prop · H903198 · 2022-03-24 00:00:00 — 2021/22:198 liknande som typiskt sett uppstår hos den anhörige. Att dödsfallet ska ha orsakats genom brott innebär att det inte finns någon rätt till särskild anhörigersättning om den som orsakat dödsfallet är fri från ansvar, t.ex. på grund av bestämmelserna om nödvärn. Det krävs emellertid inte att skadevållaren döms för brottet. Att skadevållaren t.ex. inte är straffmyndig hindrar inte att det finns en rätt till ersättning (jfr 1 kap. 6 § ). Den krets som har rätt till särskild anhörigersättning är de som stod den avlidne särskilt nära. Uttrycket ”den som stod den avlidne särskilt nära” har samma innebörd som i bestämmelsen om anhörigersättning för personskada i 5 kap. 2 § första stycket 3. Kretsen av ersättningsberättigade är alltså densamma, och uttrycket ska tillämpas på samma sätt (se bl.a. prop. 2000/01:68 s. 21, 37 och 72 samt rättsfallen NJA 2005 s. 237, NJA 2006 s. 181 och NJA 2021 s. 46). Varje dödsfall ska betraktas som en separat skada. Det innebär att en skadelidande som förlorar flera anhöriga har rätt till särskild anhörigersättning för varje avliden anhörig, om förutsättningarna i övrigt är uppfyllda. Särskild anhörigersättning ska inte betalas om det är uppenbart oskäligt. Bestämmelsen utgör en säkerhetsventil för situationer då det skulle vara stötande om ersättning betalas, t.ex. om den anhörige i ett straffrättsligt relevant avseende har medverkat till dödsfallet. I vilka situationer som det är uppenbart oskäligt att ersättning betalas får närmare utvecklas i rättstillämpningen. Säkerhetsventilen är tänkt att tillämpas restriktivt. Hur den särskilda anhörigersättningen ska bestämmas framgår av 5 kap. 6 a §. Den särskilda anhörigersättningen utgår vid sidan av anhörigersättning för personskada enligt 5 kap. 2 § första stycket 3 och påverkar inte rätten till den ersättningen. Att den särskilda anhörigersättningen under vissa förhållanden inte kan utmätas följer av 5 kap. 7 § första och andra styckena utsökningsbalken. 4 § Den som i fall som avses i 1–3 a §§ vållar skada innan han eller hon har fyllt ska ersätta skadan i den utsträckning det är skäligt med hänsyn till hans eller hennes ålder och utveckling, handlingens beskaffenhet, föreliggande ansvarsförsäkring och andra ekonomiska förhållanden samt övriga omständigheter. Paragrafen innehåller en bestämmelse om lindring av skadeståndsansvaret för underåriga. Övervägandena finns i avsnitt 6. I paragrafen ändras hänvisningarna till att omfatta även 3 a §. Ändringen innebär att bestämmelsen även tillämpas på skadeståndsansvar för särskild anhörigersättning. Övriga ändringar är språkliga. 5 § Den som i fall som avses i 1–3 a §§ vållar skada under påverkan av en allvarlig psykisk störning eller av någon annan psykisk störning som inte är självförvållad och tillfällig ska ersätta skadan i den utsträckning det är skäligt med hänsyn till hans eller hennes sinnestillstånd, handlingens beskaffenhet, föreliggande ansvarsförsäkring och andra ekonomiska förhållanden samt övriga omständigheter. 2021/22:198 Paragrafen innehåller en bestämmelse om lindring av skadeståndsansvaret när skada vållats under påverkan av en psykisk störning. Övervägandena finns i avsnitt 6. I paragrafen ändras hänvisningarna till att omfatta även 3 a §. Ändringen innebär att bestämmelsen tillämpas även på skadeståndsansvar för särskild anhörigersättning. Övriga ändringar är språkliga. 