prop · H903166 · 2022-03-22 00:00:00 — Direktivets regler om marknadstillträde är genom- förda i förordningen om internationella vägtransporter inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES). Regleringen är i viss mån över- lappande med reglerna om cabotagetransporter och en och samma transport kan under vissa förhållanden klassificeras som både en cabotage- transport och en kombinerad transport. De regler som beskrivs ovan avser transportföretag och deras fordon. Det finns däremot inga regler som begränsar antalet cabotagetransporter som en förare får utföra under en vistelse i . En förare får därmed stanna i landet för att utföra cabotagetransporter , under förutsättning att han eller hon byter fordon efter minst var tredje cabotagetransport. När kan utstationering anses föreligga i Regeringens bedömning: Samtliga vägtransporter till eller från eller inom gränser som inte omfattas av ett uttryckligt undantag kan utgöra utstationering. En förmedlare av en transport med hemvist i ett annat land kan anses vara en i verksam mottagare av transporttjänsten. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: , och anmärker att ett fordon inom transportsektorn betraktas som ett arbetsredskap men förstår promemorians användning av uttrycket ”fordonet som arbetsplats” som att det fordon som tillhör eller disponeras av ett utlandsetablerat transportföretag utgör en arbetsplats i vid utstationering av förare, vilket förbunden inte har någon invändning mot. Skälen för regeringens bedömning Allmänt om utstationering och vägtransportsektorn Mot bakgrund av att vägtransporttjänster kännetecknas av en hög grad av rörlighet har det tidigare funnits en viss osäkerhet i fråga om hur utstatio- neringsdirektivet ska tillämpas på internationella transporter och inrikes- transporter utförda av utlandsetablerade transportföretag. har prövat hur utstationeringsdirektivet ska tillämpas på vägtransportsektorn och särskilt på den internationella vägtransport- sektorn. I en dom i ett mål om förhandsavgörande gällande tolkningen av utstationeringsdirektivet (C-815/18) konstaterade domstolen bl.a. att direktivet är tillämpligt på tillhandahållande av gränsöverskridande tjänster inom vägtransportsektorn. Att utstationerings- direktivet är tillämpligt på sådana tjänster har därefter också bekräftats av i en dom av (mål C‑428/19). Det innebär att utstationeringslagen som utgångspunkt är tillämplig när en arbetsgivare etablerad i ett annat land tillhandahåller tjänster inom vägtransportsektorn i . För att en utstationering till ska anses föreligga ska dock ett antal förutsättningar vara uppfyllda. Inledningsvis ska det alltså vara fråga om en arbetsgivare som är etablerad i ett annat land än och som utstationerar en arbetstagare hit i samband med att arbetsgivaren tillhandahåller tjänster över gränserna (1 §). Det ska råda ett anställningsförhållande mellan arbetsgivaren och arbetstagaren (4 § andra stycket). Arbetstagaren ska vidare vanligen arbeta i ett annat land men utföra arbete här (5 §). Därutöver krävs att en gränsöverskridande åtgärd som kan betecknas som en utstationering har ägt rum. En sådan åtgärd kan avse när en arbetsgivare som är etablerad i ett annat land sänder arbetstagare till enligt ett avtal med en tjänstemottagare i , när arbetsgivaren sänder arbetstagare till till en arbetsplats eller ett företag som tillhör samma koncern eller när arbetsgivaren hyr ut arbetstagare till ett användarföretag som är etablerat i eller bedriver verksamhet här (4 § första stycket). Utstationering föreligger också när en arbetsgivare som är etablerad i ett annat land hyr ut eller ställer en arbetstagare till förfogande till ett användarföretag etablerat utanför , som i sin tur sänder arbetstagaren till på ett sådant sätt att det skulle utgjort utstationering om användarföretaget varit arbetstagarens arbetsgivare (4 § tredje stycket). Transportens anknytning till värdlandet är avgörande Imålet C-815/18 prövade även hur utstationerings- direktivet