prop · H90385 · 2022-01-18 00:00:00 — Det remitterade förslaget innebär emellertid något annat och mera på så sätt, att det föreskrivs att felet ska ha visat sig inom tidsfristen för att det ska få göras gällande. Det kravet kan tänkas medföra vissa tillämpningssvårigheter. Ett exempel är att i en massproducerad produkt föreligger ett fel som visar sig endast i form av en felande funktionalitet. Att felet då inte är iakttagbart (”visar sig”) inom tidsfristen bör inte hindra att varan ska anses felaktig. Att felet ska ha visat sig är i vissa situationer också konfliktdrivande (se vidare beträffande 9 kap. 10 §). Den inte helt lyckade regleringen torde bero på att två skilda frågor har förts samman. En sak är att det förhållandet att felet visar sig först efter bedömningstidpunkten inte hindrar att felet ska anses ha funnits redan då. Men hur länge ansvaret för ett fel som har funnits (oavsett om det visade sig då eller senare) sträcker sig är en annan fråga. Enligt Lagrådets mening hör rent systematiskt endast den förra frågan till den förevarande paragrafen. Den senare frågan bör regleras i 5 kap. 2 §. Lagrådet föreslår därför att första meningen ersätts av följande två meningar. 14 § Näringsidkaren svarar för fel på varan som har funnits när risken enligt 2 kap. 6 § gick över på konsumenten. Det gäller även om felet visar sig först . I fråga om en vara med digitala delar gäller enligt första stycket andra meningen en annan ordning på så sätt, att felbedömningen inte knyts till en viss tidpunkt utan till . Det är då för felansvar tillräckligt att felet har uppstått . Det handlar således om en annan princip för bestämningen av felansvaret. Mot principen som sådan – att felbestämningen knyts till en tidsperiod – har Lagrådet ingen invändning, men med hänsyn till att den så markant skiljer sig från principen i första meningen bör den utgöra ett eget andra stycke. Däremot kan tekniken för att tidsmässigt begränsa säljarens felansvar – fel som visar sig senare än efter avlämnandet undantas från fel- ansvaret – sättas i fråga. Det framstår enligt Lagrådets mening som både mer lättbegripligt och systematiskt följdriktigt att reglera den frågan i 5 kap. 2 §. Vidare framstår det som både omotiverat och opraktiskt att i aktuellt hänseende göra skillnad på en vara med digitala delar och ett avtal om ett digitalt innehåll eller en digital tjänst. Felansvaret enligt förevarande bestämmelse bör således bestämmas på samma sätt som felansvaret enligt 9 kap. 7 § första stycket andra meningen (andra stycket enligt Lagrådets förslag). Även beträffande första stycket andra meningen (andra stycket enligt Lagrådets förslag) finns en koppling till att felet ”visar sig” men som ett alternativ till att felet har uppstått. Det rör sig alltså inte om ett krav såsom enligt första stycket. Man kan emellertid fråga sig om ett fel kan visa sig utan att det har uppstått. Möjligen är förklaringen att regeringen har velat fånga upp det fallet att felet förelåg redan vid ansvarsperiodens början. Men det finns bättre sätt att uttrycka det på, och dessutom kan – som har påpekats i det föregående – en koppling till felets uppdagande vara konfliktdrivande. Mot bakgrund av det anförda föreslår Lagrådet att andra meningen i första stycket får bilda ett eget andra stycke av följande lydelse. För en vara med digitala delar där det digitala innehållet eller den digitala tjänsten tillhandahålls kontinuerligt , svarar näringsidkaren för fel på innehållet eller tjänsten som förelåg när perio- den påbörjades eller uppstår under denna. Hur efter periodens utgång som ett uppkommet felansvar kan göras gällande – liksom hur efter avlämnandet som näringsidkaren svarar – regleras då enligt Lagrådets förslag i 5 kap. 2 §. 