prop · H903136 · 2022-03-01 00:00:00 — Det finns därmed förutsättningar för myndig- heterna att bedriva sin respektive tillsyn på ett enhetligt sätt. Av artikel 102.4 i EU-direktivet framgår att informationen om avtalet och avtalssammanfattningen ska utgöra en integrerad del av avtalet som endast får ändras om parterna uttryckligen kommer överens om det. Den infor- mation och sammanfattning som ska lämnas innan ett avtal ingås ska alltså som utgångspunkt utgöra avtalsinnehåll. I konsumenträttighetsdirektivet finns en motsvarande reglering, som genomförs i 2 kap. 8 § lagen om distansavtal och avtal utanför affärslokaler. Av den paragrafen framgår att om konsumenten eller näringsidkaren gör gällande att avtalet inte överens- stämmer med den information som har lämnats krävs det att den parten visar att parterna träffat en uttrycklig överenskommelse om att avtalet har ett annat innehåll än det som följer av informationen (prop. 2013/14:15 s. 86). Som framgår ovan bör den reglering som genomför artikel 102 i EU-direktivet vara offentligrättslig. Det bör i den nya lagen införas en skyldighet för tillhandahållaren att se till att informationen om avtalet och avtalssammanfattningen, som ska lämnas till en konsument innan ett avtal ingås, blir avtalsinnehåll. I enlighet med direktivet bör skyldigheten gälla under förutsättning att parterna inte uttryckligen har kommit överens om något annat. Olika kategorier av slutanvändare definieras Uttrycket konsument definieras i artikel 2.15 i EU-direktivet och motsvar- ar definitionen i det s.k. direktivet om otillbörliga affärsmetoder, dvs. och rådets direktiv /29/EG av om otillbörliga affärsmetoder som tillämpas av näringsidkare gentemot konsumenter på den inre marknaden och om ändring av rådets direktiv /450/EEG och och rådets direktiv /7/EG, 98/27/EG och 2002/65/EG samt och rådets förord- ning (EG) nr 2006/2004. Definitionen har förts in i marknadsföringslagen (2008:486) och utformats i överensstämmelse med annan konsumenträtts- lig lagstiftning (prop. 2007/08:115 s. 142). Uttrycket definieras i ramdirektivet men någon definition har inte förts in i LEK. Av förarbetena framgår att det är konsumenter enligt den svenska konsumentskyddslagstiftningen som avses (prop. 2002/03:110 s. 361). Eftersom EU-direktivet inte innebär någon ändring i denna del anser regeringen, till skillnad från PTS, inte att det nu finns skäl att införa en definition av uttrycket. Med konsument bör även enligt den nya lagen avses konsument enligt svensk konsumentskyddslagstiftning. Som framgår av avsnitt 16.1.3 utvidgas vissa av direktivbestämmelserna som gäller till förmån för konsumenter till att även skydda mikroföretag, små företag och organisationer som drivs utan vinstsyfte. Dessa kategorier av slutanvändare definieras inte i EU-direktivet. I skäl 68 finns en hänvis- ning till kommissionens rekommendation 2003/361/EG av Prop. 2021/22:136 om definitionen av mikroföretag samt små och medelstora företag. I artikel 2.3 i bilagan till rekommendationen definieras mikroföretag som företag som sysselsätter färre än 10 personer och vars omsättning eller balansomslutning inte överstiger . Små företag de- finieras enligt artikel 2.2 som företag som sysselsätter färre än 50 personer och vars omsättning eller balansomslutning inte överstiger . Kommissionens rekommendation används i svensk rätt på flera andra områden för att definiera mikroföretag och små företag, senast i lagen (2018:1174) om informationssäkerhet för samhällsviktiga och digitala tjänster. En definition enligt kommissionens rekommendation av stora företag finns i lagen (2014:266) om energikartläggning i stora företag (se På motsvarande sätt bör definitionerna av mikroföretag och små före- tag enligt kommissionens rekommendation föras in i den nya lagen. invänder mot att de företag som omfattas av definition- erna i realiteten kan jämställs med konsumenter. Enligt EU-direktivet motiverar företagens förhandlingsposition att de