prop · H903196 · 2022-03-22 00:00:00 — Vidare förekommer det enligt Kriminalvården i relativt stor utsträckning att dömda, trots att möjligheten finns, inte ansöker om verkställighet med fotboja på grund av bristande intresse, motivation eller okunskap om regelverket. Det kan därför sättas i fråga om ansökningskravet är ändamålsenligt och bör finnas kvar. Kriminalvården bör ges rätt att på eget initiativ pröva frågan om fotboja Av 1 kap. 5 § fängelselagen följer att verkställigheten i anstalt bl.a. ska utformas så att den intagnes anpassning i samhället underlättas och så att negativa följder av frihetsberövandet motverkas. Verkställigheten ska, i den utsträckning det är möjligt utan att kravet på samhällsskydd eftersätts, särskilt inriktas på åtgärder som är ägnade att förebygga återfall i brott. Det är inte den intagne som avgör vilka åtgärder som bör komma i fråga under verkställigheten. Som framhålls i förarbetena är det dock en viktig utgångspunkt att den intagne ska motiveras att aktivt delta i och medverka vid planeringen. Verkställigheten ska därför planeras och utformas i samråd med den intagne och i samverkan med berörda myndigheter (se propositionen Förstärkta återfallsförebyggande åtgärder vid villkorlig frigivning, prop. 2018/19:77 s. 28–29 och 59–60). I enlighet med den bedömning som görs i promemorian anser regeringen att utgångspunkten, att det är Kriminalvården som utformar verkställigheten efter en individuell bedömning av den fängelsedömde, bör få ett större genomslag även när det gäller förutsättningarna för att låta den dömde verkställa sitt fängelsestraff med fotboja. En sådan ordning framstår som motiverad, särskilt med hänsyn till de effektivitetsvinster som det skulle innebära för beslutsprocessen om regelverket låg mer i linje med vad som gäller för t.ex. utslussningsåtgärder enligt fängelselagen. Regeringen instämmer mot den bakgrunden i den bedömning som görs i promemorian om att det är lämpligt att ändra 9 § första stycket IÖVL på så sätt att Kriminalvården på eget initiativ, dvs. även utan ansökan från den dömde, får pröva om den dömde bör verkställa sitt fängelsestraff med fotboja. Denna ordning kan inte enbart väntas effektivisera beslutsprocessen utan även till viss del öka antalet dömda som verkställer sitt fängelsestraff med fotboja. Det bör dock även fortsättningsvis vara möjligt för den dömde att ansöka om att få avtjäna straffet med fotboja. Bör det införas ett uttryckligt samtyckeskrav? Den lämplighetsprövning som Kriminalvården ska göra enligt 2 § första stycket IÖVL ska fortsatt gälla, oavsett om frågan om verkställighet med fotboja initieras av den dömde eller av Kriminalvården. Även om det inte framgår uttryckligen av lagtexten eller av Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd (KVFS 2011:6) kan brist på samtycke från den dömde innebära att beslut om fotboja inte ska fattas. Den som exempelvis inte medverkar i utredningen torde nämligen inte heller vara villig att avtjäna sitt straff med fotboja (jfr Allmänna råd till 2 § IÖVL, KVFS 2011:6). Risken för att Kriminalvården mot den dömdes vilja beslutar om fotboja framstår mot den bakgrunden som mycket liten. Som framgår nedan föreslår regeringen också att det ska vara möjligt för den dömde att överklaga ett beslut om att straffet ska verkställas med fotboja. Vidare framgår av 14 § andra stycket 2 IÖVL att ett beslut om verkställighet med fotboja ska upphävas om den dömde begär det. Mot den bakgrunden bedömer regeringen att det saknas behov av att, som ombudsmän och föreslår, införa en bestämmelse som anger att den dömdes uttryckliga samtycke krävs för att ett beslut om verkställighet med fotboja ska kunna fattas. Rätten att överklaga ett beslut om verkställighet med fotboja I 9 § andra stycket IÖVL anges att Kriminalvårdens beslut när det gäller verkställighet med fotboja får överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Eftersom dagens regler innebär att den dömde själv måste ansöka om att få avtjäna