prop · H903139 · 2022-03-01 00:00:00 — distrikten, som är egna ideella föreningar, stödjer specialidrottsdistriktsförbund och föreningar med information och rådgivning. Distrikten bedriver även opinionsbildning och samverkar lokalt och regionalt med olika organisationer och myndigheter. De bistår även Antidoping med att planera dopningskontroller. De behandlar dock endast i begränsad omfattning personuppgifter i antidopningsarbetet. Dopinglaboratoriet vid i är ett av ackrediterat laboratorium. Verksamheten kontrolleras av . Laboratoriet har varit ackrediterat . Antidoping har ett avtal med laboratoriet om analyser av dopningsprov inom idrotten. analyserar laboratoriet 3 000–4 000 dopningsprover åt svensk idrott. Därutöver analyserar laboratoriet dopningsprover åt internationella specialidrottsförbund och andra länders nationella antidopningsorganisationer. 2021/22:139 4.3.3 Det förekommer även antidopningsarbete i utanför den RF- anknutna idrotten. I det följande redogörs för en del av detta arbete. Idrottsorganisationer som inte är anknutna till Det finns idrottsorganisationer i som inte är anknutna till RF. Dessa organisationer omfattas inte av RF:s och Antidoping antidopningsverksamhet. Så är fallet även om idrotten verkar under ett internationellt specialidrottsförbund som är signatär av världsantidopningskoden och därmed har förbundit sig att utföra antidopningsarbete, t.ex. dopningskontroller. Ett exempel på detta är under Internationella , som är signatär av koden. Det finns en kommersiell marknad där privata aktörer gör främst dopningskontroller på uppdrag av idrottsorganisationer och nationella antidopningsorganisationer. Ett exempel på en sådan aktör är () som är ett svenskt serviceföretag som bl.a. utför dopningskontroller åt internationella idrottsorganisationer och handlägger dispensansökningar. Serviceföretagen är inte signatärer av världsantidopningskoden men följer koden i sitt arbete. Det finns även ett antidopningsarbete utanför den traditionella idrotten. Ett sådant arbete kan beröra privata, föreningsdrivna eller kommunala gym- och träningsanläggningar och sker främst i förebyggande syfte. Vid misstankar om dopningsbrott kan kontaktas. I utredningens betänkande görs bedömningen att det inte förekommer några egna dopningskontroller vid gym- och träningsanläggningar. 4.4Idrottens regelverk för antidopningsarbetet Antidopningsarbetet i utförs alltså främst av privata aktörer, såsom Antidoping och RF. Arbetet har inte stöd i någon nationell författning utan styrs av idrottens interna regelverk, främst världsantidopningskoden och de internationella standarder som kompletterar koden. (tidigare Datainspektionen) menar i sitt remissvar över utredningens betänkande att det inte klart framgår vad som krävs enligt dessa regler. I det följande redogörs för huvuddragen i idrottens interna regelverk som gäller . 4.4.1Världsantidopningskoden och dess internationella standarder har alltså utarbetat världsantidopningskoden. Koden antogs 2003 och har därefter reviderats . Den senaste versionen av koden började gälla . Under koden finns åtta internationella standarder: standarden för signatärers efterlevnad av koden, standarden för dopningslistan, standarden för medicinsk dispens, standarden för dopningskontroll och utredning, standarden för laboratorier, standarden för resultathantering, standarden för utbildning samt standarden för skydd av privatlivet och personuppgifter. Koden och dess internationella standarder är bindande för signatärerna. Regelverken finns publicerade på webbplats . Världsantidopningskoden får undertecknas av vissa idrottsorganisationer, bl.a. internationella specialidrottsförbund, storevenemangsorganisationer () och nationella antidopningsorganisationer (se artikel 23.1). Med storevenemangsorganisation avses vissa organisationer som är styrande organ för kontinentala, regionala och andra internationella evenemang, t.ex. IOK. Nationell antidopningsorganisation definieras som ett organ som ett land