ska tolkas i fråga om när en förare inom vägtransportsektorn ska anses som utstationerad. Enligt domstolen ska en arbetstagare som är verksam som förare inom den internationella vägtransportsektorn, inom ramen för ett fraktavtal mellan det företag föraren är anställd av, etablerat i en medlemsstat, och ett företag som är verksamt i en annan medlemsstat än den där föraren vanligtvis arbetar, anses vara utstationerad i en medlemsstat när förarens arbete har tillräcklig anknytning till den medlemsstaten. Frågan om huruvida det finns en sådan anknytning ska enligt domstolen avgöras genom en helhetsbedömning. Faktorer som då ska beaktas är arten av det arbete som den berörda arbetstagaren utför, graden av anknytning mellan arbetstagarens verksamhet och varje medlemsstat där arbetstagaren är verksam samt hur stor del den verksam- heten utgör av transporttjänsten i dess helhet. Vägtransportsektorn utmärks av ett antal olika marknadstillträdes- situationer som i sig ger en god indikation på hur nära den verksamhet som utförandet av en transport består i är knuten till transportföretagets etableringsland respektive till värdlandet. Med utgångspunkt i resone- manget om tillräcklig anknytning har EU-lagstiftaren genom direktivet om utstationering av förare klargjort att utförandet av vissa typer av transporter ska anses innebära utstationering av förare, medan utförandet av vissa andra typer av transporter inte medför att föraren ska anses vara utstationerad. Direktivet om utstationering av förare utgår från de olika marknadstillträdessituationerna för att avgöra om det finns en tillräcklig koppling mellan tjänstens utförande och värdmedlemsstaten för att en utstationeringssituation ska kunna anses föreligga. Lagstiftaren har i fråga om vissa typer av transporter gjort en sådan samlad bedömning som krävs för att avgöra om förarens arbete ska anses ha en tillräcklig anknytning till värdmedlemsstaten eller inte. I skälen i direktivet pekas tre typer av transporter ut där det finns en tillräcklig koppling till en värdmedlemsstat för att föraren ska kunna anses vara utstationerad. Dessa är cabotagetransporter, vägtransportsträckor av kombinerade transporter inom en värdmedlemsstat och icke-bilaterala internationella transporter (skäl 12 och 13). I direktivet anges dock även att en förare inte ska anses vara utstationerad i vissa fall, nämligen när en förare utför transittransporter och bilaterala transporter. När en förare utför sådana transporter utmärks tjänsten enligt de nämnda skälen av en nära koppling till etableringsmedlemsstaten. I fråga om vissa typer av transporter preciserar alltså direktivet om utstationering av förare reglerna i utstationeringsdirektivet när det gäller vilka gränsöverskridande åtgärder som ska anses innebära utstationering. Direktivet om utstationering av förare är dock inte uttömmande i fråga om när en förare ska anses vara utstationerad eller inte. I de fall EU- lagstiftaren inte förtydligat om förarens aktiviteter i värdmedlemsstaten ska anses utgöra utstationering eller inte måste en helhetsbedömning av anknytningen göras i enlighet med vad har uttalat. Utstationering kan föreligga i alla situationer när ett utlandsetablerat transportföretag utför transporter här i landet Direktivet om utstationering av förare är avgränsat till att gälla utstationering i ett av de tre utstationeringsfallen, nämligen när en arbets- givare för egen räkning och under egen ledning sänder en arbetstagare från 2021/22:166 ett land till ett annat enligt ett avtal som arbetsgivaren har ingått med mottagaren av tjänsten i landet där tjänsten utförs (jfr artikel 1.2 i direktivet). I detta fall, nedan benämnt tjänsteavtalsfallet, är arbetsgivaren och transportföretaget samma juridiska person. Det kan också konstateras att på vägtransportområdet består ett transportföretags verksamhet i att mot betalning erbjuda transporttjänster till allmänheten. Det innebär att transportföretag utför transporter enligt avtal som