sitt straff med fotboja avser överklagandemöjligheten i praktiken endast det fallet att Kriminalvården avslår en ansökan från den dömde. Kriminalvården föreslås nu få rätt att på eget initiativ pröva om den dömde ska få verkställa fängelsestraffet med fotboja. Frågan är då om det även bör finnas en möjlighet för den enskilde att överklaga ett beslut om att straffet ska verkställas med fotboja. Som framgår av redogörelsen ovan torde det mot bakgrund av den lämplighetsbedömning som ska göras vara ovanligt att Kriminalvården fattar ett beslut om verkställighet med fotboja om den dömde motsätter sig det. Om den dömde ändrar sig ska beslutet om verkställighet med fotboja dessutom upphävas. Detta kan, som anges i promemorian, tala för att det inte behövs någon möjlighet att överklaga ett beslut om att ett straff ska verkställas med fotboja. Å andra sidan kräver möjligheten att få ett beslut upphävt enligt 14 § IÖVL övervakningsnämndens medverkan (se 15 § IÖVL). Det framstår som rimligare att Kriminalvården ges en möjlighet att själv upphäva beslutet, om det innan verkställigheten påbörjats står klart att det inte finns något samtycke till verkställighet med fotboja. För att åstadkomma detta bör, i linje med vad anför, även ett beslut om att den dömde ska verkställa straffet med fotboja kunna överklagas. En sådan möjlighet innebär i sin tur att reglerna om omprövning i 9 a–9 d §§ IÖVL blir tillämpliga. Det torde mot bakgrund av de reglerna sällan förekomma att ett överklagande av ett beslut att den dömde ska avtjäna straffet med fotboja ställs under domstolens prövning. Vid denna bedömning krävs inte någon ändring av 9 § andra stycket IÖVL. Regeringen går därför inte fram med det förslag som promemorian innehåller i denna del. Förutsättningarna för att besluta om verkställighet med fotboja anpassas till det borttagna ansökningskravet Som Lagrådet anger finns det ett behov av att göra ändringar även i 2 § IÖVL med anledning av förslaget att ta bort kravet på ansökan från den dömde som en förutsättning för verkställighet med fotboja. godtar att sådana ändringar görs trots att de inte fanns med i Prop. 2021/22:196 lagrådsremissen. Regeringen föreslår därför för det första att hänvisningarna till den dömdes ansökan stryks i paragrafens första stycke. För det andra föreslås ändringar i andra stycket som gör det tydligt att karensregeln för den som tidigare avtjänat ett straff med fotboja gäller oavsett om det skett en ansökan från den dömde att på nytt få avtjäna sitt straff med fotboja eller om Kriminalvården prövar frågan på eget initiativ. Slutligen föreslås modernisering av språket i bestämmelsen. Kriminalvården ges rätt att besluta Regeringens förslag: Kriminalvården ska ges rätt att vid verkställighet med fotboja besluta särskilda föreskrifter om förbud för den dömde att vistas på en särskilt angiven plats eller inom ett särskilt angivet område. Elektroniska hjälpmedel ska få användas för att kontrollera att en föreskrift enligt 8 § andra stycket lagen om intensivövervakning med elektronisk kontroll, t.ex. ett vistelseförbud, följs. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens men har delvis en annan språklig utformning. Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna tillstyrker eller har inga synpunkter på förslagen. invändning mot vistelseförbud i närheten av ett brottsoffers bostad men avstyrker förslaget om att vistelseförbudet även ska omfatta andra platser. Samfundet hänvisar till risken för avgränsnings- och tillämpningssvårig- heter och därmed rättsosäkerhet för den enskilde. att det finns anledning till oro för att beslut om elektronisk kontroll kan komma att meddelas med slentrian. Bestämmelsen bör enligt samfundet därför utformas på sådant sätt att möjligheten till elektronisk övervakning får ske om behovet framstår som särskilt angeläget. ombudsmän krävs ytterligare överväganden dels om Kriminalvårdens möjligheter att använda åtgärden bör begränsas till när det är nödvändigt eller