att överväga ytterligare förändringar som i praktiken enbart gynnar näringsidkarna på konsumenternas bekostnad, t.ex. genom att införa tak på skadestånd eller ersättning för avhjälpandekostnader. Regeringen tror inte att heller djur- näringen nödvändigtvis skulle vara betjänt av en sådan utveckling eller att det skulle vara till gagn för djuren om konsumenten då inte har råd att söka nödvändig vård för sitt djur. Mot den bakgrunden anser regeringen att det saknas anledning att nu överväga ytterligare särregler. 9.6Tydliggörande av att djurskyddsreglerna gäller vid konsumentköp Regeringens förslag: Det ska i den nya konsumentköplagen tydlig- göras att djurskyddslagstiftningen alltid gäller vid köp av ett levande djur. Utredningens förslag överensstämmer inte med regeringens. Utred- ningen lämnar inget förslag motsvarande regeringens. Remissinstanserna: Remissinstanserna yttrar sig inte särskilt i frågan. Skälen för regeringens förslag Djurskyddslagstiftningen säkerställer ett gott djurskydd, en god djurvälfärd och respekt för djur Djurskyddet är av stor betydelse vid köp av levande djur. finns det i en ny och modern djurskyddslag (2018:1192). Syftet med lagen är att säkerställa ett gott djurskydd och att främja en god djurvälfärd och respekt för djur. Lagen gäller alla djur som hålls av människan. I djurskyddslagen finns bestämmelser om hur djur ska hanteras, hållas och skötas. Ett grundläggande djurskyddskrav är att djur ska behandlas väl och skyddas mot onödigt lidande och sjukdom. Vidare ska djur hållas och skötas i en god djurmiljö och på ett sådant sätt att deras välfärd främjas, att de kan utföra sådana beteenden som de är starkt motiverade för och som är viktiga för deras välbefinnande (naturligt beteende) och att beteendestörningar förebyggs. Den som håller djur eller på annat sätt tar hand om djur ska ha tillräcklig kompetens för att tillgodose djurets behov och det uppställs krav på tillsyn, foder och vatten. Om ett djur visar tecken på ohälsa, ska vård ges eller andra lämpliga åtgärder vidtas. I övrigt kan särskilt uppmärksammas det tydliga förbudet i lagen mot att överge djur samt de skärpta reglerna för när djur används i tävlings- verksamhet. Den som med uppsåt eller av oaktsamhet bryter mot förbudet kan dömas till böter eller fängelse . Djurskyddslagen är en ramlag som innehåller de bestämmelser som är grundläggande och centrala för djurs välfärd. Mer detaljerade regler finns i djurskyddsförordningen (2019:66) och i föreskrifter meddelade av . Det är länsstyrelserna som kontrollerar att djur- hållare lever upp till kraven i djurskyddslagstiftningen. Regeringen arbetar aktivt och kontinuerligt med att på olika sätt för- bättra och stärka djurskyddet. Som exempel på åtgärder har regeringen beslutat propositionen Brott mot djur – skärpta straff och ett mer effektivt sanktionssystem (prop. 2021/22:18), propositionen Bättre upp- följning av läkemedel för djur (prop. 2020/21:220), liksom en proposition om krav på märkning och registrering av katter (prop. 2021/22:49). Dessutom har satsningar gjorts för att förstärka utbildningen av veterinärer och djursjukskötare. Förstärkningen bidrar till att motverka onödigt lidande för husdjur och lantbruksdjur (prop. 2021/22:1, utgiftsområde 23, s. 53). Det bör göras tydligt att djurskyddslagstiftningen alltid gäller vid köp Djurskydd är en viktig fråga för regeringen. Att djur ska behandlas väl och skyddas mot onödigt lidande är en självklarhet och något som slås fast i den gällande djurskyddslagstiftningen. Det gäller alla djur som är i någons vård och under djurets levnad. De flesta människor behandlar sina djur väl. Man har ett djur för att man bryr sig om det och är mån om djurets välmående. Det inträffar dock att djur far illa och det är aldrig acceptabelt. Den som åtagit sig att ta hand om ett djur har också ett ansvar för att djuret mår bra. Ansvaret för djuret ligger hos djurägaren eller den som annars faktiskt innehar och förfogar över djuret (se prop. 2017/18:147 s. 74). Det är djurhållarens ansvar att se till att det djur denne tagit i sin vård sköts på ett bra sätt. Den som har köpt ett djur ska behandla, hålla och sköta djuret i enlighet med djurskyddslag- stiftningen. Det finns inga undantag från detta och det gäller även under en rättsprocess. En köpare har enligt den köprättsliga lagstiftningen en vårdplikt, vilket även gäller när köparen är en konsument (se SOU 1984:25 s. 235 och prop. 1989/90:89 s. 158 f.). Denna plikt gäller vid köp av ett levande djur och när tvist uppstår mellan konsumenten och näringsidkaren. Närmare be- stämmelser om djurskydd finns inte i den civilrättsliga lagstiftningen. Det är i