2021/22:85 Bilaga 9 2021/22:85 Bilaga 9 Innebörden av andra stycket (tredje stycket enligt Lagrådets förslag) första meningen är att om konsumenten inte i rätt tid hämtar eller tar emot en vara som hålls tillgänglig för konsumentens räkning och varan försämras därefter, svarar han eller hon för försämringen, om den enbart beror på varans egen beskaffenhet. Detta framstår som ett begränsat undantag från huvudregeln om riskens övergång, vilket visar sig i det fallet att varan på grund av försämringen blir kvar hos leverantören (då något fel inte kan finnas, eftersom bedömningstidpunkten aldrig inträffar). Sambandet med frågan om riskens övergång och bestämmelsens placering (i förevarande paragraf eller i 4 kap. 6 §) bör övervägas vid den fortsatta beredningen. En riskövergång före avlämnandet förutsätter att varan på något sätt har individualiserats. Vad som närmare bestämt gäller i detta hänseende är oklart, såväl enligt gällande lag som enligt det remitterade förslaget. En möjlighet är att knyta an till individualiseringskravet i 8 kap. 7 §. Huruvida det är lämpligt bör övervägas i det fortsatta beredningsarbetet. 4 kap. 16 § Paragrafen förlänger näringsidkarens ansvarstid enligt 4 kap. 14 § i vissa fall av otillbörlighet på hans sida. Som den är skriven förskjuts bedömningstidpunkten i första stycket första meningen i den paragrafen. För att tydliggöra att så inte är fallet utan att det rör sig om ett genombrott avseende tidsbegränsningen av felansvaret bör orden ”som visar sig” tilläggas så att slutet av paragrafen kommer att lyda ”svarar näringsidkaren för fel som visar sig även som anges i 14 § första stycket”. Den formuleringen bygger då på att bestämmelserna i 4 kap. 14 § första stycket och 5 kap. 2 § inte ändras enligt Lagrådets förslag; om Lagrådets förslag följs fullt ut blir bestämmelsen överflödig, se i anslutning till 5 kap. 2 §. 4 kap. 17 § Paragrafen innebär bl.a. att bevisbördan för om ett fel har förelegat vid den bedömningstidpunkt som följer av 4 kap. 14 § första stycket första meningen läggs på näringsidkaren. Om den tidpunkten kopplas till riskövergången såsom Lagrådet föreslår kan det sättas i fråga om inte så borde ske också i den förevarande bestämmelsen. Emellertid finns det ett visst systematiskt samband mellan riskövergången och tidpunkten för felbedömningen. Motsvarande samband saknas mellan riskövergången och den aktuella bevisregeln. Det väsentliga är att det finns en entydigt bestämd tidpunkt från vilken tiden börjar räknas. Även om 4 kap. 14 § första stycket första meningen får den lydelse som Lagrådet föreslår finns det därför ingen anledning att ändra startpunkten i den här aktuella bestämmelsen. När det gäller hänvisningen till 14 § första stycket andra meningen – som gäller varor med digitala delar där de digitala delarna ska tillhanda- hållas kontinuerligt – synes det finnas en viss oklarhet på så sätt, att det i författningskommentaren uttalas att bevisbördan avser att det digitala innehållet eller den digitala tjänsten var i felfritt skick. Men frågan är om inte bevisbördan gäller huruvida ett föreliggande fel som visar sig under den efterföljande treårstiden har uppkommit under Vad som gäller bör klargöras (jfr också vad Lagrådet anför i anslutning till 9 kap. 8 §). Med Lagrådets förslag beträffande bestämmelsen i 14 § första stycket andra meningen bör paragrafen ändras enligt följande. 17 § Ett fel som visar sig efter det att varan avlämnades, eller i fall som avses i 14 § andra stycket efter det att varan med digitala delar avlämnades eller den som avtalet löper, ska anses vara ett fel som näringsidkaren svarar för, om inte näringsidkaren visar något annat eller detta är oförenligt med varans eller felets art. 4 kap. 19 § I andra meningen finns en undantagsregel kopplad till att närings-idkaren har handlat i strid mot tro och heder. Liknande undantagsregler (4 kap. 16 § och 5 kap. 2 § tredje stycket) omfattar också grov vårdslöshet på näringsidkarens sida. Det föranleder frågan om någon skillnad är avsedd. Om så är fallet bör det i författningskommentaren anges vad skillnaden är. Annars bör undantaget utformas efter samma mönster som de liknande bestämmelserna. 4 kap. 20 § Lagrådet sätter i fråga om inte ambitionen att informera och markera här går utöver vad som är lämpligt i en lagtext. 