prop · H903174 · 2022-03-22 00:00:00 — andra bestämmelser om prisinformation som kan omfatta ett sådant försök till kringgående. När det gäller hur det tidigare priset för- håller sig till ordinarie pris, en fråga som lyfter, konsta- terar regeringen att det avgörande för vad som är ett tidigare pris i bestäm- melsens mening är det som har angetts. Av detta följer att det inte är avgörande om det priset också kan betecknas som ett ordinarie pris eller Information om att priset har sänkts Avgörande för bestämmelsens tillämpning är alltså att det är fråga om in- formation om att priset på en produkt har sänkts. Det är således av be- tydelse, vilket (Patent- och ) och Svensk Dagligvaruhandel påpekar, vad som avses med sådan information. Det finns inte något förklarande skäl till ändringsdirektivet som närmare utvecklar innebörden av bestämmelsen. Regeringen konstaterar dock att det förhållandet att det krävs att det är fråga om information om en pris- sänkning för att bestämmelsen ska vara tillämplig innebär att regleringen inte påverkar näringsidkares frihet att variera sin prissättning, längden på prissättningskampanjer, och inte heller prisjämförelser med andra närings- Mer allmänna påståenden av innebörden att ett pris är lågt eller på annat sätt förmånligt omfattas inte heller, eftersom det inte kan sägas innebära i sig att det är fråga om information om en prissänkning. Detsamma gäller för information om att konsumenten kan köpa två varor till priset av en eller liknande erbjudanden. område omfattar prisinformation i vilken det anges att priset har sänkts. Om en näringsidkare före en säsongsutförsäljning höjer priset strider det mot bestämmelsen om näringsidkaren anger att priset har sänkts och som tidigare pris anger det höjda priset, eftersom det priset inte är det lägsta pris som har gällt för produkten Det framstår som osannolikt att det på sådana volatila marknader som elmarknaden skulle förekomma den typ av information om prissänkningar som nu är aktuell. Till skillnad från Energiföretagen bedömer regeringen därför att det inte finns något behov av ett undantag för sådana marknader. Ett generellt och uttryckligt undantag för volatila marknader skulle inte heller vara förenligt med direktivbestämmelsens innebörd. Bestämmelsen ska gälla för produkter Direktivet är endast tillämpligt på varor. Bestämmelserna i prisinforma- tionslagen gäller dock produkter, dvs. varor, tjänster eller andra nyttig- heter, dock inte fast egendom och arbetstillfällen (2 § prisinformations- lagen). Som exempel på konsumentnyttigheter som omfattas av lagen kan nämnas telekommunikationstjänster och andra former av elektroniska kommunikationstjänster, elektrisk kraft, fjärrvärme, finansiella tjänster och nyttigheter av alla slag såsom inlåningstjänster, försäkringar och värdepappersfonder. I likhet med utredningen och , och till skillnad från , anser regeringen att den nya bestäm- melsen om prissänkningar bör gälla samtliga produkter som omfattas av prisinformationslagen. Syftet att skydda konsumenter från vilseledande prissänkningar gör sig gällande inte bara i fråga om varor, utan även när det gäller tjänster och andra nyttigheter. Eftersom prisinformationsdirek- tivet inte harmoniserar regelverket beträffande annat än varor innebär inte heller något hinder mot en sådan ordning. Att det, som påpekar, saknas information om vilken ordning som kommer att gälla i andra länder medför inte någon annan bedömning. Om en produkt har funnits på marknaden i följer det av den nya bestämmelsen att informationen ska innehålla det lägsta pris som näringsidkaren har tillämpat på produkten sedan den började säljas. Mot den bakgrunden finns det inte behov av en uttrycklig reglering för nya produkter som har funnits på marknaden i . Prissänkningar som sker gradvis I likhet med utredningen anser regeringen att det finns goda skäl för att utnyttja möjligheten till särreglering beträffande prissänkningar som sker gradvis. Det är vanligt förekommande, t.ex. vid