prop · H903186 · 2022-03-22 00:00:00 — Flera av brotten i 15 och 17 kap. har helt eller delvis samma skyddsintresse, nämligen att skydda statens verksamhet och funktion. Dessa brott är utformade med hänsyn till vikten av att staten ska kunna fullgöra sin judiciella funktion och tar sikte på ageranden som inverkar eller riskerar att inverka på utredningen, lagföringen eller verkställigheten. Straffskalorna för brotten varierar dock i förhållandevis stor utsträckning. Utifrån ett straffvärdemässigt perspektiv finns det skäl att delvis behandla brotten olika. Däremot framstår det inte som motiverat att skillnaderna mellan brottens straffskalor är så stora som är fallet. En allmän utgångspunkt för vad som vid de aktuella brottstyperna bör vara straffvärdegrundande är i vilken utsträckning som gärningen inverkar eller riskerar att inverka på utredningen eller rättsprocessen. Bestämmelserna om falsk angivelse och falsk tillvitelse (härefter falsk beskyllning med hänsyn till förslaget om moderniserad beteckning) liknar bestämmelsen om falskt åtal (15 kap. 5 § ). För falskt åtal döms den som väcker åtal mot oskyldig med uppsåt att han eller hon ska fällas till ansvar. Straffskalorna för dessa brott är också i huvudsak utformade på samma sätt. För falskt åtal finns dock en särskild grad för grovt brott och straffskalan är då fängelse i lägst och högst . Som redovisas ovan kan den föreslagna regleringen om strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott innebära en ökad risk för att misstänkta lämnar felaktiga uppgifter om att annan begått brott. Det kan komma att aktualisera ansvar för falsk beskyllning eller falsk angivelse. För att komma i åtnjutande av strafflindring vid utredningsmedverkan avseende annans brott krävs att det är fråga om uppgifter om brott av visst allvar, uppgifterna måste avse brott för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse . Ofta kommer det att handla om uppgifter om allvarliga brott som begåtts inom ramen för kriminella nätverk. Att misstänkta, i sådana sammanhang, lämnar osanna uppgifter om att annan begått brott kan försvåra utredningen och lagföringen av grova brott. Det kan, i sin tur, riskera att undergräva förtroendet för de rättsvårdande myndigheterna och leda till en ökad otrygghet i samhället. Att ange en oskyldig för ett allvarligt brott eller att falskt utpeka någon annan för att ha begått ett allvarligt brott kan också medföra en påtaglig kränkning av den utpekade. Det finns en risk att en förundersökning inleds mot personen och det kan komma att fattas beslut om straffprocessuella tvångsmedel mot honom eller henne. Med hänsyn till vad som angetts ansluter sig regeringen till utredningens uppfattning att det finns anledning att höja straffnivån för de allvarligaste fallen av såväl falsk angivelse som falsk beskyllning. För dessa brott bör det, i likhet med vad som gäller för falskt åtal, införas en särskild grad för grovt brott med egna brottsbeteckningar, grov falsk angivelse och grov 2021/22:186 falsk beskyllning Straffskalan bör vara fängelse i lägst och högst . Även de ringa brotten bör, i syfte att göra bestämmelserna tydligare, få egna brottsbeteckningar. 7.5En kvalifikationsgrund för grov falsk angivelse och grov falsk beskyllning Regeringens förslag: Vid bedömningen av om en falsk angivelse eller en falsk beskyllning är grov ska det särskilt beaktas om angivelsen eller beskyllningen avsett allvarlig brottslighet. Utredningens förslag överensstämmer delvis med regeringens. Utredningen föreslår att angivelsen eller beskyllningen ska avse ett allvarligt brott. Remissinstanserna tillstyrker eller har inget att invända mot förslaget. anser att begreppet allvarligt brott bör preciseras närmare för att undvika tillämpningsproblem. ifrågasätter om det är lämpligt att konkretisera innebörden av uttrycket allvarligt brott på det sätt som föreslagits, där fokus framför allt läggs på brottets straffvärde. Skälen för regeringens förslag: För att göra det