3 kap. Skadeståndsansvar för annans vållande och för det allmänna 1 § Den som har arbetstagare i sin tjänst ska ersätta 1.personskada eller sakskada som arbetstagaren vållar genom fel eller försummelse i tjänsten, 2.ren förmögenhetsskada som arbetstagaren i tjänsten vållar genom brott, 3.skada på grund av att arbetstagaren kränker någon annan på sätt som anges i 2 kap. 3 § genom fel eller försummelse i tjänsten, och 4.skada som ersätts enligt 2 kap. 3 a § och som arbetstagaren orsakar genom fel eller försummelse i tjänsten. I fråga om skadeståndsansvar för staten eller en kommun gäller även det som sägs nedan i detta kapitel. Det som där sägs om en kommun gäller också en region och ett kommunalförbund. Paragrafen innehåller bestämmelser om arbetsgivares skadeståndsansvar för skador som en arbetstagare orsakar, s.k. principalansvar. Övervägandena finns i avsnitt 6. I nya första stycket fjärde punkten införs en bestämmelse som innebär att principalansvaret utvidgas till att omfatta även särskild anhörigersättning enligt 2 kap. 3 a §. Av punkten framgår att arbetsgivarens skadeståndsansvar förutsätter att skadan är ersättningsgill enligt 2 kap. 3 a § och att arbetstagaren orsakat skadan genom fel eller försummelse i tjänsten. Övriga ändringar är redaktionella. 2 § Staten eller en kommun ska ersätta 1.personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada, som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet för vars fullgörande staten eller kommunen svarar, 2.skada på grund av att någon annan kränks på sätt som anges i 2 kap. 3 § genom fel eller försummelse vid sådan myndighetsutövning, och 3.skada som ersätts enligt 2 kap. 3 a § och som orsakas genom fel eller försummelse vid sådan myndighetsutövning. Paragrafen innehåller bestämmelser om det allmännas skadeståndsansvar vid myndighetsutövning. Övervägandena finns i avsnitt 6. I den nya tredje punkten införs en bestämmelse som innebär att statens eller en kommuns skadeståndsansvar vid myndighetsutövning utvidgas till att omfatta även särskild anhörigersättning enligt 2 kap. 3 a §. Av bestämmelsen framgår att ansvaret för det allmänna förutsätter att skadan är ersättningsgill enligt 2 kap. 3 a § och att den har orsakats genom fel eller försummelse vid myndighetsutövningen. Övriga ändringar är språkliga eller redaktionella. 4 § Staten eller en kommun ska ersätta 1.personskada, sakskada, ren förmögenhetsskada, skada på grund av att någon kränks på sätt som anges i 2 kap. 3 § och skada som ersätts enligt 2 kap. 3 a §, om skadan uppkommit till följd av att den skadelidandes rättigheter enligt den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna har överträtts från statens eller kommunens sida, och 2.annan ideell skada som uppkommit till följd av en sådan rättighetsöverträdelse. Skadestånd enligt första stycket ska betalas endast i den utsträckning det är nödvändigt för att gottgöra överträdelsen. I paragrafen finns bestämmelser om det allmännas skadeståndsansvar vid överträdelser av . Övervägandena finns i avsnitt 6. I första stycket första punkten görs ett tillägg som innebär att statens och en kommuns skadeståndsansvar enligt punkten utvidgas till att omfatta även särskild anhörigersättning enligt 2 kap. 3 a §. Att särskild anhörigersättning, i likhet med annan ersättning som omfattas av bestämmelserna, ska betalas endast i den utsträckning det är nödvändigt för att gottgöra konventionsöverträdelsen följer av andra stycket. Övriga ändringar är språkliga. 5 § En förälder som har vårdnaden om ett barn ska ersätta 1.personskada eller sakskada som barnet vållar genom brott, 2.skada på grund av att barnet kränker någon annan på sätt som anges i 2 kap. 3 §, och 3.skada som barnet orsakar och som ersätts enligt 2 kap. 3 a §. Förälderns ansvar enligt första stycket är för varje skadehändelse begränsat till en femtedel av det prisbasbelopp enligt 2 kap. 6 och 7 §§ socialförsäkringsbalken som gäller då skadehändelsen inträffade. Om barnet står under vårdnad av två föräldrar, gäller begränsningen för dem gemensamt. Om beloppet som anges i andra stycket inte räcker till full ersättning åt flera som lidit skada till följd av skadehändelsen, ska ersättningen sättas ned med samma kvotdel för var och en av de skadelidande. Paragrafen innehåller bestämmelser om vårdnadshavares ansvar för skador som deras barn orsakar genom brott. Övervägandena finns i avsnitt 6. I nya första stycket tredje punkten införs en bestämmelse som innebär att en vårdnadshavares skadeståndsansvar utvidgas till att omfatta även särskild anhörigersättning enligt 2 kap. 3 a §. Av bestämmelsen framgår att skadeståndsansvaret förutsätter att barnet orsakar en skada som är ersättningsgill enligt 2 kap. 3 a §. Övriga ändringar är redaktionella. 