särskilt angeläget för vissa klart avgränsade syften, dels om proportionalitetsprincipen bör framgå av lagtexten. Skälen för regeringens förslag Kriminalvården bör ges rätt att meddela vistelseförbud För att verkställighet med fotboja även fortsättningsvis ska vara ett trovärdigt alternativ till verkställighet av fängelse i anstalt måste det finnas tillräckliga möjligheter för Kriminalvården att vidta de kontrollåtgärder som är nödvändiga. Ett sätt att åstadkomma det är att ge Kriminalvården möjlighet att förbjuda den dömde att vistas på platser som är olämpliga för En sådan ordning finns för vistelse utanför som avtjänar sitt straff i kriminalvårdsanstalt och för den som är villkorligt frigiven från ett fängelsestraff (se 11 kap. 6 § fängelselagen och 26 kap. 2021/22:196 16 § andra stycket 7 ). Av förarbetena till lagstiftningen om villkorlig frigivning framgår att föreskrifter om vistelseort bl.a. är tänkta att användas i kontrollsyfte när det är särskilt angeläget att hålla den dömde borta från en viss miljö. En föreskrift om vistelse kan innehålla ett förbud mot att vistas på en viss plats eller inom ett särskilt angivet område, exempelvis i eller i närheten av ett brottsoffers bostad eller andra platser där risken för återfall bedöms vara särskilt stor, t.ex. en klubblokal eller liknande. En föreskrift om vistelse kan också ges i syfte att se till att den frigivne vistas på en viss plats eller ett visst område, t.ex. inom en kommun (se prop. 2018/19:77 s. 35). Att Kriminalvården inte kan meddela sådana förbud vid verkställighet med fotboja kan mot den bakgrunden ifrågasättas. Kriminalvårdens möjligheter till kontroll vid verkställighet med fotboja bör enligt regeringen ligga mer i linje med vad som gäller vid t.ex. utslussningsåtgärder och under villkorlig frigivning. En sådan ordning bedöms bidra till att minska risken för återfall i brott och ha betydelse för brottsoffers trygghet. avstyrker förslaget om att Kriminalvården ska ges rätt att meddela vistelseförbud som tar sikte på andra platser än i närheten av ett brottsoffers bostad. Enligt regeringens mening finns det inte anledning att i det avseendet ha en mer restriktiv syn på användning av föreskrifter om vistelse när det gäller personer som avtjänar fängelsestraff med fotboja jämfört med villkorligt frigivna. Behovet av föreskrifter ska dock alltid baseras på en individuell bedömning. Föreskrifterna måste också vara utformade så att de platser eller områden där den dömde inte får vistas anges specifikt i föreskriften och avgränsas tydligt. Regeringen delar därmed den bedömning som görs i promemorian om att Kriminalvården bör ges rätt att vid verkställighet med fotboja besluta föreskrifter om förbud för den dömde att vistas på en särskilt angiven plats eller inom ett särskilt angivet område. Det ska vara möjligt att kontrollera att vistelseförbudet och andra föreskrifter följs med elektroniska hjälpmedel I samband med att försöksverksamheten med intensivövervakning permanentades, uttalade regeringen att utgångspunkten är att intensivövervakning bör vara i princip lika ingripande som verkställighet i anstalt av ett fängelsestraff (se prop. 1997/98:96 s. 109). Mot denna bakgrund och för att stärka allmänhetens förtroende för fotboja som en tillförlitlig verkställighetsform behöver det finnas möjligheter att kunna kontrollera att vistelseförbudet följs med hjälp av elektroniska hjälpmedel. En sådan möjlighet finns dessutom redan vid t.ex. utslussningsåtgärder och villkorlig frigivning (se 11 kap. 6 § fängelselagen och 26 kap. 17 § ). För införandet av en sådan kontrollmöjlighet talar även de gjorda ändringarna i 26 kap. 17 § som ger Kriminalvården ökade möjligheter att elektroniskt övervaka den som är villkorligt frigiven (se prop. 2020/21:85 Utökade kontroll- och stödmöjligheter avseende skyddstillsynsdömda). Kriminalvården ska numera få använda elektronisk övervakning om det behövs för att kontrollera att den villkorligt frigivne följer en föreskrift om