tydligare vilka fall av falsk angivelse respektive falsk beskyllning som ska anses vara grova och underlätta för domstolarna att göra mer nyanserade bedömningar bör det införas en kvalifikationsgrund i bestämmelserna om grov falsk angivelse och grov falsk beskyllning. Falsk angivelse och falsk beskyllning har samma eller liknande skyddsintresse som flera andra straffbestämmelser i framför allt 15 kap. . Vid övervägandet av vilken eller vilka kvalifikationsgrunder som bör införas finns det därför anledning att utgå från kvalifikations- grunderna i andra straffbestämmelser i det kapitlet. Av särskilt intresse är kvalifikationsgrunderna för falskt åtal, grovt brott. Vid bedömningen av om ett falskt åtal är grovt ska, enligt 15 kap. 5 § andra stycket , särskilt beaktas bl.a. om åtalet avsett ett allvarligt brott. I förarbetena framgår inte närmare vad som avses med begreppet allvarligt brott. I betänkandet som föregick propositionen som låg till grund för bestämmelsen framhölls dock att uttrycket inte endast tog sikte på brottets straffvärde, utan även på ”vanärande” brott, t.ex. ”lindrigare sedlighetsbrott” (SOU 1944:69 s. 330 och 331). Något avgörande i praxis som behandlar frågan redovisas inte av utredningen. Förslaget att införa särskilda brottsbeteckningar för grov falsk angivelse respektive grov falsk beskyllning grundar sig framför allt i behovet av ett skärpt straffansvar i fall då någon lämnar felaktiga uppgifter om att annan begått allvarliga brott. Mot denna bakgrund bör det för dessa brott också införas en kvalifikationsgrund som tar sikte på allvaret i den brottslighet som angivelsen eller beskyllningen avsett. Utredningen föreslog att det särskilt ska beaktas om angivelsen eller beskyllningen har avsett ett allvarligt brott. För att tydliggöra att kvalifikationsgrunden är tillämplig även när angivelsen eller beskyllningen avser flera brott som tillsammans har ett högt straffvärde gjordes i lagrådsremissen, i linje med vad som bedömts vara lämpligt i kvalifikationsgrunderna för mened och skyddande av brottsling, bedömningen att uttrycket allvarlig brottslighet i stället borde användas. När det gäller innebörden av uttrycket allvarlig brottslighet angavs i lagrådsremissen att viss ledning kan hämtas från den innebörd uttrycket avses ha vid gränsdragningen mellan mened och grov mened, men att det skulle beaktas att minimistraffet för grov mened är betydligt strängare än för grov falsk angivelse och grov falsk beskyllning. En falsk angivelse eller falsk beskyllning borde därför kunna anses som grov även om straffvärdet av den brottslighet som angivelsen eller beskyllningen avser understiger fängelse . angavs att straffvärdet av den brottslighet som angivelsen eller beskyllningen avser bara är en omständighet som kan beaktas vid bedömningen om det varit fråga om allvarlig brottslighet. Lagrådet anser att det är olämpligt att samma begrepp ges olika innebörd i näraliggande paragrafer. Om innebörden av uttrycket allvarlig brottslighet i bestämmelserna om grov falsk angivelse och grov falsk beskyllning inte överensstämmer med vad som avses med uttrycket i menedsbestämmelsen bör enligt Lagrådet ett annat uttryck användas, till exempel ”brottslighet av allvarligare slag”. Lagrådet ställer sig också frågan om det inte snarare är så att skillnaden i straffskalor jämfört med menedsbrotten är grundad i att mened är ett allvarligare brott eftersom det sker inför domstol efter att ed har avlagts och utsagorna därmed inte sällan tillmäts särskild betydelse. Med en sådan utgångspunkt kan det enligt Lagrådet hävdas att vad som ska utgöra allvarlig brottslighet ska vara detsamma som vid mened och att den lägre straffskalan för grov falsk angivelse och grov falsk beskyllning motiveras med att handlandet inte är lika allvarligt. Att ge uttrycket allvarlig brottslighet samma innebörd som i menedsbestämmelsen, dvs. att för grov falsk angivelse eller grov falsk beskyllning i många fall kräva att angivelsen eller beskyllningen