stället djurskyddslagstiftningen som reglerar hur den som har köpt ett djur ska hantera, hålla och sköta djuret. Detta är en parallell men separat reglering till den köprättsliga lagstiftningen. Djurskyddslagstiftningen säkerställer att djurens intressen beaktas och respekteras. Den fokuserar inte enbart på att förhindra lidande och sjukdom utan även på en god djurvälfärd. Med det avses att djuret mår bra både fysiskt och psykiskt. Även respekten för djur lyfts fram som en viktig aspekt (prop. 2017/18:147 s. 54 f.). Skyldigheten att följa djurskyddslagstiftningens bestämmelser gäller oavsett om det är näringsidkaren eller konsumenten som har djuret i sin besittning och oavsett om tvist råder eller inte. Regeringen kan konstatera att om parterna i alla skeden följde gällande djurskyddslagstiftning så skulle djur inte riskera att fara illa när tvist uppstår. Konsumentköplagstiftningen syftar i första hand till att åstadkomma en rimlig fördelning mellan näringsidkaren och konsumenten när det gäller vem som bör bära den ekonomiska risken för att djuret är behäftat med ett köprättsligt fel. Det är viktigt att den konsumentköprättsliga lagstiftningen även värnar djurintresset och motverkar att djur far illa, t.ex. i samband med tvist. Som redovisas ovan inträffar det tyvärr ändå att djur far illa. Det kan inte uteslutas att det förekommer att konsumenter och näringsidkare har uppfattningen att enbart konsumentköplagens regler gäller vid djurköp. Så är naturligtvis inte fallet. Att t.ex. en konsument anser att ett köpt djur har ett fel som näringsidkaren ansvarar för befriar inte konsumenten på något sätt från sin skyldighet att vårda djuret. Enligt regeringen finns det därför behov av att tydliggöra att det djurskyddsrättsliga regelverket gäller även i den konsumentköprättsliga kontexten. Lagrådet sätter i fråga om inte ambi- tionen att informera går utöver vad som är lämpligt i en lagtext. Regeringen anser emellertid att behovet av en sådan upplysning i lagen är tydligt. 2021/22:85 Det bör mot den bakgrunden i den nya konsumentköplagen klargöras att djurskyddslagen och de kompletterande bestämmelserna i djurskydds- förordningen gäller vid konsumentköp av ett levande djur. Genom en sådan bestämmelse markeras vikten av att näringsidkare och konsumenter i alla skeden av ett konsumentköp av ett levande djur, dvs. både inför och i samband med avtalsslutet och därefter, är skyldiga att uppfylla de krav som finns i djurskyddslagstiftningen för att säkerställa djurens välfärd och intresse. Detta kan antas bidra till bättre efterlevnad och till att frågan får en högre status vid köp av levande djur. Anspråk mot tidigare säljled m.m. Regeringens förslag: Nuvarande bestämmelser om konsumentens anspråk mot näringsidkare i tidigare säljled och om förhållandet till borge- närer till den näringsidkare som säljer varan ska föras över till den nya Dessa bestämmelser ska gälla även vid avtal om tillhandahållande av digitalt innehåll. Regeringens bedömning: Svensk rätt uppfyller redan direktivens krav när det gäller regressrätt. Någon lagändring behövs därför inte. Utredningens förslag och bedömning överensstämmer i huvudsak Utredningens förslag omfattar endast varuköp. Remissinstanserna: Ingen remissinstans invänder mot förslagen eller Skälen för regeringens förslag och bedömning Konsumentens anspråk mot näringsidkare i tidigare säljled Den nuvarande konsumentköplagen reglerar i huvudsak förhållandet mellan avtalsparterna (köpare och säljare). I 46 § finns emellertid vissa bestämmelser om att en konsument kan rikta anspråk mot näringsidkare i Det handlar om situationer där säljaren är på obestånd, har upphört med sin näringsverksamhet eller inte kan anträffas. kan då under vissa förutsättningar åberopa fel och kräva avhjälpande av den som har överlåtit varan till säljaren för vidareförsäljning. En förutsättning för konsumentens rätt till anspråk mot näringsidkare i tidigare säljled är att motsvarande anspråk på grund av felet hade kunnat göras gällande mot den näringsidkaren av den som förvärvat varan från Avtal som inskränker rätten att framställa anspråk får åberopas endast om en sådan inskränkning med bindande verkan hade kunnat avtalas mellan köparen och säljaren. Ytterligare en förutsättning för konsu- mentens rätt till anspråk mot näringsidkare i tidigare säljled är att reklama- tion görs hos denne eller hos säljaren. Den typ av frågor som regleras i 46 § konsumentköplagen omfattas inte av varudirektivet (se skäl 18 och 63). Bestämmelser om rätt för konsumenten att kunna rikta anspråk mot näringsidkare i tidigare säljled stärker konsument- skyddet och ger konsumenten möjlighet att kunna