5 kap. 2 § Till skillnad från vad som gäller föreskrivs i det remitterade förslaget inte någon yttersta reklamationsfrist (principiellt sett rör det sig närmast om en preskriptionsordning). I stället har den yttersta fristen konstruerats genom vissa undantag från felansvaret i 4 kap. 14 § som har det gemen- samt att ansvaret knyts till . Den av regeringen föreslagna ordningen skulle enligt författnings- kommentaren leda till att konsumenten kan göra gällande felansvar också efter den ifrågavarande tidsperioden genom att avseende ett fel som han eller hon har märkt först reklamera inom den föreskrivna reklamationsfristen (som är lägst ). Om tanken är den som författningskommentaren uttrycker bör det på något sätt tydliggöras i lagen. Som Lagrådet har anfört i anslutning till 4 kap. 14 § är emellertid tekniken för att tidsmässigt begränsa konsumentens felansvar mindre lyckad, bl.a. för att den är konfliktdrivande (det kan uppstå tvist om huruvida felet har visat sig under slutet av eller strax efter ansvarsperioden, se vidare beträffande 9 kap. 10 §). Lagrådet föreslår därför att den nuvarande ordningen behålls men att regleringen ges formen av preskriptionsbestämmelser svarande mot vad som föreskrivs i 9 kap. 10 §. Det kan ske genom ett nytt andra stycke enligt följande. Ett krav med anledning av ett sådant fel som avses i 4 kap. 14 § första och andra styckena preskriberas om det inte framställs från avlämnandet. Ett krav med anledning av ett sådant fel som avses i 4 kap. 14 § andra stycket preskriberas dock senast från utgången 2021/22:85 Bilaga 9 av tidsperioden för näringsidkarens felansvar eller inom den som parterna har avtalat. Med en sådan bestämmelse – som förutsätter en anpassning av rubriken till paragrafen – blir 4 kap. 16 § i det remitterade förslaget irrelevant. Vidare blir beträffande andra meningen gränsdragningen mellan en vara med digitala delar och ett avtal om ett digitalt innehåll eller en digital tjänst utan betydelse när samma preskriptionsregel gäller oberoende av hur avtalsföremålet är att klassificera (annorlunda dock beträffande första stycket, eftersom det inte finns någon reklamationsskyldighet för fel i en digital prestation, och andra stycket första meningen, eftersom det inte finns någon motsvarighet till den treåriga preskriptionsregeln för sådana Det kan vidare tilläggas att även om bestämningen av den relevanta perioden i andra meningen av det förevarande stycket i vissa fall kan vålla en del bedömningsproblem lär det få mindre praktisk betydelse till följd av reklamationsbestämmelsen i första stycket (jfr i anslutning till 9 kap. 7 och 10 §§). Det hindrar inte att perioden bör bestämmas på samma sätt för varor med digitala delar som för digitala prestationer enligt 9 kap. 5 kap. 4 § Enligt 5 kap. 4 § har konsumenten på visst sätt rätt till avhjälpande eller omleverans om varan är felaktig. Första stycket har följande lydelse. 4 § Konsumenten har rätt att kräva att näringsidkaren avhjälper ett fel på varan eller gör en omleverans, om det är möjligt och kan ske utan oskälig kostnad för näringsidkaren. Konsumenten får välja mellan att begära avhjälpande eller omleverans. Näringsidkaren ska i annat fall vidta den andra åtgärden eller, om konsumenten inte har valt en påföljd, någon av dem. Beträffande den första meningen kan göras den rent språkliga invänd- ningen, att de inledande orden i bisatsen (”om det är möjligt”) syftar på rätten att kräva och inte – som avsikten är – på respektive åtgärd. I andra meningen tydliggörs att konsumenten får välja mellan att begära avhjälpande eller omleverans. Valmöjligheten förutsätter dock – utan att det framhålls i lagtexten – att båda påföljderna står till konsumentens Vad som gäller när så inte är fallet avses reglerat i tredje Den är emellertid inte lättförståelig. Det beror dels på att två olika fall avses, nämligen att den ena påföljden inte står konsumenten till buds respektive att konsumenten inte gör något val, dels att i fråga om det förra fallet förutsättningen (att den ena påföljden inte står konsumenten till buds) inte klargörs. Vad som avses bör framgå tydligare. Mot den angivna bakgrunden bör formuleringarna i första stycket övervägas i den fortsatta beredningen. En möjlighet är följande lydelse. 