ingås med den som vill ha transporten i fråga utförd. När en arbetsgivare – i detta fall ett transport- företag – som är etablerat i ett annat land än sänder en arbetstagare –i detta fall en förare – till för att utföra arbete i form av en eller flera transporter här i landet är förutsättningarna i 1 §, 4 § andra stycket och 5 § utstationeringslagen uppfyllda. När transporterna utförs till följd av ett avtal som transportföretaget har ingått med den i verksamma mottagaren av transporttjänsterna föreligger det därför utstationering enligt tjänsteavtalsfallet, om transporterna har tillräcklig anknytning hit. En förare som i utför transporter åt ett utlandsetablerat transportföretag kan dock även vara utstationerad i andra situationer än tjänsteavtalsfallet. Utstationering av en förare kan under dessa förhållanden ske även genom att föraren utstationeras till ett koncern- företag i form av ett transportföretag som är etablerat utanför när transportföretaget, genom föraren, utför transporttjänster här i landet. En arbetsgivare som placerar en förare i ett koncerninternt transportföretag får anses ha godkänt att föraren genom att utföra transporter kan utstationeras. Enligt utstationeringslagen avses med utstationering att en arbetsgivare sänder arbetstagare till till en arbetsplats eller till ett företag som tillhör koncernen. I det avseendet skiljer sig vägtransportområdet från andra sektorer genom att arbetsplatserna är mobila. Vid tillämpning av utstationeringsregelverket inom vägtransportområdet bör det fordon som transporten genomförs med anses vara en arbetsplats som tillhör koncernen. En annan tolkning skulle leda till att utstationeringsregelverket skulle kunna kringgås genom att utstationeringen sker genom att en utlandsetablerad arbetsgivare placerar en förare i ett likaledes utlands- etablerat koncerninternt transportföretag, som utför internationella transporter. I linje med de ovan nämnda utgångspunkterna för direktivet och ställningstaganden om anknytning bör en bedömning av var en arbetsplats, i form av ett fordon, är lokaliserad göras med utgångspunkt i vilken typ av transport som utförs och transportens anknytning till det land där transporten utförs. Har den transport som utförs tillräcklig anknytning till , bör alltså arbetsplatsen anses vara här och kriterierna för utstationering anses vara uppfyllda. En arbetsgivare kan också hyra ut en förare till ett utlandsetablerat transportföretag som bedriver verksamhet i , dvs. utför transporter här i landet. Även i detta fall kan utstationering av en förare föreligga. Efter genomförandet av ändringsdirektivet klargör utstationeringslagen att utstationering föreligger även då ett användarföretag sänder en inhyrd arbetstagare vidare till ett annat land under förutsättning att åtgärden skulle ha utgjort utstationering enligt något av kriterierna i 4 § första stycket utstationeringslagen om användarföretaget varit arbetstagarens arbets- givare och varken arbetsgivaren eller användarföretaget är etablerade i (se 4 § tredje stycket). Även i dessa situationer uppfylls förut- sättningarna för att föraren ska anses vara utstationerad här. Några situationer som inte kan anses utgöra utstationering enligt utstationeringslagens befintliga bestämmelser bedöms inte kunna uppstå givet de angivna förutsättningarna. En utlandsetablerad speditör som tillhandahåller tjänster i är verksam här Utstationering i tjänsteavtalsfallet förutsätter att en arbetsgivare som utstationerar arbetskraft har ett avtal med mottagaren av de tjänster som utförs och att denne mottagare ska vara verksam i (4 § första stycket 1 utstationeringslagen). Inom transportområdet är det vanligt att transportföretag ingår avtal om transporttjänster med någon annan än den som ytterst är avsändare eller mottagare av det som transporteras. I stället är transportföretagets motpart ofta en mellanhand i form av en speditör. I samband med att utstationeringslagen infördes gjorde regeringen bedömningen att cabotage