hävda sina rättigheter även Prop. 2021/22:85 i fall då säljaren inte har förmåga att ta sitt ansvar. melserna bör därför behållas. Frågan är om dessa bestämmelser bör gälla även vid tillhandahållande av digitalt innehåll. Enligt digitaldirektivet står det medlemsstaterna fritt att själva reglera denna fråga (se skäl 12 och 13). Regeringen anser att det inte finns några vägande skäl mot att låta bestämmelserna gälla även i dessa fall. Särskilt intresset av enhetliga regler talar tvärtom för att de ska gälla även digitalt innehåll. Regeringen föreslår därför att bestämmelserna i 46 § konsument- köplagen ska föras över till den nya lagen och gälla både vid köp av en vara och vid avtal om tillhandahållande av digitalt innehåll. Eftersom digital- direktivet inte tillåter medlemsstaterna att införa en reklamationsplikt för konsumenten (se avsnitt 7.9) bör det vid sådant tillhandahållande inte vara en förutsättning för den konsument som vill rikta anspråk mot en närings- idkare i ett tidigare säljled att reklamation har gjorts. Det kan anmärkas att regeringen i avsnitt 6.13.2 föreslår att konsumenten i ytterligare ett avseende ska ha rätt att rikta anspråk mot en person i tidigare led i transaktionskedjan. Det gäller garantigivaren. Konsumenten ska enligt förslaget ha rätt att kräva att denne avhjälper ett fel på varan eller levererar om varan, om det är tillverkaren av varan som är garantigivare. Konsumentens skydd i förhållande till säljarens borgenärer Den nuvarande konsumentköplagen reglerar framför allt förhållandet mellan konsumenten och den näringsidkare som säljer varan. Båda parter kan dock i sin tur ha rättigheter och skyldigheter i förhållande till andra. Bland annat kan näringsidkarens borgenärer göra anspråk på varan i syfte att få betalt för sina fordringar mot näringsidkaren och frågan är vilka möjligheter konsumenten då har att freda sin vara mot dessa, dvs. med andra ord vilket sakrättsligt skydd konsumenten har. Som huvudregel gäller i att en köpare uppnår skydd mot säljarens borgenärer först när varan överlämnats till köparen, som därmed fått den i sin besittning (traditionsprincipen). I konsumentförhållanden gäller dock att skyddet uppkommer redan i och med avtalet (avtalsprincipen). Detta regleras i 49 § konsumentköplagen. För att skyddet ska uppstå redan vid avtalet krävs som utgångspunkt att köpet avser en bestämd vara. I annat fall blir köpet gällande mot borgenärerna först när någon åtgärd har vidtagits som individualiserar varan, närmare bestämt genom avskiljande eller märkning av varan, anteckning om varan i en bokföringshandling eller på något annat sätt så att det framgår att varan är avsedd för konsumenten. I samband med övergången till avtalsprincipen i konsumentförhållanden uttalade regeringen att det är svårt att motivera att konsumentens intresse av att få ut den vara som han eller hon har betalat för ska få vika för övriga borgenärers intresse av att få utdelning för sina penningfordringar (se prop. 2001/02:134 s. 75). Se även förslag om en generell övergång till avtalsprincipen (SOU 2015:18) som bereds i . Frågan om konsumentens skydd mot näringsidkarens borgenärer regleras inte i varudirektivet eller digitaldirektivet. behövs det regler för att säkerställa ett sådant skydd. 2021/22:85 innebär att bestämmelserna även fortsättningsvis enbart ska gälla vid köp av en vara. Enligt regeringens bedömning talar intresset av enhetliga regler för att de även bör omfatta avtal om tillhandahållande av digitalt innehåll. Visserligen framstår situationen som något annorlunda vad gäller digitalt innehåll som inte är en lös sak som ska hämtas av, eller transporteras till, konsumenten. Som redovisas i avsnitt 7.2 ska dock reglerna om tillhandahållande av digitalt innehåll gälla även för digitalt innehåll på ett fysiskt medium som endast fungerar som bärare för det digitala innehållet. Den typen av produkt betraktas som en vara och omfattas alltså av den nu behandlade avtalsprincipen i konsumentköplagen. Det finns enligt regeringens mening inte anledning att ändra denna ordning. Att det vid tillhandahållande av digitalt innehåll i övriga fall inte finns något tydligt behov av regler om skydd mot näringsidkarens borgenärer utgör inte tillräckliga skäl för att inte göra dessa regler tillämpliga. Under alla förhållanden framstår en tillämpning av avtalsprincipen i dessa fall som något att föredra framför traditionsprincipen. Sammanfattningsvis föreslår regeringen att nuvarande bestämmelser om skydd mot näringsidkarens borgenärer förs över till den nya lagen och att de då omfattar både varor och digitalt innehåll. Näringsidkarens regressrätt mot tidigare säljled