4 § Konsumenten har rätt att kräva att näringsidkaren avhjälper ett fel på varan eller gör en omleverans, om åtgärden är möjlig och kan vidtas utan oskälig kostnad för näringsidkaren. När båda åtgärderna är möjliga och kan ske utan oskälig kostnad för näringsidkaren, får konsumenten välja mellan dem. Enligt Lagrådets mening behöver det i inte lagtext klargöras att när konsumenten har rätt till endast endera av åtgärderna, så ska den vidtas. Inte heller behöver det klargöras att valrätten tillkommer näringsidkaren, om konsumenten inte gör något val. Vad som däremot låter sig diskuteras, och om vilket inga besked ges, är hur valrätten ska utövas. Det får antas att valrätten övergår från konsumenten till näringsidkaren om konsumen- ten inte inom skälig tid gör något val på fråga av näringsidkaren. Frågan är emellertid om näringsidkaren måste utbe sig om ett besked eller om konsumentens tystnad ska anses innebära att valrätten inte utövas. I avsak- nad av ledning i såväl lagtext som förarbeten ligger det senare enligt Lagrådets mening närmast till hands, men frågan bör övervägas i den fortsatta beredningen. 5 kap. 6 § Av paragrafen följer bl.a. att vid avhjälpande kan en vara komma att tas om hand av näringsidkaren, exempelvis vid ett komponentbyte som bara kan utföras i näringsidkarens verkstad. Det väcker frågan om vem av parterna som står casus-risken. Klart är att näringsidkaren i allt fall har ett presumtionsansvar enligt allmänna rättsprinciper (jfr vad som sägs i anslutning till 2 kap. 6 §). Men frågan är om inte näringsidkaren bör ha ett strikt ansvar för casus-händelser. Orsaken till att varan finns hos näringsidkaren är ju att den är felaktig. Frågan bör övervägas och föranleda ett ställningstagande åtminstone i författningskommentaren. 5 kap. 8 § Enligt första stycket tredje meningen har konsumenten en omedelbar rätt till prisavdrag eller hävning om felet på varan är ”allvarligt”. Ordvalet ger intrycket att det skulle röra sig om en från konsumenten frigjord bedömning av felets svårhetsgrad. Av författningskommentaren framgår emellertid att det rör sig om en helhetsbedömning av många slags omständigheter. I betraktande av det behöver de omständigheter som motiverar en omedelbar rätt till prisavdrag eller hävning inte ens ha med felet i sig att göra utan kan bero på exempelvis att näringsidkaren har förlorat förmågan att åtgärda. Mot den bakgrunden skulle meningen med fördel kunna ges följande formulering. Konsumenten har omedelbar rätt till prisavdrag eller hävning om det inte skäligen kan begäras att han eller hon ska behöva vänta på avhjälpande eller omleverans. 5 kap. 9 § Paragrafen reglerar rätten till hävning i den situationen att ett köp avser flera varor. Enligt andra meningen får köpet hävas även i fråga om felfria varor, ”om konsumenten inte rimligen kan förväntas godta att behålla dem”. Den citerade förutsättningen är ordagrant hämtad från artikel 16.2 i varudirektivet i den svenska språkversionen. Det kan emellertid diskuteras om den svenska språkversionen av direktivföreskriften ger full rättvisa åt vad som avses enligt den engelska språkversionen. Undantaget framstår enligt Lagrådets mening som mer begränsat i den svenska versionen. 2021/22:85 Bilaga 9 2021/22:85 Bilaga 9 kan därför sättas i fråga om inte undantaget svarar bättre mot direktivet om meningen formuleras enligt följande. Köpet får dock hävas även i fråga om andra varor som köpet avser, om det inte skäligen kan begäras att konsumenten behåller dem. Med den formuleringen blir det också tydligare att bedömningen ska vara objektiv (men grundad på förhållandena i det enskilda fallet). 