bör åtnjuta ett lika starkt skydd som konsumenter (skäl 259). Ett lägre krav på samtycke för att från- gå skyddsbestämmelserna, som bolaget förordar, skulle enligt regeringens mening strida mot direktivet och innebära en uppenbar möjlighet att kringgå det skydd för mikroföretag och små företag som direktivet föreskriver. För att frångå bestämmelserna krävs ett uttryckligt samtycke. Innebörden av det kravet får avgöras i det enskilda fallet. Vidare framgår av skäl 259 i EU-direktivet att med organisationer som drivs utan vinstsyfte avses rättsliga enheter som inte genererar någon vinst för sina ägare eller medlemmar. I skälet anges att det vanligtvis handlar om välgörenhetsorganisationer eller andra typer av allmännyttiga organisationer. Någon ytterligare ledning ges inte i EU-direktivet. Den nya lagen ska tolkas i ljuset av EU-direktivet. Det är som är den yttersta uttolkaren av . Det är inte lämpligt att i den nya lagen fastställa en nationell definition av uttrycket, som PTS efterfrågar, utan frågan får överlämnas till rättstillämpningen att avgöra. Någon definition av denna kategori av slutanvändare bör därför inte föras in i den nya lagen. 16.5Insyn och offentliggörande av information Regeringens förslag: Den allmänna skyldigheten om insyn och möjlig- heten för regleringsmyndigheten att ålägga tillhandahållare att offent- liggöra information om tjänsternas kvalitet ska föras över till den nya lagen. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer ska få meddela föreskrifter om information som omfattas av skyldigheten om insyn. ska också få ålägga den som tillhandahåller en allmänt tillgänglig interpersonell kommunikationstjänst att infor- mera konsumenter om i vilken utsträckning som kvaliteten på tjänsten är beroende av externa faktorer. Promemorians förslag överensstämmer i sak med regeringens förslag. 2021/22:136 Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har ingen invändning mot det. anser dock att den allmänna skyldigheten att offentliggöra information inte ska gälla i förhållan- de till stora företag. På motsvarande sätt anser företaget att möjligheten att ålägga tillhandahållare att offentliggöra information om tjänsternas kvali- tet inte heller ska omfatta tillhandahållare vars kunder är stora företag. efterfrågar en komplettering av bestämmelserna om information om tjänsternas kvalitet för att förtydliga under vilka förutsätt- ningar skyldigheten får åläggas. Myndigheten för delaktighet anser att för- slaget bör kompletteras med en analys av tillgänglighetsdirektivets bety- delse för bestämmelserna. Skälen för regeringens förslag I 5 kap. 17, 17 a och 18 §§ LEK finns bestämmelser om insyn och offent- liggörande av information. Paragraferna genomför artiklarna 21.1, 21.3 och 22.1 i USO-direktivet, som har förts över till artiklarna 103 och 104.1 i EU-direktivet med vissa ändringar och tillägg. Skyldigheten om insyn behålls Iartikel 103.1 i EU-direktivet ställs krav på att tillhandahållare av inter- netanslutningstjänster eller allmänt tillgängliga interpersonella kommuni- kationstjänster, eller den behöriga myndigheten själv, offentliggör viss in- formation för att slutanvändarna ska kunna göra välinformerade val. Den information som ska offentliggöras listas i bilaga 9 till EU-direktivet. In- formationen omfattar t.ex. företagets kontaktuppgifter, en beskrivning av de tjänster som erbjuds, taxor, villkor för standardavtal och tvistlösnings- förfaranden. Informationen ska offentliggöras på ett tydligt, heltäckande och maskinläsbart sätt och i ett format som är tillgängligt för slutanvändare med funktionsnedsättning. Vidare ska informationen uppdateras regel- bundet. Behöriga myndigheter får ange ytterligare krav avseende i vilken form sådan information ska offentliggöras. En nyhet är kravet på att infor- mationen på begäran ska lämnas till den behöriga myndigheten innan den offentliggörs. Direktivbestämmelsen motsvarar i stora drag artikel 21.1 i USO-direk- tivet, dock