t.ex. vistelseort. Det relativt stränga kravet på att sådan övervakning endast får komma i fråga om det är ”särskilt angeläget” har därmed tagits bort och ersatts med ”behövs”. Ändringarna trädde i kraft . Med det sagt bör möjligheten till elektronisk övervakning utformas på samma sätt som i 10 kap. 5 § andra stycket fängelselagen, dvs. att Kriminalvården ”får” använda åtgärden. För att stärka Kriminalvårdens kontrollmöjligheter ytterligare bör Kriminalvården dessutom ges möjlighet att använda elektroniska hjälpmedel för att kontrollera att den dömde följer sådana föreskrifter som kan beslutas med stöd av 8 § andra stycket IÖVL. Det kan t.ex. handla om att kontrollera att den dömde deltar i sådan programverksamhet som har bedömts lämplig för honom eller henne. Liksom vid all användning av tvingande åtgärder som innebär övervakning eller ingrepp i den enskildes rörelsefrihet måste proportionalitetsprincipen beaktas. Om en mindre ingripande åtgärd är tillräcklig, t.ex. ett telefonsamtal till anordnaren av verksamheten för att kontrollera att den dömde deltar i ett behandlingsprogram, ska den användas i stället. Proportionalitetsprincipen gäller även utan särskild reglering (se 5 § förvaltningslagen [2017:900]). Något behov av att komplettera lagen om intensivövervakning med elektronisk kontroll med en uttrycklig hänvisning till proportionalitetsprincipen, som ombudsmän föreslår, finns därför inte. Inte heller finns skäl att, som ombudsmän och anser, begränsa möjligheten till elektronisk övervakning i förhållande till vad som gäller vid villkorlig frigivning eller för andra fängelsedömda. I sammanhanget måste det bl.a. beaktas att alternativet till elektronisk övervakning och inskränkning av rörelsefriheten är vistelse i kriminalvårdsanstalt – en betydligt mer ingripande åtgärd. De föreslagna ändringarnas förenlighet med regeringsformen, och Som konstateras i promemorian uppställer regeringsformen (se 2 kap. 6, 8, 20 och 21 §§) och den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna () (se artikel 8 i konventionen och artikel 2 i fjärde tilläggsprotokollet till densamma) skydd för den enskildes personliga integritet och rörelsefrihet samt privat- och familjeliv, hem och korrespondens. Inskränkningar i dessa rättigheter får dock göras genom lagstiftning men endast under förutsättning att de är proportionerliga i förhållande till inskränkningarnas ändamål. Begränsningar av dessa rättigheter får endast göras för att tillgodose ändamål som är godtagbara i ett demokratiskt samhälle. uppställer även krav på att en begränsning av de aktuella fri- och rättigheterna måste ske för vissa i konventionen angivna ändamål, bl.a. för att förebygga och förhindra brott och skydda andras fri- och rättigheter. Den form av övervakning och inskränkning av rörelsefriheten som föreslås ska tillämpas på personer som ska avtjäna ett fängelsestraff. Alternativet till elektronisk övervakning och inskränkning av rörelsefriheten är alltså vistelse i kriminalvårdsanstalt. Det är av stor vikt att detta alternativ till fängelse uppfyller de krav som kan ställas på samhällsskydd, förebyggande av risk för återfall i brott och skydd av brottsoffer. Förslagen om att Kriminalvården ska kunna meddela vistelseförbud och om 2021/22:196 elektronisk övervakning får därför anses vara proportionerliga med hänsyn till de intressen de avser att skydda. Mot denna bakgrund delar regeringen den bedömning som görs i promemorian om att den föreslagna regleringen får anses vara förenlig med både regeringsformens och krav på skydd för grundläggande fri- och rättigheter. Av artikel 3 i följer att vid alla åtgärder som rör barn ska i första hand beaktas vad som bedöms vara barnets bästa. är svensk lag enligt lagen (2018:1197) om konvention om barnets rättigheter. Vad som är barnets bästa måste avgöras i varje enskilt fall och ska vägas in vid beslut om elektronisk övervakning i de ärenden som rör barn. Regeringens förslag: Lagändringarna ska träda i kraft Regeringens