5 kap. 10 § I första stycket föreskrivs att konsumenten inte får häva köpet om närings- idkaren visar att felet är ringa. Att bevisbördan lagregleras är en nyhet i förhållande till gällande lag och en följd av artikel 13.5 i varudirektivet. Huruvida ett fel är ringa är emellertid inget faktiskt förhållande som låter sig bevisas utan en rättslig slutsats som grundas på faktiska och därmed bevisbara omständigheter. Som framgår av författningskommentaren är det vid den prövningen möjligt att beakta såväl felets objektiva verkningar som dess subjektiva betydelse för konsumenten. Förhållandevis skilda omständigheter kan således aktualiseras inom ramen för felbedömningen. Att näringsidkaren enligt lagtexten har att visa att felet är ringa bör mot den angivna bakgrunden inte förstås så att han eller hon har att fullt ut bevisa varje omständighet som talar för att felet ska bedömas som ringa och med samma bevisstyrka motbevisa varje av konsumenten påstådd omständighet som pekar i motsatt riktning. Snarare bör de bevisrättsliga principer som processrätten tillhanda-håller vara bestämmande. För att felet ska anses som ringa bör det dock krävas att de omständigheter som har befunnits vara erforderligt utredda enligt dessa principer sammantaget leder till den klara slutsatsen att så är fallet. 5 kap. 11 § I paragrafen föreskrivs att vid hävning på grund av fel i varan ska konsumenten meddela näringsidkaren att han eller hon häver köpet. Regeringen uttalar i avsnitt 6.14.3 att det inte bör föreskrivas någon särskild tidsfrist för en sådan förklaring. Uttalandet kan emellertid inte för- stås så, att rätten att häva består utan tidsbegränsning sedan konsumenten rättidigt har reklamerat felet. Att en fixerad tid inte bör anges hindrar inte att det måste krävas att förklaringen avges inom en efter omständigheterna skälig tid (jfr 3 kap. 6 § beträffande hävning på grund av säljarens dröjs- mål). Detta bör klargöras åtminstone i författningskommentaren. 6 kap. 2 § I första stycket föreskrivs i enlighet med vad som också nu gäller att konsumenten alltid har rätt till ersättning för den skada han eller hon lider genom ett rättsligt fel som fanns vid köpet, om konsumenten varken kände till eller borde ha känt till felet. Det rör sig om ett undantag från de begränsningar av rätten till skadestånd som följer av 6 kap. 1 §. Enligt 4 kap. 12 § första stycket 3 är en vara felaktig om tredje man har en immaterialrätt i varan som begränsar användningen av den på ett sätt som konsumenten inte rimligen kunnat förvänta sig. De skilda uttryckssätten av betydelsen rörande förhållanden på konsumentens sida framstår som förvirrande på så sätt att det inte är lätt att förstå skillnaden mellan vad en konsument rimligen kunnat förvänta sig och vad han eller hon borde ha insett. Om Lagrådets förslag beträffande 4 kap. 12 § första stycket 3 följs finns det mindre risk för sådan förvirring. 8 kap. 2 § Paragrafen handlar om verkningarna av en hävning. Dessa är att parternas fortsatta prestationsskyldighet bortfaller (första stycket), att vardera parten ska lämna tillbaka vad som har tagits emot från den andra parten (andra stycket) med det undantaget att en part har viss innehållanderätt (tredje stycket). Paragrafen är emellertid inte strukturerad lika entydigt som det sagda kan ge intryck av. Av andra stycket fjärde meningen följer nämligen att näringsidkaren inte behöver betala tillbaka vad konsumenten har betalat förrän näringsidkaren har tagit emot varan eller konsumenten visat att varan sänts tillbaka. Det rör sig här om en innehållanderätt som lämpligen regleras i tredje stycket. Bestämmelsen bör också formuleras så att det klart framgår att det rör sig om en innehållanderätt. När det gäller näringsidkarens rätt att hålla inne betalningen från konsumenten aktualiseras det särskilda problemet att ett återlämnande av varan kan förutsätta ett transportstadium som inte uppkommer vid en återbetalning. Det räcker då med att konsumenten har visat att varan sänts tillbaka för att innehållanderätten ska upphöra, vilket