med visst förändrat innehåll i sak och språkliga ändringar. I huvudsak är den information som ska offentliggöras enligt bilaga 9 dock densamma. USO-direktivets bestämmelser om skyldighet att hålla information all- mänt tillgänglig har genomförts i 5 kap. 17 § LEK. PTS har meddelat all- männa råd (PTSFS 2009:7) om information om priser, taxor och allmänna villkor. Regeringen anser att en motsvarande paragraf bör tas in i den nya lagen för att genomföra artikel 103.1. Med hänsyn till att artikeln har ett annat tillämpningsområde och delvis annat innehåll behövs dock vissa ändringar. Av artikel 103.1 framgår att paragrafens tillämpningsområde bör om- fatta tillhandahållare av internetanslutningstjänster och allmänt tillgängliga interpersonella kommunikationstjänster. För att ansluta till direktivtexten bör det anges att en tillhandahållare ska offentliggöra information i stället för att hålla information allmänt tillgänglig. I bilaga 9 anges uttryckligen Prop. 2021/22:136 att syftet med regleringen är att säkerställa att alla slutanvändare kan göra Regeringen anser därför, till skillnad från , att det inte är förenligt med EU-direktivet att utesluta stora företag från de slutanvändare som ska få del av informationen. Kraven på att informationen ska vara tydlig, heltäckande och aktuell bör framgå av lagen. När det gäller vilken information som ska offentliggöras bör lämpligen de informationskrav som framgår av bilaga 9 regleras i myndighetsföreskrifter. Till skillnad från regleringen i LEK krävs det där- med att ett normgivningsbemyndigande införs i den nya lagen. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer bör få meddela föreskrif- ter om sådan information som ska offentliggöras enligt artikel 103.1. Bemyndigandet gör det möjligt för PTS att föreskriva vilken information som är relevant och som ska offentliggöras av tillhandahållarna i enlighet med bilagan. Därmed säkerställs enligt regeringens mening även skyldig- hetens förenlighet med proportionalitetsprincipen, som ifrågasätter. Med stöd av bemyndigandet kan också föreskrifter med- delas om bl.a. formerna för informationslämnandet enligt artikel 103.1. Som Myndigheten för delaktighet uppmärksammar hänvisar EU-direk- tivet i fråga om information till personer med funktionsnedsättning till unionsrätt om harmonisering av tillgänglighetskrav för produkter och tjänster. Arbete pågår med att genomföra det s.k. tillgänglighetsdirektivet (EU) 2019/882 i (se avsnitt 16.4). Det är möjligt att med stöd av bemyndigandet meddela föreskrifter om offentliggörande av information för det fall sektorsspecifik reglering behövs. Informationen ska på begäran även lämnas till regleringsmyndigheten innan den offentliggörs, se vidare avsnitt 19.3. Möjligheten att ålägga en skyldighet att tillhandahålla information direkt till abonnenter utgår Artikel 103.1 i EU-direktivet tar i första hand sikte på att tillhandahållarna ska hålla informationen allmänt tillgänglig. Artikel 21.3 i USO-direktivet går längre genom att kräva en mer aktiv handling av företaget än att bara offentliggöra informationen. Tillhandahållaren ska kunna åläggas att till- handahålla vissa uppgifter direkt till abonnenter. Artikeln har genomförts i 5 kap. 17 a § LEK. Den saknar dock motsvarighet i EU-direktivet. Mot den bakgrunden är det enligt regeringens mening inte motiverat att behålla paragrafen. får ålägga tillhandahållare att offentliggöra information om tjänsternas kvalitet Enligt artikel 104.1 i EU-direktivet får de nationella regleringsmyndig- heterna också kräva att tillhandahållare av internetanslutningstjänster och allmänt tillgängliga interpersonella kommunikationstjänster offentliggör information om tjänsternas kvalitet till slutanvändarna och om åtgärder som vidtagits för att säkerställa likvärdig tillgång för slutanvändare med funktionsnedsättning. Offentliggörande av information om tjänsternas kvali- tet regleras i 5 kap. 18 § LEK. Den paragrafen bör föras över till den nya lagen. 