säsongsutförsäljningar, att en näringsidkare först sänker priset på en produkt med t.ex. för att sedan sänka priset med 50 och slutligen . I ett sådant fall kommer näringsidkaren, med den föreslagna regleringen, att kunna ange det pris som tillämpades på produkten före sänkningen som det tidigare priset vid samtliga efterföljande prissänkningar. För prissänkningar som sker gradvis bör alltså den nya bestämmelsen i prisinformationslagen innehålla en bestämmelse om att informationen ska avse det pris som gällde före den första prissänkningen. Enligt regeringen framgår bestämmelsens innebörd såsom den uttrycks i direktivtexten med tillräcklig tydlighet även utan att det, som (Patent- och ) förespråkar, anges att vad som avses är det pris som gällde före den första prissänkningen. Varor som snabbt kan försämras eller bli för gamla Som beskrivits ovan har medlemsstaterna möjlighet att göra undantag från kravet på information om prissänkningar för varor som sannolikt kan försämras eller har kort sista förbrukningsdatum. Ett liknande undantag finns i artikel 16 d i konsumenträttighetsdirektivet. Svensk Handels uppfattning om betydelsen av ett sådant undantag. I syfte Prop. 2021/22:174 att underlätta för näringsidkare att snabbt kunna genomföra prissänkningar beträffande dessa varor, och därigenom undvika onödig värdeförstöring och matsvinn, bör möjligheten till särreglering användas. Det bör därför införas en särskild undantagsbestämmelse för varor av det aktuella slaget. Bestämmelsen bör formuleras på liknande sätt som 2 kap. 11 § 4 distans- avtalslagen, och omfatta varor som snabbt kan försämras eller bli för gamla. Det kan exempelvis vara fråga om livsmedel och växter. Kläder är ett exempel på en vara som inte omfattas av undantaget. Det är inte möjligt att, som Svensk Dagligvaruhandel efterfrågar, mer exakt och fullständigt redogöra för vilka varor som träffas av undantaget. Mot bakgrund av direktivtextens utformning och att den svenska lagtexten bör utformas i nära anslutning till den finns det inte heller möjlighet att koppla undantaget till livsmedelslagstiftningen på det sätt som Svensk Dagligvaruhandel föreslår. Enligt regeringen bör det överlämnas till rättstillämpningen att, i den mån gränsdragningsproblem uppstår, utveckla praxis kring frågan om undantagets tillämplighet i enskilda fall. 7Moderniserade bestämmelser om distansavtal och avtal utanför affärslokaler 7.1Allmänt om behovet av ändringar i distansavtalslagen Konsumenträttighetsdirektivet har i i huvudsak genomförts genom distansavtalslagen. I detta kapitel behandlas behovet av ändringar i den lagen i syfte att genomföra ändringarna i konsumenträttighetsdirektivet. Det rör till stor del frågor med anknytning till avtal om tillhandahållande av digitalt innehåll och digitala tjänster. Det handlar bl.a. om näringsidka- rens skyldighet att ge information till konsumenten innan ett avtal ingås, konsumentens rätt att frånträda (ångra) ett avtal och verkningarna av att konsumenten frånträder avtalet. Vidare aktualiseras bl.a. frågor om konsu- menters rätt till information vid avtal som ingås på en s.k. marknadsplats online. I konsumenträttighetsdirektivet har även införts nya bestämmelser om sanktioner och sanktionsavgifter. Regeringen återkommer till dessa frågor i avsnitt 9.3. Regeringens förslag: Bestämmelserna om avtal om varor och icke- finansiella tjänster i distansavtalslagen ska gälla för ett avtal genom vilket en näringsidkare mot betalning överlåter eller upplåter lös egen- dom till eller utför en tjänst åt en konsument. Bestämmelserna ska också gälla för ett avtal genom vilket en närings- idkare i utbyte mot endast konsumentens personuppgifter ska tillhanda- hålla ett digitalt innehåll på något annat sätt än på ett fysiskt medium eller en digital tjänst åt en konsument. Detta gäller dock inte om person- uppgifterna behandlas av näringsidkaren endast för att uppfylla rättsliga krav som gäller för denne eller för att tillhandahålla det digitala inne- hållet