har utsett att ha primär befogenhet och ansvar att anta och implementera antidopningsregler, leda provtagning, hantera testresultat samt genomföra resultathantering på nationell nivå. Om en behörig myndighet inte har utsett ett sådant organ är det i stället landets nationella olympiska kommitté eller det organ som kommittén utsett (se bilaga 1 till koden). Signatärerna ska implementera tillämpliga bestämmelser i världsantidopningskoden i stadgar, regler eller policyer inom sitt ansvarsområde (se artikel 23.2). De ska även avsätta tillräckliga resurser för att införa antidopningsprogram inom alla områden som följer av koden och de internationella standarderna (se artikel 23.3). Vidare ska signatärerna anta regler som ålägger deras medlemsorganisationer att följa, implementera, upprätthålla och verkställa koden samt vidta lämpliga åtgärder mot en medlemsorganisation som brister i sina åligganden (se artikel 12). En signatär får delegera vissa uppgifter i antidopningsarbetet till t.ex. ett serviceföretag, men är fortfarande ansvarig för att arbetet utförs i enlighet med världsantidopningskoden (se artikel 20). ska övervaka att signatärerna följer världsantidopningskoden och de internationella standarderna i enlighet med den internationella standarden för signatärers efterlevnad av koden. Om en signatär inte följer koden eller standarderna kan denne förklaras att inte följa reglerna (noncompliant) och åläggas olika typer av konsekvenser. Exempel på sådana konsekvenser är att en tredje part övervakar eller tar över antidopningsarbetet, böter, att det aktuella landet förlorar rätten att anordna internationella evenemang eller att landets idrottsutövare utesluts från att delta i sådana evenemang (se artikel 24.1). Dopning, dopningsförseelser och konsekvenser Dopning definieras i världsantidopningskoden som förekomsten av en eller flera dopningsförseelser (se artikel 1). Med dopningsförseelse avses en rad olika omständigheter eller handlingar, t.ex. förekomst av förbjuden 2021/22:139 substans i ett dopningsprov, bruk eller innehav av förbjuden substans, vägran att lämna dopningsprov och tre fastställda vistelserapporteringsbrister (se artikel 2). Även andra personer än idrottsutövare kan begå dopningsförseelser. En förseelse kan leda till olika konsekvenser, bl.a. diskvalificering och avstängning (se artiklarna 9–11). ska minst en gång publicera dopningslistan, som är en internationell standard med en lista över substanser och metoder som är förbjudna som dopning (artikel 4.1–3). Idrottsutövare som av medicinska skäl måste använda dopningsklassade läkemedel eller metoder kan ansöka om medicinsk dispens från dopningsreglerna. Bestämmelser om sådan dispens finns i artikel 4.4 i världsantidopningskoden och den internationella standarden för medicinsk dispens (ISTUE). För att en ansökan om medicinsk dispens ska beviljas måste idrottsutövaren visa sitt behov av den förbjudna substansen eller metoden (se artikel 4.2 i ISTUE). Idrottsutövaren ska använda en viss ansökningsblankett och bifoga ett medicinskt underlag (se artikel 6.2 och 6.4i ISTUE). Ansökan ska i regel göras innan idrottsutövaren brukar eller innehar substansen eller metoden i fråga. I vissa fall får dock ansökan ske retroaktivt, t.ex. om idrottsutövare som tävlar på lägre nivå lämnar ett positivt dopningsprov (se artiklarna 4.4.5 i koden samt 4.1 och 4.3 i ISTUE). Idrottsutövare som inte är på internationell nivå ska ansöka om dispens hos sin nationella antidopningsorganisation. Ett beslut om att avslå ansökan får överklagas till en överprövande instans i enlighet med regler som har fastställts av den nationella antidopningsorganisationen (se artikel 4.4.2 i koden). Idrottsutövare som är på internationell nivå ska ansöka om dispens hos det internationella specialidrottsförbundet. Om ansökan beviljas får den nationella antidopningsorganisationen hänskjuta frågan till för granskning (se artikel 4.4.3.2 i koden). Medicinsk dispens som har beviljats av en nationell