5 kap. Skadeståndets bestämmande 6 § Skadestånd med anledning av kränkning bestäms efter vad som är skäligt med hänsyn till handlingens art och varaktighet och på ett sätt som även innebär att den kränkte får upprättelse för angreppet. Vid bedömningen enligt första stycket ska det särskilt beaktas om handlingen 1. haft förnedrande eller skändliga inslag, 2. varit ägnad att framkalla allvarlig rädsla för liv eller hälsa, 3. riktat sig mot någon med särskilda svårigheter att värja sin personliga integritet, 2021/22:198 4. inneburit missbruk av ett beroende- eller förtroendeförhållande eller riktat sig mot någon som den skadeståndsskyldige har eller har haft ett nära förhållande till, 5.varit ägnad att väcka allmän uppmärksamhet eller tagits upp med ett tekniskt hjälpmedel under förhållanden som inneburit risk för att upptagningen sprids, 6.utförts av flera personer tillsammans mot den skadelidande, eller 7.innefattat hot som påtagligt har förstärkts genom anspelning på ett våldskapital. Den som har gjort sig skyldig till ärekränkning eller en liknande brottslig gärning eller som annars är skadeståndsskyldig med anledning av ett sådant brott kan på yrkande av den kränkte i ett mål om gärningen efter omständigheterna förpliktas att bekosta att domen i målet förs in i en eller flera tidningar. I paragrafen finns bestämmelser om hur ersättning för kränkning enligt 2 kap. 3 § ska bestämmas. Övervägandena finns i avsnitt 4. Paragrafen disponeras om så att punktlistan med omständigheter som särskilt ska beaktas vid den skälighetsbedömning som ska göras för att bestämma kränkningsersättningen flyttas från första till andra stycket. I första stycket görs ett tillägg i syfte att stärka upprättelsemomentet vid skälighetsbedömningen, och punktlistan i andra stycket utökas med fyra nya omständigheter. Bestämmelsen i det hittillsvarande andra stycket, om att den skadeståndsskyldige i vissa fall kan förpliktas att bekosta tryckning av domen i målet i en eller flera tidningar, flyttas till ett nytt tredje stycke och får ändrad lydelse. Kränkningsersättningen ska bestämmas efter vad som är skäligt med hänsyn till handlingens art och varaktighet. I det nya ledet i första stycket, som utformas med beaktande av Lagrådets förslag, anges att skadeståndet bestäms på ett sätt som även innebär att den kränkte får upprättelse för angreppet. Tillägget innebär ingen förändring av de grundläggande normer som gäller vid kränkningsersättningens bestämmande. Det syftar däremot till att ge den skadelidandes behov av upprättelse fullt genomslag vid skälighetsbedömningen. Behovet av upprättelse ska som utgångspunkt bedömas objektivt efter kränkningens allvar. Ju allvarligare kränkningen är, desto större är typiskt sett behovet av upprättelse. Behovet av upprättelse utgör en del av skälighetsbedömningen och ska inte betraktas som en fristående del av bestämningen av skadeståndet. Vilket belopp som kränkningsersättningen ska uppgå till ska alltså bestämmas efter en samlad skälighetsbedömning utifrån samtliga omständigheter i det enskilda fallet. Ersättningen ska, liksom , som utgångspunkt bestämmas efter en skönsmässig bedömning som baseras på förhärskande etiska och sociala värderingar. Man ska främst se till vilken kränkning som typiskt sett kan anses ha uppkommit genom det brottsliga angreppet, och inte primärt till den kränktes personliga upplevelse. Bedömningen ska alltså huvudsakligen vara objektiv. I särskilda fall kan man dock ta hänsyn till intensiteten i den skadelidandes upplevelser av kränkningen på ett sätt som kan medföra avvikelser från den mera schablonartade bedömningen. Att kränkningen varit särskilt påtaglig eller klart lindrigare än normalt kan alltså medföra avvikelser från den bedömning