eller den digitala tjänsten. Det ska tydliggöras att EU:s dataskyddsförordning och kompletter- ande svensk dataskyddslagstiftning alltid ska beaktas vid behandling av personuppgifter som sker i samband med avtal som omfattas av distans- avtalslagen. Regeringens bedömning: Det finns inte behov av lagändringar med anledning av ändringarna i direktivet om undantag för passagerar- transporttjänster och varor som säljs exekutivt eller på annat sätt tvångs- vis med stöd av lag. Utredningens förslag och bedömning överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen föreslår att bestämmelsen om näringsidka- rens skyldigheter enligt EU:s dataskyddsförordning ska vara placerad i anslutning till bestämmelserna om näringsidkarens skyldigheter vid från- träde av avtal (se avsnitt 7.10) och föreslår inte att det i lagen hänvisas till svensk dataskyddslagstiftning. Utredningens förslag till lagtext är också något annorlunda utformat. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker förslaget och delar bedömningen, eller har inga synpunkter på dessa. och vid förordar att det i distansavtalslagen uttryckligen anges i vilken mån lagen omfattar exekutiva försäljningar. före- språkar att det införs en bestämmelse i distansavtalslagen om att den inte ska vara tillämplig på exekutiva försäljningar. anför att det inte finns något skäl att undanta varor som säljs exekutivt, eller genom andra tvångsvisa försäljningar med stöd av lag, från distansavtalslagens tillämpningsområde. konstaterar att det är oklart vad konsumentens rätt att ångra avtalet har för praktisk betydelse när det gäller avtal om tillhandahållande av digitalt innehåll. Om bestäm- melsen ska införas är nämnden tveksam till om ångerfristen bör börja löpa som för andra tjänster. vid , och Konsumenter är positiva till förslaget att låta benefika avtal falla utanför tillämpningsområdet. invänder dock mot att byten inte ska omfattas av regleringen. Nämnden föreslår även en språklig justering för att förtydliga att digitalt innehåll som levereras på något annat sätt än på ett fysiskt medium och utförande av digitala tjänster inte bara omfattas av distansavtalslagen i de situationer som regleras i den nya bestämmelsen. Vidare föreslår fakultetsnämnden att upplåtelse av bostadsrätt uttryckligen undantas. Därutöver finns det, enligt fakultets- nämnden, en risk för att bestämmelsen läses som att digitala tjänster och varor endast omfattas under förutsättning att vederlaget enbart består i konsumentens personuppgifter, trots att dessa tjänster och varor ska omfattas också när vederlaget utgörs av betalning. Konsumenter framhåller att det är bra att tillhandahållandet av personuppgifter också ses som en sådan förpliktelse som innebär att distansavtalslagens regler blir påpekar när det gäller passagerartransport- tjänster att en ändring visserligen inte är nödvändig, men ser ett värde i att göra det tydligare för näringsidkare att de inte får debitera mer än grundläggande samtalstariff. Skälen för regeringens förslag och bedömning Av artikel 3 i konsumenträttighetsdirektivet jämförd med definitionerna av bl.a. distansavtal, köpeavtal och tjänsteavtal i artikel 2 framgår att direk- tivet gäller avtal mellan en näringsidkare och en konsument om köp av varor och tjänster som innebär att konsumenten betalar eller åtar sig att betala ett pris. Även avtal om digitalt innehåll omfattats av direktivet. det digitala innehållet levereras på ett fysiskt medium (t.ex. cd eller dvd) anses det i direktivets mening som en vara. Avtal om digitalt innehåll som levereras på något annat sätt än på ett fysiskt medium (strömning eller nedladdning) omfattas också av direk- tivet, men klassificeras i detta sammanhang varken som köpeavtal eller tjänsteavtal (se skäl 19). Direktivet gäller även avtal om fjärrvärme och avtal om leverans av vatten, gas eller el (se skäl 25). För de nämnda avtals- typerna finns det i direktivet vissa särskilda bestämmelser om informa- tionskrav, beräkning av