avsett brottslighet med ett straffvärde om fängelse skulle enligt regeringens bedömning medföra en alltför snäv tillämpning av grov falsk angivelse eller grov falsk beskyllning. Det alternativet bör därför inte väljas. Regeringen har i och för sig förståelse för Lagrådets invändning att det framstår som mindre lämpligt att ge samma uttryck olika innebörd i näraliggande bestämmelser. Det måste dock i sammanhanget beaktas att uttrycket allvarlig brottslighet och liknande uttryck kan ges olika betydelse beroende på i vilken kontext uttrycket förekommer, vilket också har uttalat i rättsfallet ”Upprepade övergrepp i rättssak” (NJA 2019 s. 747 p. Regeringen anser därför att en ordning som innebär att innebörden av uttrycket allvarlig brottslighet i viss mån skiljer sig åt i bestämmelser med olika stränga straffskalor inte bör leda till några nya tolkningsproblem eller göra att räckvidden av kvalifikations- grunderna blir oklar. Vad som avses med uttrycket allvarlig brottslighet i de olika bestämmelserna utvecklas också i författningskommentaren. Det bör också framhållas att det finns nackdelar med att i ett sent skede av lagstiftningsärendet införa en ny kvalifikationsgrund som inte förekommer i . Regeringen stannar därför vid att det mest ändamålsenliga är att använda uttrycket allvarlig brottslighet i de nya kvalifikationsgrunderna för grov falsk angivelse och grov falsk beskyllning och att det ska ha den innebörd som angavs i lagrådsremissen. 2021/22:186 Som framför är straffvärdet av den brottslighet som angivelsen eller beskyllningen avser bara en omständighet som kan beaktas vid bedömningen om det varit fråga om allvarlig brottslighet. En helhetsbedömning ska alltid göras där exempelvis också karaktären och arten av den brottslighet som angivelsen eller beskyllningen avser kan beaktas. Mot bakgrund av att omständigheterna i det enskilda fallet kan variera är det inte möjligt, att som efterfrågar, mer uttömmande beskriva i vilka fall den brottslighet som angivelsen eller beskyllningen avser ska anses vara allvarlig. Utredningen anser att det inte finns behov av att införa någon ytterligare kvalifikationsgrund, varken för grov falsk angivelse eller grov falsk beskyllning. Regeringen ansluter sig till utredningens bedömning. 8Förbättrat skydd för vittnen 8.1Stärkt sekretess för kontaktuppgifter till enskilda Regeringens förslag: Sekretess ska gälla hos en domstol i ett brottmål för uppgift som rör en enskild, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till denne lider men och uppgiften avser 1.bostadsadress eller annan jämförbar uppgift som kan lämna upplysningar om var han eller hon bor stadigvarande eller tillfälligt, 2.telefonnummer, e-postadress eller annan jämförbar uppgift som kan användas för att komma i kontakt med honom eller henne, eller Motsvarande sekretess ska gälla i ett tvistemål om enskilt anspråk i anledning av brott och i ett ärende som rör brott. Sekretessen ska inte gälla för uppgift som rör den som är tilltalad eller svarande. För uppgift i en allmän handling ska sekretessen gälla i högst . Sekretessen ska bestå hos de myndigheter som för över sekretesskyddade kontaktuppgifter till en domstol. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen föreslår att bestämmelsen endast ska avse uppgifter som rör vittnen, målsägande och deras anhöriga. Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna tillstyrker eller har inget att invända mot förslaget. anser att förslaget är nödvändigt i kampen mot tystnadskulturen. JO avstyrker förslaget och påpekar att även om det kan förväntas ge en viss effekt på förhörs- personernas upplevda trygghet och vilja att medverka i brottsutredningar riskerar den tryggheten att bli illusorisk då kontaktuppgifter är lätta att söka fram på nätet. JO anser bl.a. av det skälet att den inskränkning av offentlighetsprincipen som förslaget innebär inte är motiverad. påpekar att det är lätt att söka fram kontaktuppgifter enbart utifrån ett namn och anser att