i som förmedlas av en utländsk speditör i regel inte kommer att falla inom utstationeringsdirektivets eller utstationeringslagens tillämpningsområde, se propositionen Utstatio- nering av arbetstagare (prop. 1998/99:90 s. 16). Mot bakgrund bl.a. av de förtydliganden av tillämpningsområdet för som genom det nu aktuella direktivet och uttalanden från skett kan den bedömningen dock behöva ändras. Det kan vidare konstateras att den som genom en speditör vill beställa transporter som ska utföras i är hänvisad till den marknad för speditörstjänster som finns i . På denna marknad tillhandahålls tjänster av speditörer som har sin hemvist i men även sådana som inte har det och som kanske inte heller har någon fysisk närvaro i landet. Varken av utstatio- neringsdirektivet eller av utstationeringslagen framgår det något uttryckligt krav på att mottagaren av en tjänst ska vara etablerad eller ha ett fast verksamhetsställe här i landet. Det räcker med att mottagaren är verksam här. En speditörs verksamhet består i förmedling av transport- tjänster. I egenskap av den som ingår avtalet med transportföretaget får speditören anses vara mottagaren av transporttjänsten, även om denne inte är mottagare av det som transporteras. Förmedlar speditören transporter som utförs i bör speditören därmed också kunna ses som verksam här. Till skillnad från vad som tidigare uttalats gör regeringen därför bedömningen att en förmedlare av transporttjänster som erbjuder sina kunder sådana tjänster i i det här sammanhanget bör kunna betraktas som verksam i , oberoende av var förmedlaren har sin hemvist. En annan slutsats skulle leda till att utstationeringsreglerna enkelt skulle kunna kringgås genom användning av utlandsetablerade speditörer. Bedömningen stöds även av Europeiska kommissionens skriftliga svar till rådets arbetsgrupp för landtransporter (ST 12087/17). I svaret tydliggör kommissionen att tjänsteavtalsfallet är uppfyllt när avtalet ingåtts mellan två företag i samma etablerings- medlemsstat men transporten utförs till en annan medlemsstat. Tjänste- mottagaren anses då vara verksam i värdmedlemsstaten när det företaget (indirekt via transportföretaget) levererar varor till kunden i värdmedlems- staten. 2021/22:166 När kan en förare som utför transporter åt ett utlandsetablerat transportföretag anses vara utstationerad här? Enligt vad som redogörs för ovan bedöms en utstationering kunna före- ligga när en förare skickas till av ett utlandsetablerat transport- företag för att utföra transporter här i landet. Huruvida föraren faktiskt är utstationerad beror på om transporten har tillräcklig anknytning till . Enligt direktivet om utstationering av förare är detta fallet vid vissa typer av transporter. Direktivet anger dock också att föraren inte ska anses vara utstationerad i vissa situationer, dvs. att undantag från utstationering ska gälla. I den utsträckning det inte rör sig om något uttryckligt undantag bör dock föraren kunna anses vara utstationerad. Om föraren utför en sådan transport där det enligt direktivet finns en tillräcklig anknytning till värdmedlemsstaten, är det klart att en utstationering föreligger. Men utstationering kan alltså även vara för handen vid andra typer av transporter, om den aktuella transporten inte omfattas av ett undantag. Utstationering till svenska transportföretag och genom transporter i egen regi Utstationering kan även ske när en arbetsgivare etablerad utanför utstationerar förare till ett svenskt transportföretag. Det svenska transport- företaget har i sådana fall antingen hyrt in föraren från ett utländskt bemanningsföretag eller tagit emot en förare från ett utländskt koncern- företag. I dessa fall skiljer sig inte vägtransportsektorn från utstatio- neringar inom andra sektorer. Som utgångspunkt kan det antas att anknytningen till i dessa fall är så stark att föraren kan anses vara utstationerad i . Någon utstationering till enligt tjänste- avtalsfallet till ett svenskt transportföretag är inte möjlig, eftersom