bedömning: Några särskilda övergångsbestämmelser Promemorians förslag och bedömning överensstämmer delvis med I promemorian förslås att lagändringarna ska träda i kraft den Remissinstanserna: Kriminalvården bedömer att det behövs tid för att därför att förslagen lämpligen bör träda i kraft . önskar också ett senare ikraftträdande. Skälen för regeringens förslag och bedömning: Lagändringarna bör träda i kraft . Regeringen föreslår att det ska ske den Några särskilda övergångsbestämmelser behövs inte. Regeringens bedömning: Förslaget om att Kriminalvården på eget initiativ ska kunna pröva om straffet ska verkställas med fotboja bedöms innebära kostnadsbesparingar för Kriminalvården. De kostnader som kan uppkomma för Kriminalvården, de allmänna förvaltningsdomstolarna och , med anledning av förslaget om utökade möjligheter att besluta om särskilda föreskrifter, bedöms kunna rymmas inom ramen för myndigheternas befintliga Promemorians bedömning överensstämmer delvis med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna uttalar sig inte i denna Arbetsförmedlingen framhåller det positiva i att människor kan bibehålla möjligheten att fortsätta jobba trots att de avtjänar ett straff. 2021/22:196 saknar en genomgång av vilka konsekvenser förslagen kan antas medföra för myndigheten. Skälen för regeringens bedömning: Regeringens förslag om att Kriminalvården på eget initiativ ska kunna pröva om straffet ska verkställas med fotboja väntas leda till att Kriminalvårdens handläggning av ärenden som rör verkställighet av fängelsestraff med fotboja blir mer effektiv och att möjligheterna för dömda att avtjäna sina straff genom intensivövervakning ökar. Med hänsyn till kostnadsskillnaden mellan verkställighet i anstalt och verkställighet med fotboja kommer de föreslagna lagändringarna att leda till vissa kostnadsbesparingar för Kriminalvården. Hur stor besparingen blir är svårt att beräkna närmare. Regeringen bedömer dock att den i promemorian beräknade besparingen om kan användas som utgångspunkt även med beaktande av att frivården, som Kriminalvården påpekar, kan orsakas vissa ökade kostnader för att handlägga de tillkommande ärendena. Vid antagandet att antalet verkställigheter med fotboja kommer att öka med omkring 150 och att den genomsnittliga verkställighetstiden kommer att vara , bedöms den årliga kostnadsbesparingen för Kriminalvården bli . Den utökade rätten att besluta om särskilda föreskrifter kan förväntas medföra visst merarbete för Kriminalvården och något fler överklaganden till allmän förvaltningsdomstol. Kostnaderna för det bedöms dock inte bli större än att de kan rymmas inom ramen för myndigheternas befintliga anslag. Samma bedömning görs om de eventuella kostnader som förslagen kan komma att innebära för . Ett syfte med förslagen är att minska risken för att dömda personer återfaller i brott. Detta får anses positivt ur ett samhällsperspektiv. Förslaget till lag om ändring i lagen (1994:451) om intensivövervakning med elektronisk kontroll 2 § I fall som avses i 1 § får det beslutas att fängelsestraffet ska verkställas utanför anstalt. Ett sådant beslut får inte fattas, om den dömde för prövningen är häktad eller intagen i kriminalvårdsanstalt av någon annan anledning än för verkställighet av det straff som prövningen avser eller om särskilda skäl annars talar mot verkställighet utanför anstalt. Om den dömde har avtjänat ett straff utanför anstalt i form av intensivövervakning, får ett nytt beslut om sådan verkställighet fattas först efter att det förflutit en period av under vilken den dömde inte begått något brott som har lett till strängare påföljd än böter. För verkställigheten utanför anstalt gäller denna lag. Verkställigheten bedrivs under ledning av Kriminalvården. 