ångerfristen, undantag från ångerrätten och verk- ningarna av att ett avtal ångras. I samband med en uppföljning av genomförandet av direktivet uppmärk- sammades inom kommissionen vissa frågor som gäller digitala tjänster i förhållande till avtal om digitalt innehåll som inte levereras på ett fysiskt medium (se COM[2017] 259 final, Rapport från kommissionen till och rådet om tillämpningen av och rådets direktiv /83/EU av om konsument- rättigheter och om ändring av rådets direktiv /13/EEG och Europaparla- mentets och rådets direktiv /44/EG och om upphävande av rådets direktiv /577/EEG och och rådets direktiv 97/7/EG). Det hade visat sig att det i praktiken kan vara svårt att dra en klar gräns mellan de två typerna av avtal. En komplikation i samman- hanget var att avtal om utförande av digitala tjänster – till skillnad från avtal om leverans av digitalt innehåll – omfattades av direktivet endast om avtalet innebar att konsumenten skulle betala ett pris. Ändringsdirektivet innebär att tillämpningsområdet för konsument- rättighetsdirektivet har justerats i syfte att åstadkomma samstämmighet Utgångspunkten är fortfarande att konsumenträttig- hetsdirektivet är tillämpligt på avtal som innebär att konsumenten betalar eller åtar sig att betala ett pris. När det gäller avtal om digitalt innehåll som inte levereras på ett fysiskt medium och digitala tjänster är direktivet dock även tillämpligt om avtalet inte innebär en betalningsskyldighet men konsumenten tillhandahåller eller åtar sig att tillhandahålla sina person- uppgifter till näringsidkaren. Undantag görs för avtal genom vilka de personuppgifter som tillhandahålls behandlas av näringsidkaren endast för att tillhandahålla det digitala innehållet eller den digitala tjänsten eller för att göra det möjligt för näringsidkaren att uppfylla rättsliga krav och näringsidkaren inte behandlar uppgifterna för något annat ändamål. Distansavtalslagens tillämpningsområde bör justeras för att stämma överens med ändringsdirektivet Bestämmelser om avtal om lös egendom och icke-finansiella tjänster finns i 2 kap. distansavtalslagen. Kapitlet gäller för avtal genom vilka en näringsidkare överlåter eller upplåter lös egendom till eller utför en tjänst åt en konsument (2 kap. 1 § första stycket). Kapitlet gäller alla typer av överlåtelser och upplåtelser såsom köp, byte, gåva, hyra och lån. Även egendom som överlåts eller upplåts gratis omfattas alltså. Regleringen kom att få detta tillämpningsområde vid införandet av den numera upp- hävda lagen (2000:274) om konsumentskydd vid distansavtal och hem- försäljningsavtal. Några närmare överväganden när det gäller benefika avtal gjordes inte i samband med detta (jfr prop. 1999/2000:89 s. 23–36 och 73–76). I samband med att konsumenträttighetsdirektivet genomfördes konsta- terades att det stod klart att direktivet, liksom regleringen i distans- och hemförsäljningslagen, omfattar avtal om överlåtelse och upplåtelse av lös egendom samt tjänsteavtal och att lagen därför även fortsättningsvis borde omfatta sådana avtal (se prop. 2013/14:15 s. 36). Denna bedömning gjordes trots att det framgick att konsumenträttighetsdirektivet var begränsat till att gälla avtal om varor och tjänster enligt vilka konsumenten ska betala ett pris (se definitionerna av köpeavtal, tjänsteavtal och distans- avtal i artikel 2). Det kan alltså konstateras att distansavtalslagen har kommit att få ett vidare tillämpningsområde än konsumenträttighetsdirektivet, framför allt på det sättet att lagen även gäller benefika avtal. Det finns i och för sig inget som hindrar att en medlemsstat på detta sätt tillämpar direktivregle- ringen på områden som faller utanför tillämpningsområdet. Frågan är dock om det i vart fall numera finns tillräckliga skäl för detta. För en bred tillämpning av lagen talar att det i och för sig generellt kan sägas vara positivt för konsumenter att få information om en vara som överlåts eller en tjänst som utförs. Konsumenten får klart för sig vilka huvudsakliga egenskaper