det finns skäl att på ett övergripande plan se över frågan om hur öppet personuppgifter hanteras i . rätten i efterlyser en närmare analys av förslagets förenlighet Prop. 2021/22:186 med offentlighetsprincipen och behovet av att avgränsa bestämmelsens tillämpningsområde. Kammarrätten och JO befarar att förslaget innebär att domstolarna i ökad utsträckning måste förordna om stängda dörrar vid huvudförhandlingar. vid och lyfter frågan om vad förslaget kan innebära för målsägandes skadeståndskrav. anser att även ärenden om kontaktförbud bör omfattas av sekretessbestämmelsen. Skälen för regeringens förslag Behöver sekretessen för kontaktuppgifter i domstol stärkas? Sanningsenliga vittnesmål är ofta avgörande för att kunna utreda brott och lagföra de som har begått brotten. Den allmänna vittnesplikten innebär därför att den som har kallats att höras som vittne är skyldig att inställa sig till förhandlingen i domstol. Ett vittne ska också som utgångspunkt höras under ed, vilket innebär att han eller hon riskerar att dömas för mened om de uppgifter som lämnas är osanna eller ofullständiga. Det ställs alltså relativt höga krav på den som bevittnat brott, eller i övrigt har uppgifter som är av betydelse för utredningen av brott, att medverka i rättsprocessen. kan vittnessituationen upplevas som obehaglig eller rent av skrämmande, vilket kan leda till en ovilja att vittna. Detta gäller särskilt i rättegångar om allvarliga brott begångna inom ramen för kriminella nätverk. En ovilja att vittna kan också grunda sig i en tystnadskultur, dvs. en miljö där det finns en utbredd uppfattning om att man inte bör samarbeta med de rättsvårdande myndigheterna (se Brå 2019:10). Oavsett skäl kan resultatet bli att personer som bevittnat brott eller i övrigt har uppgifter som är av betydelse för utredningen av brott helt avstår från att lämna uppgifter. Det kan i sin tur leda till att utredningar måste läggas ned eller att bevisningen inte är tillräcklig för en fällande dom. Det är ovanligt att vittnen eller andra förhörspersoner utsätts för repressalier till följd av att de lämnar uppgifter i domstol (se Brå 2019:10 Trots det bör staten skapa så trygga förutsättningar för vittnesmålen som möjligt, utan att rättssäkerheten äventyras. En sådan åtgärd kan vara att utöka möjligheterna till sekretess för kontaktuppgifter till vittnen och andra förhörspersoner i domstolen. I domstol gäller en stark presumtion för offentlighet. Uppgifter som varit sekretessbelagda under förundersökningen blir därför som huvudregel offentliga när de lämnas över till domstol i samband med att åtal väcks. Förhandlingsoffentligheten ska säkerställa allmänhetens möjlighet till insyn i domstolarnas verksamhet och är avsedd att fungera som en garanti för att viktiga rättsstatliga principer efterlevs, såsom allas likhet inför lagen och presumtionen att alla är oskyldiga tills motsatsen bevisats. När det gäller den tilltalades rätt till insyn i brottmålsprocessen kan sekretess aldrig hindra att han eller hon tar del av en dom eller ett beslut. Inte heller kan sekretess begränsa den tilltalades rätt att få del av alla omständigheter som läggs till grund för avgörandet. Kontaktuppgifter till enskilda har sällan någon betydelse för frågan i sak. När åtal väcks kommer dock ofta kontaktuppgifter till parter, vittnen och andra som på något sätt varit aktuella under förundersökningen in till Uppgifterna finns i regel intagna 2021/22:186 antingen i förundersökningsprotokollet eller i en särskild handling. Kontaktuppgifter kan också tillföras målet av en part, t.ex. i samband med att en handling ges in i målet eller ärendet. Presumtionen hos domstolarna är alltså, till skillnad från vad som gäller hos polis- och åklagarmyndigheterna, att kontaktuppgifter till enskilda är offentliga. Det innebär att de bestämmelser som i någon mån möjliggör sekretess för kontaktuppgifter i regel har ett rakt skaderekvisit, dvs. att bedömningen av om sekretess ska gälla för uppgiften grundas på