antidopningsorganisation, och som uppfyller kraven i ISTUE, ska erkännas av det internationella specialidrottsförbundet. Ett sådant erkännande kan ske genom att det internationella specialidrottsförbundet tillkännager att det automatiskt godkänner en sådan dispens. I annat fall ska idrottsutövaren lämna in en begäran om erkännande till det internationella specialidrottsförbundet. Om begäran avslås får idrottsutövaren eller den nationella antidopningsorganisationen hänskjuta frågan till för prövning (se artiklarna 4.4.3.1 i koden och 7.1 i ISTUE). Storevenemangsorganisationer får i vissa fall kräva att idrottsutövare ansöker om medicinsk dispens hos dem om han eller hon vill använda en förbjuden substans eller metod i anslutning till evenemanget. Storevenemangsorganisationer ska dock erkänna en redan beviljad dispens som uppfyller kraven i ISTUE. Om en ansökan eller begäran om erkännande av dispens avslås får idrottsutövaren överklaga beslutet till ett självständigt organ som har inrättats eller utsetts av storevenemangsorganisationen (se artikel 4.4.4 i koden). får alltid på begäran eller eget initiativ granska beslut om medicinsk dispens (se artikel 4.4.6 i koden). Internationella specialidrottsförbunds och beslut om dispens får i vissa fall överklagas till (se artikel 4.4.7 och 4.4.8 i koden). Varje nationell antidopningsorganisation, internationellt specialidrottsförbund och storevenemangsorganisation ska inrätta en dispenskommitté för att pröva ansökningar om och erkännande av medicinsk dispens (se artikel 5.3 i ISTUE). beslut ska göras tillgängligt för och andra organ via databas . När en dispens har beviljats ska informationen omfatta bl.a. den tillåtna substansen eller metoden, dosering och dispensens giltighetstid. Vidare ska informationen gälla ansökningsblanketten och relevant klinisk information, dock endast för åtkomst av , den nationella antidopningsorganisationen, det internationella specialidrottsförbundet och den storevenemangsorganisation som anordnar ett evenemang som idrottsutövaren deltar i (se artiklarna 5.5, 6.10 och 7.5 ISTUE). Varje medicinsk dispens har en specificerad varaktighet och upphör automatiskt vid tidsperiodens slut. En medicinsk dispens kan dock dras tillbaka innan datumet för upphörande om idrottsutövaren inte uppfyller kraven eller villkoren för dispensen (se artikel 6.11 och 6.12 i ISTUE). En ansökan om medicinsk dispens ska behandlas konfidentiellt. Information som lämnas av en idrottsutövare vid en ansökan om medicinsk dispens får endast användas för att pröva ansökan och utreda en misstänkt dopningsförseelse (se artikel 9.3 och 9.5 i ISTUE). Vistelserapportering utförs av vissa utvalda idrottsutövare i syfte att möjliggöra effektiva och oanmälda dopningskontroller. Bestämmelser om vistelserapportering finns i artikel 5.5 i världsantidopningskoden och artikel 4.8 i den internationella standarden för dopningskontroll och utredning (ISTI). Signatärerna ska samla in all vistelseinformation som krävs för att kunna utföra dopningskontroller enligt dopningskontrollplanen på ett effektivt och ändamålsenligt sätt (se artikel 4.8.1 i ISTI). och nationella antidopningsorganisationer bör överväga att placera idrottsutövarna i olika kontrollpooler – kallade registrerad kontrollpool, kontrollpool och annan pool – beroende på vilken vistelserapportering som behövs för att utföra dopningskontroller i enlighet med dopningskontrollplanen (se artikel 4.8.4 i ISTI). och nationella antidopningsorganisationer ska besluta vilka idrottsutövare som ska ingå i deras registrerade kontrollpool. De ska därvid överväga vissa kriterier, t.ex. om idrottsutövaren regelbundet tävlar på en hög internationell nivå. De ska även via tillhandahålla en lista med namnen på de idrottsutövare som ingår i deras registrerade kontrollpool. Idrottsutövare ska informeras innan de tas in i en registrerad kontrollpool och när de tas bort från en sådan (se artiklarna 5.5 i koden samt 4.8.6.1 och 4.8.7 i ISTI). Idrottsutövare som ingår i en