arbetsgivaren i de fallen kommer att vara samma juridiska person som transportföretaget. Utstationering kan även komma i fråga vid transporter i egen regi. Begreppet ”egen regi” har i detta avseende en annan innebörd än begreppet ”egen räkning” som används för att definiera tjänsteavtalsfallet. Med egen regi avses att en transport utförs i ett företags egen verksamhet. Om en transport utförs i egen regi, utförs transporten alltså åt samma juridiska person som genomför transporten. Det är då inte fråga om yrkesmässig trafik. Sådana situationer regleras inte i direktivet om utstationering av förare. En utländsk arbetsgivare som skickar en arbetstagare till för att här utföra transporter som inte är yrkesmässiga kan, beroende på förutsättningarna i det enskilda fallet, anses ha utstationerat arbetstagaren hit. Om så är fallet ska, som påpekar, arbetsgivaren anmäla utstationeringen till senast när arbetstagaren påbörjar arbetet i . 6.4Bestämmelserna om utstationering av förare bör placeras i utstationeringslagen Regeringens förslag: Särskilda bestämmelser om utstationering av förare i fråga om vissa vägtransporter ska placeras i utstationerings- lagen. Med förare aves en arbetstagare som utför yrkesmässiga godstrans- porter med personbil eller lastbil eller yrkesmässiga persontransporter med buss. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: framhåller att väg- transportsektorn i mycket hög utsträckning är en genomreglerad bransch och att utstationeringslagen redan präglas av komplexitet. Lagen är till sitt ursprung en arbetsrättslig reglering som inte gagnas av att administrativa föreskrifter med transporträttslig bakgrund införs i densamma. Enligt samfundet framstår en ny samlad lag avseende vägtransporter som mer ändamålsenlig och tillgänglig för åkeribranschen. (juridiska fakultetsstyrelsen) anmärker att förslaget förstärker den sammanblandning av transporträtt och arbetsrätt som redan finns i väg- transportsektorn och som skapar oerhört svårtillgängliga regler. Fakultets- styrelsen ser dock inte något alternativ till denna ordning och accepterar den aktuella lagstiftningstekniken. Arbetsdomstolen delar bedömningen att ändringarna bör göras i utstationeringslagen. Transportstyrelsen anser att det är oklart om definitionen av förare gäller alla förare eller bara utländska förare och saknar en närmare förklaring av vad som menas med begränsad tid i fråga om utstationerade förare. Några remissinstanser, däribland och , för fram farhågan att förslagens syfte äventyras av att det saknas möjlighet att kontrollera påståenden från föraren om att han eller hon är egenföretagare. Skälen för regeringens förslag: EU:s ordinarie utstationerings- bestämmelser gäller även för förare inom vägtransportområdet, med de anpassningar som följer av direktivet om utstationering av förare. EU- direktiven på utstationeringsområdet är genomförda främst i utstation- eringslagen. Lagen innehåller också vissa bestämmelser som inte direkt följer av unionslagstiftningen. Samma nationella bestämmelser bör dock även fortsättningsvis gälla för de förare som utför tjänster som omfattas av det nu aktuella direktivet som för utstationerad arbetskraft i övrigt, med beaktande av vad som är tillåtet enligt det direktivet. Här kan det också anmärkas att de bestämmelser i utstationeringslagen som genomför ändringsdirektivet ska börja tillämpas även på vägtransportområdet (se avsnitt 6.11). Mot den bakgrunden finns, trots de betänkligheter som för fram, övervägande skäl att placera bestämmelserna om utstationering av förare i utstationeringslagen. Direktivet om utstatio- nering av förare anger bl.a. att det får införas administrativa skyldigheter för de företag som utstationerar förare att anmäla utstationeringen och tillhandahålla viss dokumentation. Utstationeringslagen innehåller redan liknande krav, och den reglering som aktualiseras ter sig därför inte främmande i sammanhanget. Sammantaget bör därför de regler som ska 2021/22:166 gälla