varan eller tjänsten har och kontaktuppgifter till näringsidkaren m.m. I praktiken kan det finnas situationer då det inte framstår som givet om en konsument får en vara eller en tjänst som en gåva, eller om varan eller tjänsten i stället ingår i ett köp av andra varor eller tjänster. Genom en bred tillämpning uppstår inga gränsdragnings- svårigheter i dessa fall. Det finns emellertid också skäl som talar mot en tillämpning av distans- avtalslagen på benefika avtal. Från konsumentskyddssynpunkt fyller ångerrätten knappast någon funktion i dessa fall. En konsument som ång- rar mottagandet av en gåva har inte fullgjort någon motprestation som ska återgå. Syftet med näringsidkarens informationsskyldighet enligt distans- avtalslagen är framför allt att det ska stå klart vilka rättigheter och skyldig- heter konsumenten har enligt avtalet, och att en konsument som vill ångra avtalet ska kunna utöva sin ångerrätt på det sätt som avses i lagen. Dessa intressen gör sig inte gällande vid benefika avtal. Dessutom måste beaktas att lagens omfattande informationsskyldighet såväl innan som efter det att ett avtal ingås kan innebära administration och kostnader i en näringsidkares verksamhet. Detta torde inte minst vara fallet för företag som är verksamma över gränserna inom EU. De kan behöva anpassa sin verksamhet för att uppfylla de särskilda informationskrav som gäller i jämfört med andra medlemsstater i unionen. I sammanhanget bör beaktas att avtal om gratis tillhandahållande av digitalt innehåll och digitala tjänster – t.ex. i form av gratis molntjänster eller gratisappar – numera förekommer i stor utsträckning. Till följd av den ökade digitali- seringen och utvecklingen av e-handeln har frågan om lagens tilläm- pningsområde kommit att få allt större praktisk betydelse. Vidare kan kon- stateras att den konsumentskyddande lagstiftningen i övrigt inte gäller benefika avtal. Sådana avtal omfattas inte heller av den föreslagna nya konsumentköplagen (se prop. 2021/22:85). Som har konstaterats är avsikt- en inom EU också att det ska säkerställas samstämmighet mellan tilläm- pningsområdet för konsumenträttighetsdirektivet och digitaldirektivet. Vid en avvägning av de intressen som gör sig gällande instämmer rege- ringen – liksom vid , och Konsumenter – i utredningens slutsats att det inte är motiverat att låta benefika avtal omfattas av regleringen i distans- avtalslagen, utan att lagens tillämpningsområde nu bör ändras så att det överensstämmer med konsumenträttighetsdirektivet. Av artikel 3 i konsumenträttighetsdirektivet framgår att det ska tillämpas på avtal där konsumenten ”betalar eller åtar sig att betala priset” (se artikel 4.2a i ändringsdirektivet). I lagrådsremissen föreslogs att detta i distans- avtalslagen lämpligen kunde uttryckas så att lagen gäller avtal som innebär en ”betalningsförpliktelse” för konsumenten. Det uttrycket förekommer i 2 kap. 9 § distansavtalslagen. Som Lagrådet för fram framstår dock ”mot betalning” som en bättre språklig lösning när det gäller den aktuella bestämmelsen. Det föreslagna tillägget innebär att kapitlet – förutom benefika avtal – inte heller kommer att omfatta bytesavtal. Utredningen konstaterar att ångerrätten inte heller i dessa fall fyller någon egentlig praktisk funktion. En rätt att ångra ett bytesavtal innebär inte att konsumenten har rätt att få tillbaka pengar, utan endast den vara som konsumenten har använt för att byta med. Varken bestämmelserna i konsumenträttighetsdirektivet eller distansavtalslagen om verkan av att konsumenten utövar sin ångerrätt är heller utformade med tanke på bytesavtal. Den praktiska betydelsen av att bytesavtal inte skulle omfattas torde därmed vara begränsad och det är svårt att se att det skulle innebära någon försämring från konsument- skyddssynpunkt. Regeringen bedömer mot den bakgrunden, i likhet med utredningen och till skillnad från vid universitet, att det inte är problematiskt att byten undantas från regleringen i distansavtalslagen. När det