registrerad kontrollpool ska kvartalsvis lämna vistelserapporter för med uppgifter om post- och e-postadress, var de övernattar, var de tränar, arbetar eller utövar någon annan regelbunden aktivitet, tävlingsschema samt vistelseuppgifter för en 60-minutersperiod . Det organ som samlar in vistelserapporterna ska granska dem för att säkerställa att de lämnats korrekt (se artikel 4.8.6.2 och 4.8.8 i ISTI). Vistelserapporterna ska via göras tillgängliga för och andra signatärer som har behörighet att utföra dopningskontroller på idrottsutövaren. Rapporterna ska hanteras strikt konfidentiellt och får endast användas för vissa syften, bl.a. planera, samordna och genomföra dopningskontroll, ge information som är relevant för idrottsutövarens biologiska pass samt utreda en potentiell dopningsförseelse (se artiklarna 5.5 i koden och 4.8.2 i ISTI). och nationella antidopningsorganisationer ska även besluta vilka idrottsutövare som ska ingå i deras kontrollpool. De ska därvid överväga vissa kriterier, bl.a. om idrottsutövaren bör testas minst en gång utom tävling. De får i vissa fall besluta att det är tillräckligt att en idrottsutövare ingår i en kontrollpool som en del av ett lag. Idrottsutövare ska informeras innan denne tas in i en kontrollpool. Vistelserapporterna ska åtminstone omfatta uppgifter om övernattningsadress, tävlingsschema och regelbundna träningsaktiviteter. Rapporterna ska lämnas i . och nationella specialidrottsförbund får även inrätta andra pooler med lägre krav på vistelserapportering (se artiklarna 5.5 i koden samt 4.8.10 och 4.8.11 i ISTI). och nationella antidopningsorganisationer ska samordna valet av vilka idrottsutövare som ska ingå i kontrollpoolerna och insamlingen av vistelserapporter (se artiklarna 5.5 samt 4.8.6.5 och 4.8.12 i ISTI). De får delegera ansvaret för vistelserapporteringen till b.la. idrottsutövarens nationella specialidrottsförbund eller ett serviceföretag (se artikel 4.8.14.1 i ISTI). Nationella specialidrottsförbund ska göra sitt bästa för att hjälpa det internationella specialidrottsförbundet eller nationella antidopningsorganisationen att samla in vistelserapporter (se artikel 4.8.14.2 i ISTI). Storevenemangsorganisationer får beträffande idrottsutövare som inte ingår i en registrerad kontrollpool anta evenemangsspecifika regler om vistelserapportering (se artikel 4.8.13 i ISTI). Dopningskontroller får anses utgöra en central del av idrottens antidopningsarbete. Hur dopningskontrollerna får utföras regleras utförligt i artikel 5.1–5.4 i världsantidopningskoden och i ISTI. Idrottsutövare är i regel skyldiga att, på begäran av ett organ som har behörighet att utföra en dopningskontroll av dem, lämna ett dopningsprov. Nationella antidopningsorganisationer ska ha behörighet att utföra dopningskontroller inom och utom tävling på idrottsutövare som t.ex. är medborgare, bosatta eller medlemmar i idrottsföreningar i landet eller vistas i landet. ska ha behörighet att göra dopningskontroller inom och utom tävling på idrottsutövare som omfattas av deras regler, vilket inkluderar medlemmar i förbundet samt i förbundets nationella specialidrottsförbund och dess medlemmar. Vidare ska storevenemangsorganisationer ha behörighet att utföra dopnings- kontroller inom och utom tävling i anslutning till deras evenemang. Även har i undantagsfall behörighet att göra dopningskontroller. Organ som har rätt att utföra dopningskontroller får delegera vissa uppgifter till t.ex. serviceföretag (se artiklarna 5.2 och 20.7.10 i koden samt 4.9.2 i ISTI). Organ som har rätt att utföra dopningskontroller är skyldiga att göra en riskbedömning av relevanta idrottsgrenar och upprätta en plan för dopningskontrollerna, som bl.a. ska innehålla en prioritering mellan idrotter/idrottsgrenar, idrottsutövare och typer av kontroller. Riskbedömningen och dopningskontrollplanen ska på begäran lämnas till (se artikel 4.1–4.6 i ISTI). Organ som utför dopningskontroller ska koordinera arbetet med andra organ med överlappande