om uppgiften är av den arten att ett utlämnande typiskt sett kan vara ägnat att medföra skada eller men för det intresse som ska skyddas genom bestämmelsen (35 kap. 1 och 12 §§ samt 43 kap. 3 § offentlighets- och sekretesslagen). När det gäller möjligheten att sekretessbelägga kontakt- uppgifter till förföljda personer krävs ännu starkare skäl. Det ska då finnas särskild anledning att anta att den enskilde eller någon närstående till denne kan komma att utsättas för hot eller våld eller lida annat allvarligt men om uppgiften röjs (21 kap. 3 §). Förutom att presumtionen för offentlighet är stark avser vissa bestäm- melser endast uppgifter som förekommer i mål om brott av visst slag (35 kap. 12 §). I dessa fall siktar bestämmelserna också primärt på att skydda uppgifter som är känsliga ur integritetssynpunkt och inte ur säkerhetssynpunkt. I några fall måste uppgifterna förekomma i särskilda sammanhang och överföras från andra myndigheter för att sekretessen ska gälla, t.ex. att den person sekretessen gäller till förmån för är föremål för särskilt personsäkerhetsarbete eller har skyddade personuppgifter (21 kap. 3 och 3 a §§ samt 35 kap. 11 §). Det finns alltså vissa möjligheter att sekretessbelägga kontaktuppgifter till vittnen och andra förhörspersoner i domstol men tillämpningsområdet är begränsat. Enligt utredningen visar bl.a. erfaren- heter från att ett starkt sekretesskydd för kontaktuppgifter till enskilda i domstol kan ha god effekt på personers benägenhet att vittna. bedömer att en ökad sekretess för kontaktuppgifter till vittnen och målsägande kan minska risken för otillbörlig påverkan och är av avgörande betydelse för att kunna lagföra fler från de kriminella miljöerna. Som konstateras ovan kan det innebära en stor påfrestning att delta i en rättegång, framför allt om rättegången rör brott som begåtts inom ramen för ett kriminellt nätverk. Om utgångspunkten är att kontaktuppgifter till vittnen och andra förhörspersoner som deltar i en rättsprocess om brott inte är offentliga i domstol kan det antas bidra till att öka tryggheten och minska risken för otillbörlig påverkan. Det kan i sin tur antas medföra att fler personer väljer att samarbeta med de rättsvårdande myndigheterna och vågar vittna om brott. Även om det, som JO och påpekar, kan vara möjligt att på annat sätt få fram kontaktuppgifter till enskilda är det rimligt att det också i domstolarna finns möjlighet att i större utsträckning sekretess- belägga sådana uppgifter. Regeringen delar därför utredningens bedöm- ning att möjligheterna att sekretessbelägga kontaktuppgifter till enskilda i domstol bör förbättras. Enligt utredningens förslag ska sekretess gälla hos en domstol för kontaktuppgifter till vittnen och målsägande samt deras anhöriga i brottmål. Detsamma ska gälla för motsvarande uppgifter i tvistemål om enskilt anspråk i anledning av brott och ärenden som rör brott. Eftersom utgångspunkten är att sekretess ska gälla för uppgifterna föreslår utredningen att bestämmelsen utformas med ett s.k. omvänt skaderekvisit. Det innebär att uppgifterna bara får lämnas ut om det står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde lider men. En sådan inskränkning av offentlighetsprincipen måste ha starka skäl för sig. Offentlighetsprincipen innebär att rätten att ta del av uppgifter i allmänna handlingar bara får begränsas om det krävs med hänsyn till vissa särskilt angivna skäl, bl.a. skyddet för enskildas personliga förhållanden och intresset av att förebygga och beivra brott (2 kap. 2 § första stycket 4 och 6 tryckfrihetsförordningen). En ny sekretessbestämmelse är vidare bara motiverad om behovet av sekretess bedöms ha företräde framför allmänhetens intresse av insyn i myndighetens verksamhet. Som konstateras ovan kan det antas att en huvudregel om sekretess för kontaktuppgifter till enskilda i brottmål kan bidra till att öka tryggheten för den som deltar i en rättegång och minska risken för otillbörlig påverkan. Det kan i sin tur medföra