för utstationerade förare placeras i utstationeringslagen. I den mån direktivet innebär att lagens bestämmelser inte kan tillämpas på sådana förare som är att betrakta som utstationerade bör detta också framgå där, liksom att förare under vissa förhållanden inte alls ska anses vara Det förhållandet att sådana särskilda bestämmelser som föreslås i denna proposition ska placeras i utstationeringslagen bör framgå redan av den reglering som anger lagens tillämpningsområde. bestämmelserna i utstationeringslagen bör kompletteras med föreskrifter på lägre normgivningsnivå. Denna regleringsmetod får till följd att uppgifter i anslutning till utstationeringslagen och utstationeringsförordningen i huvudsak ska gälla även i fråga om utstationering enligt de särskilda reglerna för vissa vägtransporter såvida ingenting annat uttryckligen ska alltså fortsätta att vara förbindelsekontor och tillhandahålla information om de arbets- och anställningsvillkor som kan bli tillämpliga vid en utstationering i samt hjälpa till med infor- mation om kontaktfunktioner hos arbetstagar- och arbetsgivarorgan- isationer och information om relevanta kollektivavtalsvillkor. miljöverket kan även fortsätta samarbetet med motsvarande förbindelse- kontor i andra länder inom EES och i . även kravet i direktivet om utstationering av förare på medlemsstaterna att tillhandahålla information om arbets- och anställningsvillkor (artikel 1.9). Direktivet om utstationering av förare innehåller specialregler för Den verksamhet som detta är tänkt att träffa bedöms utgöra vägtransporttjänster i form av yrkesmässiga persontransporter som utförs med buss eller yrkesmässiga godstransporter som utförs med personbil eller lastbil. Med förare bör därför avses arbetstagare som utför I lagen (2001:559) om vägtrafikdefinitioner anges betydelsen av vissa beteckningar som används i författningar på vägtrafik- Buss, lastbil och personbil bör i detta fall ha den betydelse som I utstationeringslagen används uttrycket utstationerad arbetstagare, med vilket avses varje arbetstagare som vanligen arbetar i ett annat land men som utför arbete i enligt någon av de situationer som anses utgöra utstationering. utgångspunkt även för förare. Det som i lagen anges om utstationerade arbetstagare ska alltså även gälla förare, om nu nämnda förhållanden är uppfyllda och något undantag inte är tillämpligt. För att kunna vara utstationerad här ska arbetstagaren vanligen arbeta i ett annat land än Nationaliteten på arbetstagaren saknar dock betydelse. lägsta tidsgräns för utstationering finns inte. För att en arbetstagare ska anses vara utstationerad ska han eller hon dock utföra arbete här. Vad som avses med arbete avgörs I samband med införandet av utstationerings- lagen uttalade regeringen dock att om arbete mer stadigvarande är förlagt till och anknytningen hit dominerar, bör man kunna utgå från att det är svensk arbetsrättslig lagstiftning i sin helhet som ska tillämpas (prop. 1998/99:90 s. 17 f.). Samma princip bör gälla för förare. När det avslutningsvis gäller och far- hågor om svårigheten att bedöma en förares påstående om att han eller hon är egenföretagare kan det å ena sidan konstateras att sådana per definition inte omfattas av några utstationeringsregler. Å andra sidan är farhågan Prop. 2021/22:166 grundad i vad som kan antas vara ett praktiskt problem. utstationering av förare innehåller ingen reglering av detta förhållande men heller inga förbud mot en sådan. Promemorian saknar förslag om detta och det finns därför inget beredningsunderlag för ett lagförslag som i så fall skulle innebära åligganden för enskilda egenföretagare. Det kan dock finnas skäl att återkomma till denna fråga. 6.5Utstationering föreligger när inrikestransporter utförs av utlandsetablerade transportföretag Regeringens förslag: Utstationering ska föreligga när en arbetsgivare sänder en förare, som vanligen arbetar i ett annat land, till för att åt ett transportföretag som är etablerat i ett annat land än utföra