kontrollbehörighet, i syfte att uppnå effektivitet i kontrollsystemet och undvika att idrottsutövare kontrolleras vid upprepade tillfällen i onödan. De ska konsultera varandra för att samordna dopningskontrollerna. De ska även föra in dopningskontrollformulär samt dela vistelseinformation, information om idrottsutövares biologiska pass och underrättelseinformation i (se artiklarna 5.4.2 i koden och 4.9.1 i ISTI). Det organ som ansvarar för provtagningen ska utse dopningskontrollfunktionärer, biträden (chaperones) och annan personal att utföra provtagningen. Provtagning ska i regel ske utan förvarning. Det ansvariga organet, en dopningskontrollfunktionär eller ett biträde ska lokalisera idrottsutövaren samt underrätta och informera honom eller henne om provtagningen. Alla försök att underrätta idrottsutövaren ska dokumenteras. Idrottsutövaren ska underteckna ett formulär för att bekräfta och acceptera underrättelsen (se artikel 5 i ISTI). En dopningskontrollfunktionär ska ta ett blod- eller urinprov från idrottsutövaren. I samband med provtagningen ska bl.a. idrottsutövarens namn, födelsedatum, kontaktuppgifter samt ev. mediciner som tagits dokumenteras (se artiklarna 6 och 7 i ISTI). Dopningsprover får analyseras endast av laboratorier som har ackrediterats eller annars godkänts av . Analysen ska ske för att bl.a. upptäcka förbjudna substanser eller metoder eller bistå en antidopningsorganisation i profilering av relevanta parametrar i idrottsutövares kroppsmaterial eller för annat legitimt antidopningsyfte. Analysen ska ske i enlighet med den internationella standarden för laboratorier (ISL). Provresultatet ska lämnas via (se artiklarna 6.1, 6.2 och 6.4 i koden samt 5.3.8.4 i ISL). Organ som ansvarar för att utföra dopningskontroller ska, inom ramen för sin dopningskontrollplan, bedöma i vilken utsträckning det behövs provtagning som involverar longitudinell profilering, dvs. ett program för biologiska pass (se artikel 4.6.1 i ISTI). Med biologiskt pass avses en medicinsk profil som innehåller resultaten av en idrottsutövares urin- och blodvärden . Det biologiska passet bevaras i . Efter en dopningskontroll ska en passhanteringsenhet (Unit) analysera om det finns avvikelser i förhållande till det biologiska passet (se annex C till den internationella standarden för resultathantering). Signatärerna ska, utöver dopningskontroller, även vidta andra åtgärder för att upptäcka dopningsförseelser. De ska samla information och utföra utredningar i enlighet med artikel 5.7 i världsantidopningskoden samt artiklarna 11 och 12 i ISTI. och nationella antidopningsorganisationer m.fl. ska göra allt i sin makt för att säkerställa att de kan få tag i eller ta emot information från alla tillgängliga källor. De ska se till att informationen behandlas säkert och konfidentiellt samt endast för legitima antidopningssyften. Organen ska se till att de i samband med mottagandet kan bedöma informationens relevans och riktighet. De bör också sammanställa och analysera informationen för att identifiera mönster, trender och förhållanden som kan hjälpa organen att utveckla effektiva antidopningsstrategier eller i ett särskilt fall bedöma om det finns anledning att utreda om en dopningsförseelse begåtts. Informationen ska användas för att utarbeta dopningskontrollplaner, fastställa när riktade dopningskontroller ska genomföras och skapa filer med information som underlag för utredning av dopningsförseelser. Organen ska också anta policyer och förfaranden för att dela information med andra antidopningsorganisationer, rättsväsendet och vissa andra myndigheter (se artikel 11 i ISTI). och nationella antidopningsorganisationer m.fl. ska säkerställa att de, konfidentiellt och effektivt, kan utreda information som ger rimlig anledning att misstänka att en dopningsförseelse har begåtts i enlighet med den internationella standarden för resultathantering. De ska samla in och dokumentera information för att använda informationen som bevis för en potentiell dopningsförseelse