2021/22:136 Artikel 104.1 innehåller en begränsning jämfört med tidigare reglering på det sättet att möjligheten att kräva att information om tjänsternas kvalitet offentliggörs gäller i den utsträckning som tillhandahållaren utövar kontroll över åtminstone några delar av nätet, antingen direkt eller genom ett tjänstenivåavtal om detta. Informationen ska offentliggöras för slutanvändarna. Det saknas stöd i EU-direktivet för att, som förordar, utesluta tillhandahållare som endast har stora företag som kunder. Olika kategorier av slutanvändare har som påpekar olika behov av information om tjänsternas kvalitet. Att sådan hänsyn tas när regleringsmyndigheten överväger om en skyldighet ska åläggas säkerställs dock med stöd av proportionalitetsprincipen, som myndigheten är bunden av. En nyhet enligt artikel 104.1 är också att de nationella regleringsmyndig- heterna får kräva att tillhandahållare av allmänt tillgängliga interpersonella kommunikationstjänster ska informera konsumenter om i vilken utsträck- ning som kvaliteten på de tjänster som de tillhandahåller är beroende av externa faktorer, såsom kontroll av överföringen av signaler eller internet- uppkopplingens kvalitet. När det gäller det allmänna kvalitetskravet på informationen anges att den ska vara uttömmande, jämförbar, tillförlitlig, användarvänlig och aktuell. Dessa ändringar och tillägg bör därför föras in i paragrafen. I och med begränsningen av möjligheten att ålägga skyldig- heten, dvs. att tillhandahållaren utövar kontroll över nätdelarna, införs det förtydligande som efterfrågar. Som framgår av direk- tivet ska åtgärder i syfte att säkerställa tjänsternas kvalitet överensstämma med TSM-förordningen (EU) 2015/2120. Vidare framgår av artikel 104.2 att nationella regleringsmyndigheter ska specificera parametrar för att mäta tjänsternas kvalitet och de tillämpliga mätmetoderna samt innehållet i, formen och sättet för hur informationen ska offentliggöras. Vid behov ska parametrarna, definitionerna och mät- metoderna i bilaga 10 till EU-direktivet användas. Regeringen har med stöd av 8 kap. 7 § första stycket 1 regeringsformen befogenhet att meddela föreskrifter om verkställighet av lag. Normgivningsmakten kan också de- legeras till en myndighet under regeringen (8 kap. 11 § regeringsformen). Närmare bestämmelser i detta avseende kan därmed meddelas i verk- ställighetsföreskrifter. Informationen ska på begäran även lämnas till regleringsmyndigheten innan den offentliggörs, se vidare avsnitt 19.3. Reglering om tjänstekvalitet behövs inte Regeringens bedömning: Det bör inte meddelas föreskrifter om krav på lägsta tjänstekvalitet. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens bedöm- Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna tillstyrker bedöm- ningen eller har ingen invändning mot den. TV4 Media anser dock att det finns stora risker med att ta bort möjligheten att meddela föreskrifter mot bakgrund av de allvarliga konsekvenser som avsteg från principen om nätneutralitet kan få. Skälen för regeringens bedömning: I 5 kap. 6 d § LEK finns ett be- Prop. 2021/22:136 myndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen bestäm- mer att meddela föreskrifter om krav på lägsta tjänstekvalitet. Paragrafen genomför artikel 22.3 i USO-direktivet, som syftar till att förebygga för- sämring av tjänster och förhindrad eller långsam trafik i näten. Någon motsvarande reglering finns inte i EU-direktivet. Bemyndigandet infördes mot bakgrund av debatten om nätneutralitet, dvs. farhågor om att nätoperatörer som tillhandahåller internetanslutning till slutkunder hindrar eller styr och prioriterar trafik på ett sätt som minskar kundernas möjligheter att ta del av det innehåll och de tjänster de vill på internet. Nätneutralitet regleras i artiklarna 3 och 4 i TSM-förordningen (EU) 2015/2120. Av artikel 3.3 framgår bl.a. att leverantörer av internetanslut- ningstjänster som huvudregel inte får blockera, sakta