prop · H903178 · 2022-03-21 00:00:00 — För att socialnämnden ska kunna hämta in uppgifter behöver anmälningsskyldiga ges samma uppgiftsskyldighet inom ramen för en uppföljning som finns för nämndens utredning av ett barns behov av stöd och skydd enligt 14 kap. 1 § tredje stycket SoL. Om någon uppgiftsskyldighet inte införs för kontakter inom ramen för uppföljningen, kommer den information som socialnämnden kan få in att vara begränsad på grund av sekretess- och tystnadspliktsregler. Detta bör enligt myndigheten beaktas i det fortsatta beredningsarbetet. Om det under uppföljningen uppkommer omständigheter som kan föranleda någon åtgärd från socialnämndens sida, är socialnämnden skyldig att inleda en utredning enligt 11 kap. 1 § SoL. En utredning enligt 11 kap. 1 § SoL syftar till att, i samarbete med föräldrar och barn, klargöra barnets situation och behov, samt när det är befogat att föreslå insatser (se prop. 2012/13:10 s. 64). har ett långtgående utredningsansvar när det gäller barn som kan vara i behov av stöd eller skydd (prop. 2012/13:10 s. 55). För bedömningen av behovet av insatser får socialnämnden konsultera sakkunniga samt i övrigt ta de kontakter som behövs (11 kap. 2 § SoL). Att se till att barn och unga som befinner sig i en utsatt situation får den vård eller det skydd de behöver är en av viktigaste uppgifter. För att kunna genomföra uppgiften måste socialnämnden ha möjlighet att utreda den unges situation och behov av hjälp. Ofta blir nämnden mycket beroende av i vilken utsträckning man kan få uppgifter från andra myndigheter och befattningshavare som kommit i kontakt med den unge och hans familj. För att en utredning ska fylla sin funktion är anmälningsskyldiga myndigheter, befattningshavare och yrkesverksamma därför skyldiga att lämna socialnämnden alla uppgifter som kan vara av betydelse för en utredning av ett barns behov av stöd och skydd (14 kap. 1 § tredje stycket SoL). Uppgiftsskyldigheten finns även om det inte gjorts någon anmälan. En uppföljning av ett barns situation efter avslutad vård enligt LVU har ett annat syfte än en utredning enligt 11 kap. 1 § SoL. En uppföljning av ett barns situation syftar till att följa den unge och få information om den unges situation medan en utredning enligt 11 kap. 1 § SoL syftar till att klargöra den unges behov. För att en utredning enligt 11 kap. 1 § SoL ska fylla sin funktion har det ansetts viktigt att i lagstiftningen införa en skyldighet för anmälningsskyldiga myndigheter, befattningshavare och yrkesverksamma att lämna uppgifter till socialnämnden som kan vara av betydelse för utredning av ett barns behov av stöd och skydd. Enligt regeringen mening gör sig samma behov inte lika gällande vid en uppföljning av ett barns situation efter avslutad vård enligt LVU. Regeringen bedömer att socialnämnden har goda möjligheter att följa barnets situation och genomföra uppföljningen utan att en uppgiftsskyldighet behöver införas. Uppstår svårigheter för socialnämnden att följa barnets situation, t.ex. på grund av bristande kontakt med barnet och vårdnadshavarna eller bristande information om barnet i övrigt, åligger det socialnämnden att överväga om en utredning enligt 11 kap. 1 § SoL bör inledas. Samma sak gäller om vårdnadshavarna och barnet väljer att inte delta i uppföljningen, ett problem som påpekas av Kammarrätten i , och . Uppföljning ska avslutas senast I promemorian föreslås att en uppföljning ska avslutas senast från det att socialnämndens uppföljningsskyldighet inträder. En uppföljning ska avslutas tidigare om socialnämnden finner skäl att inleda utredning enligt 11 kap 1 § SoL. JO saknar en närmare motivering till förslaget i promemorian och anser att frågan om uppföljningstiden bör behandlas i det fortsatta lagstiftningsarbetet. Av nuvarande bestämmelser i om uppföljning av ett barns situation efter det att en placering har upphört följer att en uppföljning ska avslutas senast från det att placeringen har upphört eller nämnden finner skäl att inleda utredning enligt 11 kap. 1 § första stycket