att fler vågar vittna om brott, vilket är avgörande för en effektiv brottsbekämpning i kriminella miljöer. Kontaktuppgifter till enskilda bedöms inte heller ha någon nämnvärd betydelse för allmänhetens möjligheter till insyn i domstolarnas rättskipande och rättsvårdande verksamhet. Att kontaktuppgifter till enskilda finns hos domstolen beror i princip uteslutande på att domstolen ska kunna komma i kontakt med de olika aktörerna i ett mål eller ärende. Det är väldigt ovanligt att sådana uppgifter har någon betydelse i sak, t.ex. för bedömningen av ansvarsfrågan i brottmål. Om uppgifterna i större utsträckning beläggs med sekretess kommer detta inte heller att påverka den tilltalades rätt till insyn i processen. Det innebär bl.a. att om sekretess gäller för kontaktuppgifter till en enskild kan det inte hindra den tilltalade från att ta del av uppgiften om den har betydelse i målet (10 kap. 3 eller 3 a §§ offentlighets- och sekretesslagen). Om uppgiften har betydelse för åtalet ska uppgiften, även om den är belagd med sekretess, också delges den tilltalade (45 kap. 9 § andra stycket ). Mot den bakgrunden bedömer regeringen, i likhet med utredningen, att intresset av att skydda enskildas personliga förhållanden samt att före- bygga och beivra brott i detta fall bör ha företräde framför allmänhetens intresse av insyn i domstolarnas verksamhet. En bestämmelse som inskränker offentlighetsprincipen måste också, som bl.a. JO framför, vara proportionerlig. Det är därför viktigt att bestämmelsen inte får ett vidare tillämpningsområde än nödvändigt med hänsyn till dess ändamål. Med beaktande av de skäl som motiverar ett avsteg från offentlighets- principen, dvs. att öka tryggheten för personer som deltar i rättegångar om brott och minska risken för otillbörlig påverkan, bör sekretessbestäm- melsen omfatta brottmål. Bestämmelsen bör också vara tillämplig i tvistemål om enskilt anspråk i anledning av brott och ärenden som rör brott, t.ex. ärenden om förordnande av målsägandebiträde. 2021/22:186 ärenden har ett nära samband med brottmål och det finns därför ofta ett motsvarande intresse av att kunna skydda kontaktuppgifter till enskilda som förekommer i målen och ärendena. En fråga, som Kammarrätten i lyfter, är om tillämpnings- området därtill bör begränsas ytterligare, t.ex. genom ett krav på särskilda omständigheter som ska vara uppfyllda för att bestämmelsen ska bli En sådan omständighet skulle kunna vara att uppgifterna förekommer i mål om gängkriminalitet eller att personen som uppgifterna avser är föremål för skyddsåtgärder. Det finns visst stöd för att risken för påverkansförsök är störst i mål med kopplingar till gängkriminalitet (se Brå 2019:10 s. 39). repressalier förekommer dock även i mål om s.k. mängdbrott såsom stöld och misshandel av normalgraden. Det är alltså svårt att närmare förutse i vilka mål och ärenden behovet av sekretess kan uppstå. det och till att allmänhetens behov av insyn när det gäller kontaktuppgifter till enskilda är begränsat bör det inte uppställas några ytterligare krav i anser att sekretessen även bör omfatta ärenden om Ett sådant tillägg skulle dock kräva ytterligare över- väganden som inte kan göras i detta sammanhang och något förslag lämnas När det gäller frågan om vilka aktörers kontaktuppgifter som ska omfattas av bestämmelsen innebär utredningens förslag att sekretessen ska omfatta kontaktuppgifter till vittnen och målsägande samt deras anhöriga. Regeringen instämmer i utredningens bedömning att regleringen bör ta sikte på vittnen och målsägande samt deras anhöriga, eftersom risken att utsättas för hot och påtryckningar kan antas vara störst för dem. Kontaktuppgifter till anhöriga kan dessutom användas för att komma i kontakt med ett vittne eller en målsägande. Av samma anledning bör sekretessbestämmelsen omfatta kärande i tvistemål i anledning av brott och sökande i ärenden som rör brott samt deras anhöriga. Det är emellertid inte uteslutet att det i mål eller ärenden om brott