ned, ändra, begränsa, störa, försämra eller diskriminera specifikt innehåll, specifika applika- tioner eller tjänster eller specifika kategorier av dessa. Paragrafen i LEK har enligt regeringens bedömning därför numera begränsad praktisk betydelse. PTS har inte meddelat några föreskrifter om krav på lägsta tjänstekvalitet. Regeringen ser inte heller de risker som TV4 Media påtalar med att ta bort bemyndigandet, då principen om nätneutralitet fortfarande gäller. TSM-förordningen är bindande i sin helhet och direkt tillämplig i varje medlemsstat. Möjligheten att meddela föreskrifter om detta behövs därför inte. 16.7Bindningstid, uppsägning av avtal m.m. Regeringens förslag: Bestämmelsen i lagen om elektronisk kommuni- kation om maximal bindningstid ska i allt väsentligt föras över till den Den ska gälla avtal om en allmänt tillgänglig elektronisk kommunikationstjänst, med undantag för nummeroberoende interper- sonella kommunikationstjänster och överföringstjänster som används för tillhandahållande av maskin-till-maskin-tjänster. Den maximala bindningstiden ska inte hindra att en konsument binds om det är fråga om ett avtal som gäller avbetalning avseende anläggande av en fysisk anslutning till ett elektro- Ett sådant avtal får inte omfatta terminal- utrustning och inte heller innehålla villkor som strider mot slutanvändar- rättigheter som rör ändring av avtal, maximal uppsägningstid, opera- törslåst terminalutrustning, kompensation vid uppsägning av avtalet i förtid och påföljder vid fel. Bestämmelserna om maximal bindningstid och avbetalningskontrakt avseende anläggande av en fysisk anslutning ska gälla även i fråga om avtal som ingås med slutanvändare som är mikroföretag, små företag eller organisationer som drivs utan vinstsyfte, om de inte uttryckligen har samtyckt till att bestämmelserna frångås. Promemorians förslag överensstämmer i sak med regeringens förslag. Promemorians lagförslag har en annan utformning. 2021/22:136 Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har ingen invändning mot det. och kon- sumenter anser däremot att bindningstiden ska vara maximalt 12 månader, medan PTS vill ta bort bindningstider helt eller bestämma en väsentligt än 24 månader. framhåller att innebörden av bind- ningstid behöver förtydligas och anser att ett nytt och identiskt avtal med 24 månaders bindningstid bör kunna ingås när ett tidigare 24-månaders- avtal har löpt ut. Skälen för regeringens förslag Den maximala bindningstiden behålls med viss ändring I 5 kap. 15 a § LEK finns bestämmelser om maximal bindningstid för avtal mellan slutanvändare och tillhandahållare av elektroniska kommuni- kationstjänster. I konsumentavtal får den inledande bindningstiden inte överstiga 24 månader. Även andra slutanvändare än konsumenter har möj- lighet att i enskilda fall åberopa skyddsregeln. Bestämmelserna genomför artikel 30.5 i USO-direktivet. I EU-direktivet regleras avtalstid i artikel 105.1, som delvis har ett annat innehåll än USO-direktivet. Enligt EU-direktivet ska medlemsstaterna säkerställa att villkor och förfaranden vid uppsägning av avtal inte hämmar byte av tjänstetillhandahållare och att avtal som ingås mellan konsumen- terna och tillhandahållare av andra allmänt tillgängliga elektroniska kom- munikationstjänster än nummeroberoende interpersonella kommunika- tionstjänster och överföringstjänster för tillhandahållande av maskin-till- maskin-tjänster inte föreskriver en bindningstid som överstiger 24 måna- der. I bestämmelsen i USO-direktivet anges i stället ”inledande bindnings- tid”. Ändringen i EU-direktivet är ett förtydligande av att det är den totala bindningstiden som avses. Ett avtal med 24 månaders bindningstid kan alltså inte förlängas med ytterligare bindningstid. Det finns dock inget som hindrar att avtalet fortsätter att löpa tills vidare. Artikel 105.1 i EU-direktivet medger undantag från principen om full- harmonisering (se avsnitt 16.1.1) i och med att det i artikeln anges att