bygger på tanken att näringsidkarens rätt att återfå varan är skyddad mot konsumentens borgenärer när den har kommit i transportörens händer. Det är förmodligen också förutsatt att näringsidkaren står risken . Emellertid kan det inte uteslutas att konsumenten står risken som frågan om näringsidkarens innehållanderätt aktualiseras. Så kan, möjligen beroende på omständigheterna, vara fallet om konsumenten har betalat endast en del av priset och är i sådant dröjsmål med resten att näringsidkaren med fog har hävt köpet. Om konsumenten i en sådan situation står risken kan det förmenas att näringsidkarens innehållanderätt bör upphöra först med att transporten har fullföljts så långt att risken har övergått på honom eller henne. Frågan är emellertid om inte det skulle innebära en alltför sofistikerad reglering i betraktande av den praktiska betydelse en sådan kan förväntas få. Särskilt så eftersom det centrala syftet med en innehållanderätt är att bereda skydd mot medkontrahentens insolvens. Det saknas enligt Lagrådets mening tillräckliga skäl för att i lag specialreglera den aktuella situationen. En annan fråga är hur man ska se på konsumentens innehållanderätt. I det remitterade förslaget saknas det en bestämmelse om konsumentens innehållanderätt av varan svarande mot näringsidkarens innehållanderätt av den mottagna betalningen. Lagrådet föreslår att ordningen i den nuvarande lagen (i 43 § andra stycket föreskrivs en ömsesidig inne- hållanderätt) bevaras. Det innebär i princip att båda parter får hålla inne vad som har tagits emot till dess att den andra parten ger ut vad som ska lämnas tillbaka. Ett problem med en ömsesidig innehållanderätt är emellertid att utväxlingen av återgångsprestationerna kan vara svår att genomföra praktiskt. Svårigheten kan reduceras om näringsidkaren ges en möjlighet 2021/22:85 Bilaga 9 2021/22:85 Bilaga 9 att genom att ställa säkerhet för återbetalningen åstadkomma att konsumentens innehållanderätt upphör. Det kan emellertid inträffa att näringsidkaren inte är intresserad av en återgång och därför underlåter att ställa säkerhet. Det är alltså konsumenten som vill lämna tillbaka varan för att återfå köpesumman. Då bör konsumenten kunna åstadkomma att näringsidkarens innehållanderätt upphör så att näringsidkaren blir skyldig att återbetala köpesumman redan innan han eller hon har fått tillbaka varan. Det kan möjliggöras på så sätt att näringsidkarens innehållanderätt faller, om en begäran från konsumenten om säkerhet för återbetalningen inte efterkoms av näringsidkaren. Om konsumenten häver köpet och begär återgång, så har konsumenten alltså rätt till antingen återbetalning eller säkerhet för återbetalningen utan att lämna tillbaka varan. Först i och med att köpesumman återbetalas eller säkerhet ställs blir konsumenten skyldig att lämna tillbaka varan. Mot den angivna bakgrunden föreslår Lagrådet att paragrafen får följande lydelse. 2 § Om köpet hävs bortfaller näringsidkarens skyldighet att överlämna varan och konsumentens skyldighet att betala för varan. I den utsträckning köpet har fullgjorts ska konsumenten utan onödigt dröjsmål lämna tillbaka varan. Om hävningen sker på grund av närings- idkarens avtalsbrott ska det ske på näringsidkarens bekostnad. Näringsidkaren ska utan onödigt dröjsmål betala tillbaka vad konsumen- ten har betalat för varan. För en vara med digitala delar där det digitala innehållet eller den digitala tjänsten tillhandahålls kontinuerligt gäller 9 kap. 15 § första stycket vid näringsidkarens återbetalning. Konsumenten får hålla inne varan till dess näringsidkaren har åter- betalat vad han eller hon har mottagit för varan eller ställt godtagbar säkerhet för återbetalningen. Näringsidkaren får hålla inne återbetal- ningen till dess han eller hon har tagit emot varan eller konsumenten visat att varan sänts tillbaka. Om konsumenten begär att näringsidkaren ställer säkerhet för återbetalningen och näringsidkaren inte gör det, får dock näringsidkaren inte hålla inne återbetalningen.