2021/22:196 I paragrafen anges bl.a. under vilka förutsättningar ett beslut om verkställighet med fotboja får fattas. Paragrafen utformas efter synpunkter från Lagrådet. Övervägandena finns i avsnitt 6. I första stycket görs följdändringar och en språklig modernisering med anledning av att det enligt 9 § inte krävs någon ansökan från den dömde för att Kriminalvården ska kunna fatta ett beslut om att straffet ska verkställas med fotboja. Ändringarna i andra stycket innebär att den treåriga karenstiden för att på nytt få avtjäna ett fängelsestraff med fotboja gäller oavsett om en ansökan görs av den dömde eller om Kriminalvården på eget initiativ prövar om fängelsestraffet ska verkställas med fotboja. Ändringarna i tredje stycket är enbart språkliga. 8 § Vid verkställighet utanför anstalt ska Kriminalvården besluta om särskilda föreskrifter som ska avse 1.vilken bostad den dömde ska ha , 2.vad som ska gälla i fråga om arbetsanställning, annan förvärvsverksamhet, utbildning eller annan sådan sysselsättning, 3.under vilka tider och för vilka ändamål den dömde får vistas utanför bostaden, 4.på vilket sätt och i vilken omfattning den dömde ska hålla kontakt med Kriminalvården och den som enligt 7 § förordnats att biträda vid tillsynen, och 5.det belopp som enligt 5 § den dömde ska betala och när betalning ska ske. Särskilda föreskrifter får också avse 1.en skyldighet för den dömde att delta i läkarvård, nykterhetsvård eller annan vård eller behandling eller i särskilt anordnade program eller verksamheter som med hänsyn till den dömdes förhållanden framstår som lämpliga, och 2.förbud för den dömde att vistas på en särskilt angiven plats eller inom ett särskilt angivet område. Elektroniska hjälpmedel får användas för att kontrollera att en föreskrift enligt andra stycket följs. Paragrafen anger vilka föreskrifter som ska eller får beslutas och som ska följas av den dömde samt hur efterlevnaden av föreskrifterna får kontrolleras. Övervägandena finns i avsnitt 7. Första stycket moderniseras språkligt. Ingen ändring i sak är avsedd. Andra stycket ändras språkligt, redaktionellt och i sak. motsvarar det hittillsvarande andra stycket. Punkt 2, som är ny, ger Kriminalvården en möjlighet att besluta föreskrifter om förbud för den dömde att vistas på en särskilt angiven plats eller inom ett särskilt angivet område. Det kan till exempel handla om förbud att vistas i närheten av ett brottsoffers bostad eller på vissa utpekade platser där risken för återfall bedöms vara särskilt stor, t.ex. en klubblokal eller platser där narkotikaförsäljning är vanligt förekommande eller där kriminellt belastade vistas eller bor. Om risken för återfall i brott är kopplad till att den dömde beger sig till någon annan kommun eller stadsdel, kan förbudet avse det. Platsen eller området måste anges specifikt i föreskriften och avgränsas tydligt så att föreskriften inte blir mer långtgående än vad som är nödvändigt. Tredje stycket, som är nytt, ger Kriminalvården en möjlighet att med elektroniska hjälpmedel kontrollera att den dömde följer sådana föreskrifter som kan beslutas enligt andra stycket. övervakning ska användas för att kontrollera efterlevnaden av föreskrifter Prop. 2021/22:196 enligt första stycket 1–3 följer av 3 §. Ett beslut om föreskrifter om vistelseförbud eller om elektronisk övervakning för att kontrollera att en föreskrift enligt andra stycket följs får inte beslutas slentrianmässigt. Proportionalitetsprincipen måste beaktas. Den innebär att en kontrollåtgärd endast får användas om den står i rimlig proportion till syftet med åtgärden. Om en mindre ingripande åtgärd är tillräcklig, t.ex. ett telefonsamtal till anordnaren av verksamheten för att kontrollera att den dömde deltar i ett behandlingsprogram, ska den användas i stället. 9 § Kriminalvården prövar, på skriftlig ansökan av den dömde eller på eget initiativ, om ett fängelsestraff ska verkställas utanför anstalt. Kriminalvårdens beslut får överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten. Paragrafen innehåller bestämmelser om Kriminalvårdens prövning av om den dömde ska verkställa sitt straff med fotboja och den dömdes möjlighet att överklaga ett sådant beslut. Övervägandena finns i avsnitt 6.