som annars skulle ha gjorts. Även den skadelidandes eget beteende i form av ett medvetet risktagande kan i speciella fall få betydelse för ersättningens storlek. (Se prop. 2000/01:68 s. 49, 51–52, 56, 65 och 74 och rättsfallet NJA 2021 s. Den nya omständigheten som införs i andra stycket fjärde punkten innebär att det vid skälighetsbedömningen särskilt ska beaktas om handlingen riktat sig mot någon som den skadeståndsskyldige har eller har haft ett nära förhållande till. För att bestämmelsen ska vara tillämplig ska det nära förhållandet ha funnits för handlingen eller . Bestämmelsen tar sikte på bl.a. våldsbrott och hot som begås av någon som brottsoffret ska kunna känna förtroende för och som ofta begås i hemmet. Det kan t.ex. handla om fall då gärningsmannen misshandlar sin partner eller sitt eller sin partners barn. Ett nära förhållande i bestämmelsens mening finns normalt mellan t.ex. makar, sambor, föräldrar och barn samt syskon. Även förhållandet mellan särbor och mellan barn och deras mor- och farföräldrar samt barn och deras föräldrars syskon kan vara nära i bestämmelsens mening. Vad som utgör ett nära förhållande får bedömas utifrån omständigheterna i varje enskilt fall. Enligt den nya omständigheten i andra stycket femte punkten ska det vid skälighetsbedömningen särskilt beaktas om handlingen tagits upp med ett tekniskt hjälpmedel under förhållanden som inneburit risk för att upptagningen sprids. Bestämmelsen tar i första hand sikte på fall då gärningsmannen eller någon annan som deltagit eller annars närvarat vid t.ex. ett rån eller en misshandel filmar eller fotograferar brottet och det för den tekniska upptagningen finns risk för att den senare sprids på t.ex. internet eller sociala medier. I sådana fall är redan det förhållandet att brottet tagits upp med ett tekniskt hjälpmedel och att upptagningen riskerar att spridas ägnat att förstärka graden av kränkning. Med att den brottsliga handlingen tagits upp med ett tekniskt hjälpmedel menas att det skett en bild- eller ljudupptagning av händelsen som kan spelas upp, avlyssnas eller på annat sätt uppfattas med ett tekniskt hjälpmedel. När det gäller bildupptagningar omfattas både stillbilder, t.ex. fotografier, och rörliga bilder, t.ex. filmer, oavsett vilken teknik som används. När det gäller ljud faller alla former av ljudupptagningar med inspelningsapparater under bestämmelsen, oavsett vilken teknik som används. Med att upptagningen gjorts under förhållanden som inneburit att det finns risk för att den sprids avses sannolikheten för att upptagningen av handlingen görs tillgänglig för fler än ett fåtal personer. Det bör finnas en presumtion för att brottsliga angrepp som har tagits upp med ett tekniskt hjälpmedel riskerar att spridas. Om upptagningen gjorts under förhållanden som gör att sannolikheten för spridning är försumbar bör det däremot inte anses finnas någon sådan risk. Ett exempel på detta skulle kunna vara att ett brott har filmats av en övervakningskamera eller en utomstående person i rent brottsbeivrande syfte. Vilka konsekvenser en spridning av upptagningen skulle kunna få saknar i sig betydelse för bedömningen av om det föreligger risk för spridning. Innehållet i upptagningen kan däremot ha betydelse för hur kränkande en spridningsrisk bedöms vara. Huruvida upptagningen faktiskt sprids saknar i och för sig betydelse för om risk för spridning ska anses finnas. Faktisk spridning saknar också betydelse för graden av kränkning. Däremot kan spridning av en teknisk upptagning av ett brott i sig utgöra ett brott som berättigar till kränkningsersättning, t.ex. olaga integritetsintrång. Eftersom upptagningen inte behöver ha gjorts av gärningspersonen kan gärningspersonen även behöva ansvara för den risk för spridning som kan 2021/22:198 uppstå av att angreppet tagits upp av personer som inte deltagit i angreppet. Gärningspersonens skadeståndsrättsliga ansvar bör dock endast omfatta fall där det är påräkneligt att det finns en