medlemsstaterna får införa eller bibehålla bestämmelser som föreskriver kortare maximala bindningstider. Att föreskriva en kortare maximal bind- ningstid, som flera remissinstanser föreslår, låter sig inte göras nu eftersom det saknas beredningsunderlag för en sådan ändring. Regeringen ser dock att det kan finnas skäl att återkomma till den frågan. För att genomföra artikel 105.1 bör sammantaget bestämmelsen om maximal bindningstid i 5 kap. 15 a § LEK föras över till den nya lagen med den ändringen att ordet inledande utgår framför bindningstid i enlig- het med den ändrade lydelsen i EU-direktivet. Paragrafen ska gälla avtal som ingås mellan en konsument och tillhandahållare av allmänt tillgäng- liga elektroniska kommunikationstjänster med undantag för nummer- oberoende interpersonella kommunikationstjänster och överföringstjäns- ter för tillhandahållande av maskin-till-maskin-tjänster. Skyldigheten att erbjuda ett avtal med en längsta giltighetstid om Enligt 5 kap. 15 a § LEK finns även en skyldighet att erbjuda slutanvän- dare ett tidsbegränsat avtal med en längsta giltighetstid . Motsvarande bestämmelse i USO-direktivet har inte förts över till EU- Paragrafen i LEK har inte haft avsedd effekt. Avtal där t.ex. en smart- telefon och annan terminalutrustning eller ett paket av attraktiva tjänster ingick till ett förmånligare pris, erbjöds framför allt med 24 månaders Slutanvändare upplevde sällan erbjudanden om avtal med 12 månaders bindningstid som attraktiva i jämförelse. ten, dvs. att få slutanvändare att välja en kortare avtalsperiod och därmed stimulera ökad rörlighet på marknaden, uppnåddes därför inte. bestämmelsen inte heller förts över till EU-direktivet, finns det inte skäl att behålla regleringen. Vissa andra slutanvändare än konsumenter Till skillnad från vad som gäller enligt 5 kap. 15 a § LEK kan skydds- regeln om maximal bindningstid i EU-direktivet inte åberopas av alla slut- Av artikel 105.2 i EU-direktivet framgår nämligen att bestäm- melserna, utöver konsumenter, enbart gäller även för slutanvändare som är mikroföretag, små företag eller organisationer som drivs utan vinstsyfte. Det förutsätter att dessa slutanvändare inte uttryckligen har samtyckt till att bestämmelserna frångås. Det bör föras in en bestämmelse i den nya lagen med motsvarande innebörd. Det kan noteras att bestämmelsen i LEK, även om dess lydelse omfattar alla slutanvändare, i första hand tar sikte på mikroföretag och små företag som kan föredra ett avtal som är anpassat efter konsumenters behov (prop. 2010/11:115 s. 178). av slutanvändare som skyddas av bestämmelsen snävas in bör därmed inte innebära någon större förändring. Avbetalningskontrakt för anläggande av fiber Nytt i artikel 105.1 i EU-direktivet är också att bestämmelserna om maximal bindningstid inte ska gälla för löptiden för ett avbetalnings- kontrakt där konsumenten i ett separat avtal har gått med på att göra avbetalningar enbart för anläggande av en fysisk anslutning, i synnerhet till nät med mycket hög kapacitet. Det kan t.ex. röra sig om ett avtal om bredband via fiber där en konsument kan betala av en skuld för själva anläggandet av fiber än 24 månader. Som anges i skäl 273 i EU-direktivet kan det hända att konsumenterna föredrar och drar nytta av för fysisk anslut- ning och att sådana konsumentåtaganden kan vara en viktig faktor för att underlätta anläggandet av nät med mycket hög kapacitet fram till eller mycket nära slutanvändarnas lokaler. Vidare får enligt artikel 105.1 ett sådant avbetalningskontrakt som ingås med en konsument inte innefatta terminalutrustning, såsom en router eller ett modem, och det får inte heller hindra konsumenter från att utöva sina rättigheter enligt artikel 105. I skäl 273 anges särskilt att det är konsumentens rätt att byta tillhanda- hållare av elektroniska kommunikationstjänster som inte bör inskränkas av sådana återbetalningsperioder. Motsvarande undantag bör därmed föras 2021/22:136 in i den nya lagen.