gäller upplåtelse av bostadsrätt, där fakultetsnämnden föreslår ett uttryckligt undantag, har ett sådant inte omfattats av utredningens överväganden. Regeringen konstaterar att ett sådant förslag skulle förutsätta särskilda överväganden och att det saknas beredningsunderlag för att lämna ett sådant förslag i detta lagstiftnings- ärende. För att uppfylla kraven i direktivet bör, vilket Konsumenter framhåller betydelsen av, det i distansavtalslagen införas en särskild bestämmelse som gäller avtal om digitalt innehåll som levereras på något annat sätt än på ett fysiskt medium och utförande av digitala tjänster. I linje med vad Lagrådet föreslår bör det formuleras på så sätt att 2 kap. distans- avtalslagen också gäller för ett avtal genom vilket en näringsidkare i utbyte 2021/22:174 mot endast konsumentens personuppgifter ska tillhandahålla ett digitalt innehåll på något annat sätt än på ett fysiskt medium eller en digital tjänst åt en konsument. Kapitlet bör dock inte gälla när de personuppgifter som tillhandahålls behandlas av näringsidkaren endast för att uppfylla rättsliga krav som gäller för näringsidkaren eller för att tillhandahålla det digitala innehållet eller den digitala tjänsten (en motsvarande bestämmelse finns i 1 kap. 7 § förslaget till en ny konsumentköplag, se prop. 2021/22:85). Detta bör gälla även med beaktande av att, som Allmänna reklamations- nämnden påtalar, den praktiska betydelsen av att ångra ett sådant avtal inte är lika tydlig som när avtalet innebär en betalningsförpliktelse för konsu- menten. Enligt regeringen finns det vidare inte anledning att, på det sätt som föreslår, för fall när personuppgifter tillhandahålls särreglera när ångerfristen börjar löpa. I förhållande till ut- redningens förslag bör lagtexten, i enlighet med förslag från vid , justeras något för att undvika risken för feltolkningen att digitalt innehåll som levereras på något annat sätt än på ett fysiskt medium och utförande av digitala tjänster bara omfattas av distansavtalslagen i de situationer som regleras i den nya bestämmelsen. I sammanhanget kan framhållas att det inte är fråga om att införa någon ny rättslig grund för behandling av personuppgifter. Som utvecklas strax nedan gäller de skyldigheter som följer av och rådets förordning (EU) 2016/679 av om skydd för fysiska personer med avseende på behandling av personuppgifter och om det fria flödet av sådana uppgifter och om upphävande av direktiv /46/EG (allmän dataskyddsförordning), i det följande kallad EU:s dataskydds- förordning, även vid behandlingen av sådana personuppgifter som en kon- sument tillhandahåller näringsidkaren enligt den föreslagna bestämmel- sen. En annan fråga rör det förhållandet att direktivet gäller köp av varor, medan distansavtalslagen gäller köp av lös egendom, och om det finns behov av någon författningsändring med anledning av detta. Enligt defini- tionen av varor i artikel 2.3 i direktivet (som hänvisar till artikel 2.5 i varu- direktivet) avses med varor alla lösa saker samt vatten, gas och elektricitet om de saluförs i begränsad volym eller bestämd kvantitet. Vidare omfattas även varor med digitala delar. Begreppet lös egendom i svensk rätt är vidare än begreppet varor i direktivets mening. Lös egendom omfattar bl.a. varor enligt direktivet. Dessutom omfattas t.ex. rättigheter av olika slag. Regleringen i distansavtalslagen innebär alltså att svensk rätt redan uppfyller de krav som ställs i direktivet. Det finns därför inte behov av några lagändringar i detta avseende. Vidare kan det konstateras att distans- avtalslagen redan är tillämplig på bl.a. avtal om hyra av lös egendom, vilka i direktivet tycks benämnas som en typ av tjänster. Näringsidkarens skyldigheter enligt EU:s dataskyddsförordning I artikel 13.4 i konsumenträttighetsdirektivet har det införts en bestäm- melse med en upplysning om att näringsidkaren när det gäller konsument- ers personuppgifter ska uppfylla de skyldigheter som är tillämpliga enligt EU:s dataskyddsförordning.