risk för att det görs en upptagning som sprids. Det kan t.ex. vara fallet om det brottsliga angreppet skett inför andra eller på en plats där det funnits många människor. Situationer som gärningspersonen inte rimligen kunnat räkna med bör gärningspersonen inte ansvara för. En konstaterad risk för att upptagningen sprids behöver alltså inte alltid utgöra en påräknelig följd av det brottsliga angreppet. Den nya omständigheten i andra stycket sjätte punkten innebär att det vid skälighetsbedömningen särskilt ska beaktas om handlingen utförts av flera personer tillsammans mot den skadelidande. Det kan t.ex. handla om att två eller flera personer misshandlar eller rånar någon. För att omständigheten ska kunna beaktas bör det krävas att de som deltagit i det brottsliga angreppet varit i numerärt överläge. Ett angrepp ska betraktas som utfört av flera personer tillsammans även i de fall då de som deltagit i angreppet inte varit lika aktiva. Det räcker t.ex. att endast en av gärningspersonerna haft en central roll och att de andra på olika sätt medverkat i straffrättslig mening. Enligt den nya omständigheten i andra stycket sjunde punkten ska det särskilt beaktas om handlingen innefattat hot som påtagligt har förstärkts genom anspelning på ett våldskapital. Uttrycket ”innefattat hot som påtagligt har förstärkts genom anspelning på ett våldskapital” finns i flera bestämmelser i (se t.ex. 4 kap. 4 § andra stycket 2) och är tänkt att ha samma innebörd som i de bestämmelserna. För en redogörelse för rekvisitets innebörd hänvisas till prop. 2015/16:113 s. 83 f. Tillämpligheten av denna bestämmelse förutsätter inte att den skadeståndsskyldige i straffrättsligt hänseende dömts för ett brott där denna kvalifikationsgrund har tillämpats. Så länge det i målet är utrett att handlingen innefattat ett hot som påtagligt har förstärkts genom anspelning på ett våldskapital, ska detta alltså beaktas vid den skadeståndsrättsliga prövningen. Det nya tredje stycket ändras språkligt och moderniseras genom att ordet tryckning byts ut mot uttrycket ”förs in”. Därigenom tydliggörs att den publicering av domen som den skadeståndsskyldige kan förpliktas att bekosta kan avse såväl papperstidningar som digitala tidningar. 6 a § Särskild anhörigersättning bestäms oberoende av omständigheterna i det enskilda fallet till ett skäligt belopp som är lika stort för var och en av de ersättningsberättigade. I paragrafen, som är ny, anges hur särskild anhörigersättning enligt 2 kap. 3 a § ska bestämmas. Övervägandena finns i avsnitt 6. Särskild anhörigersättning ska i likhet med andra typer av rent ideella skador bestämmas efter en objektiv bedömning. Av paragrafen framgår att ersättningen ska bestämmas oberoende av omständigheterna i det enskilda fallet till ett skäligt belopp som är lika stort för var och en av de ersättningsberättigade. Det innebär att ersättningen ska vara helt schabloniserad. Till skillnad från vad som gäller för kränkningsersättning ska storleken på den särskilda anhörigersättningen alltså inte påverkas av omständigheterna i det enskilda fallet, t.ex. brottets karaktär (jfr 6 §). Det spelar inte heller någon roll om dödsfallet har orsakats genom ett uppsåtligt eller ett grovt Prop. 2021/22:198 oaktsamt brott. Att ersättningen ska vara schabloniserad hindrar inte att skadevållarens ansvar kan lindras eller jämkas med stöd av 2 kap. 4 och 5 §§ respektive 6 kap. 2 §. Däremot kan särskild anhörigersättning, i likhet med kränkningsersättning, inte jämkas på grund av medvållande med stöd av 6 kap. Processrättsliga bestämmelser, som t.ex. 17 kap. 3 § , eller bestämmelser om preskription av fordringar, kan också leda till att de ersättningsberättigade i praktiken tillerkänns olika stor ersättning. Att ersättningen ska bestämmas till ett skäligt belopp möjliggör att ersättningens storlek utvecklas . Detta kan vara motiverat t.ex. med hänsyn till penningvärdesförändringar, den allmänna utvecklingen på ersättningsnivåerna för andra