eller för att identifiera andra potentiella bevis. De ska använda alla resurser som är rimligen tillgängliga för att utföra utredningar. Om organet kommer fram till att idrottsutövaren eller annan misstänkt ska anklagas för dopningsförseelse ska han eller hon underrättas i enlighet med den internationella standarden för resultathantering. I annat fall ska organet underrätta , det internationella specialidrottsförbundet och den nationella antidopningsorganisationen om beslutet med en motivering. Organets beslut att inte anklaga den misstänkte för dopningsförseelse får överklagas (se artiklarna 13.2 i koden och 12 i ISTI). Om idrottsutövare eller andra personer misstänks för en dopningsförseelse kan han eller hon efter ett bestraffningsförfarande bli föremål för konsekvenser. Resultathanteringen är en process för att hantera misstänkta dopningsförseelser. Bestämmelser om resultathantering finns i artiklarna 7, 8, 13 och 14.1–3 i världsantidopningskoden och den internationella standarden för resultathantering (ISRM). Det organ som initierade och styrde provtagningen ska som huvudregel ansvara för resultathanteringen. Om ingen provtagning har skett ska det organ som först underrättar den misstänkte och som avser att följa upp misstanken vara ansvarig (se artikel 7.1 i koden). När det ansvariga organet underrättas om en misstänkt dopningsförseelse ska organet inledningsvis göra utredning för att fastställa om det t.ex. finns en medicinsk dispens eller om det skett någon avvikelse vid provtagningen eller analysen. Organet ska även genom samt kontakt med och andra relevanta organ, utreda om det finns någon tidigare dopningsförseelse (se artiklarna 7.2 och 7.3 i koden samt 5.1.1, 5.2 och 5.3.1 i ISRM). Om det ansvariga organet väljer att gå vidare med misstanken ska den misstänkte underrättas om misstanken och informeras om bl.a. möjligheten att inom lämna en förklaring. Efter att en förklaring lämnats får organet begära in ytterligare information och dokument från den misstänkte. All kommunikation med den misstänkte ska lämnas till den nationella antidopningsorganisationen, det internationella specialidrottsförbundet och samt rapporteras i (se artiklarna 14.1.1–3 i koden samt 5.1.2 och 5.3.2 i ISRM). Det ansvariga organet ska respektive får i vissa fall meddela beslut om interimistisk avstängning, dock under förutsättning att den misstänkte får möjlighet till en förhandling. Beslut som rör interimistisk avstängning ska lämnas till den nationella antidopningsorganisationen, det internationella specialidrottsförbundet och samt rapporteras i (se artiklarna 7.4 i koden och 6 i ISRM). När den misstänkte har lämnat en förklaring eller tiden för att lämna en sådan förklaring löpt ut ska det ansvariga organet, om det fortfarande anser att en dopningsförseelse har begåtts, skriftligen meddela den misstänkte att denne anklagas för dopningsförseelse. Meddelandet ska skickas till den nationella antidopningsorganisationen, det internationella specialidrottsförbundet och samt rapporteras i . Om organet väljer att inte gå vidare med misstanken ska det underrätta den misstänkte och sådana organ som har överklaganderätt (se artiklarna 5.4, 7.1, 7.2 och 7.4 i ISRM). Om den misstänkte erkänner eller ska anses ha erkänt dopningsförseelsen och de föreslagna konsekvenserna ska det ansvariga organet meddela beslut. Om den misstänkte begär en förhandling ska organet anmäla ärendet till en rättvis, opartisk och operationellt självständig panel för prövning. Vissa ärenden kan även prövas direkt av (se artiklarna 8.1, 8.3 och 8.5 i koden samt 7.3, 7.5, 7.6 och 8 i ISRM). Resultathanteringsbeslut får i regel inte begränsas till ett visst geografiskt område eller en viss idrott. Av beslutet ska det framgå bl.a. om en dopningsförseelse har begåtts och grunden för bedömningen samt konsekvenser. Den misstänkte och sådana organ som har överklaganderätt ska underrättas om beslutet. Det ska även rapporteras i (se artiklarna 7.5 och 8.4 i koden och 9 i ISRM).