ideella skadestånd eller en allmänt förändrad syn i samhället på hur den aktuella typen av skador bör ersättas. När schablonen bestäms bör den inte sättas så lågt att den riskerar att motverka sitt syfte men inte så högt att den jämfört med nivåerna för kränkningsersättning framstår som omotiverad. Vidare bör den sammanlagda ersättningen för den ideella personskadan enligt 2 § första stycket 3 och den särskilda anhörigersättningen hamna på en rimlig nivå. Särskild anhörigersättning ska, i likhet med kränkningsersättning, som utgångspunkt bestämmas efter de principer som gäller vid tiden för fastställandet av ersättningen (jfr rättsfallet NJA 2017 s. 938). 3 § Rätten till ersättning för fysiskt och psykiskt lidande och för särskilda olägenheter faller bort, om den skadelidande avlider innan ett krav på sådan ersättning har framställts. Detsamma gäller rätten till ersättning för kränkning, särskild anhörigersättning och ersättning för annan ideell skada enligt 3 kap. 4 § första stycket 2. Paragrafen innehåller bestämmelser om när rätten till ideellt skadestånd faller bort på grund av att den skadelidande avlider. Övervägandena finns i avsnitt 6. Bestämmelsen ändras på så sätt att den görs tillämplig även på särskild anhörigersättning enligt 2 kap. 3 a §. Rätten till sådan ersättning faller alltså bort om den skadelidande, dvs. den anhörige, avlider innan ett krav på sådan ersättning har framställts. Ändringen innebär motsatsvis att en skadelidandes rätt till ersättning för särskild anhörigersättning går över till dennes arvingar, om ersättningen har krävts innan den skadelidande dog. Även om den skadelidandes skadeståndsanspråk inte uttryckligen har förklarats avse särskild anhörigersättning, kan i allmänhet en sådan begäran tolkas in i kravet. Något bestämt belopp behöver inte heller ha begärts (se prop. 2017/18:7 s. 68). 6 § En skadelidande som har tillerkänts skadestånd för kränkning eller särskild anhörigersättning ska inte förpliktas att ersätta den skadeståndsskyldiges rättegångskostnader i ett mål där skadestånd på grund av brottet prövas. Detta gäller dock inte om särskilda skäl föranleder annat. 2021/22:198 Om det finns särskilda skäl, gäller första stycket första meningen också en skadelidande som har tillerkänts skadestånd för fysiskt och psykiskt lidande eller för särskilda olägenheter på grund av brott. Undantag från första och andra styckena får göras i fråga om sådana kostnader som den skadelidande har orsakat genom att uppträda på ett sätt som avses i 18 kap. 3 eller 6 § eller 31 kap. 4 § . Paragrafen innehåller bestämmelser som begränsar brottsoffers ansvar för motpartens rättegångskostnader. Övervägandena finns i avsnitt 6. Ändringen i första stycket innebär att bestämmelserna ska tillämpas även när någon har tillerkänts särskild anhörigersättning enligt 2 kap. 3 a §. En skadelidande som har tillerkänts sådan ersättning ska inte förpliktas att ersätta den skadeståndsskyldiges rättegångskostnader i ett mål där skadestånd på grund av brottet prövas, om det inte finns särskilda skäl. Samma regler som gäller för en skadelidande som fått kränkningsersättning ska alltså gälla för en skadelidande som fått särskild anhörigersättning. Med tanke på den särskilda anhörigersättningens konstruktion kommer ändringen i praktiken få begränsad betydelse. Bestämmelsen kan dock aktualiseras i fall då den skadelidande vill begära en prövning av om det finns skäl att höja den schabloniserade ersättningens storlek. Övriga ändringar är språkliga eller redaktionella. 10.3Förslaget till lag om ändring i brottsskadelagen (2014:322) 2 § Brottsskadeersättning betalas om brottet har begåtts i . Brottsskadeersättning enligt 4–5 a §§ betalas även om brottet har begåtts utom- lands, om den skadelidande för brottet hade sin hemvist i . Paragrafen innehåller bestämmelser om lagens geografiska tillämpningsområde. Övervägandena finns i avsnitt 6. I andra stycket ändras hänvisningarna till att omfatta även 5 a §.