SoL (se 11 kap. 4 c § andra stycket SoL). Det innebär att det ska fattas ett formellt beslut om uppföljning och att uppföljningen som längst får pågå . ska med viss regelbundenhet, beroende på barnets ålder och behov, ha kontakt med föräldrar och barn och i övrigt ta de kontakter som behövs (prop. 2012/13:10 s. 87–88 och s. 134–135). Som nämns ovan fick i uppdrag av regeringen att på nationell nivå följa upp bestämmelserna i om uppföljning av ett barns situation. Uppföljningen visade att ansågs vara för att hinna följa upp ett barns situation. För att förslaget om en uppföljningsskyldighet ska vara meningsfullt behöver socialnämnden tillräckligt med tid för att kunna genomföra uppföljningen. I slutbetänkandet Hållbar socialtjänst – En ny socialtjänstlag (SOU 2020:47) föreslås också en uppföljningstid när det gäller bestämmelsen om socialnämnden möjlighet att följa upp ett barns situation efter avslutad placering enligt SoL (11 kap. 4 b och c §§ SoL). De skäl som utredningen anför, nämligen att det behövs tillräckligt med tid för att socialnämnden ska kunna följa utvecklingen av barnet, gör sig även gällande vid uppföljning av ett barns situation efter avslutad vård enligt LVU. Sammantaget bedömer regeringen, i likhet , och Barnrättsbyrån, att det är rimligt att en uppföljning ska avslutas senast efter det att uppföljningen inleddes. Regeringen föreslår därför, i likhet med promemorian, att en uppföljning av ett barns situation efter avslutad vård enligt LVU ska avslutas senast från det att uppföljningen inleddes, dvs. när vården upphörde eller vid återföreningen, om uppföljningen inleddes först vid denna. Regeringen föreslår även att uttrycket ”uppföljningen inleddes” används i bestämmelsen för att bestämmelsen ska bli så tydlig som möjligt. Flera remissinstanser anser att uppföljningen ska avslutas senast efter det att uppföljningsskyldigheten inträder. har familjen enligt gått igenom alla faser som kan vara kritiska, som t.ex. skolgång, och längre semesterperioder. Maskrosbarn menar att om den maximala uppföljningstiden är kan socialnämnden göra en helhetsbedömning av barnets situation. Även anser att uppföljningen bör kunna pågå och påpekar att det kan ta tid att upptäcka missförhållanden och att symptom kan uppkomma långt efter att omsorgs- Prop. 2021/22:178 svikten har startat. Ett förslag som innebär att en uppföljning efter avslutad vård ska avslutas senast efter det att uppföljningstiden inträder skulle innebära en väsentlig förlängning av uppföljningstiden jämfört med förslaget i promemorian. Ett sådant förslag kan därför inte behandlas inom ramen för nuvarande lagstiftningsarbetet. Även om en uppföljning som längst kan pågå är det som påpekar viktigt att uppföljningen inte pågår än nödvändigt. avgör hur länge uppföljningen bör pågå och nämnden behöver göra en bedömning utifrån omständigheterna i varje enskilt fall. Det är dock viktigt att uppföljningen är så pass omfattande att socialnämnden kan bedöma om barnets situation är trygg och stabil. Enligt promemorians förslag ska en uppföljning avslutas om socialnämnden finner skäl att inleda utredning enligt 11 kap. 1 § första stycket SoL. anser att det vore mer ändamålsenligt att ge socialnämnden en möjlighet att avsluta uppföljningen när socialnämnden finner skäl att inleda en utredning enligt 11 kap. 1 § SoL, men att det inte bör vara något krav. ifrågasätter också hur det blir om socialnämnden inleder en utredning enligt 11 kap. 1 § SoL som en hemtagningsprocess pågår. En utredning enligt 11 kap. 1 § SoL syftar till att, i samarbete med föräldrar och barn, klargöra barnets situation och behov, samt när det är befogat att föreslå insatser (se prop. 2012/13:10 s. 64). Utredningen ska ges den omfattningen att den kan leda till ett sakligt korrekt beslutsunderlag (se prop. 1979/80:1 s. 562). för utredningen får socialnämnden konsultera sakkunniga samt i övrigt ta de kontakter som behövs (se 11 kap. 2 § SoL). har ett långtgående utredningsansvar när det gäller barn som kan vara i behov av stöd och skydd (prop. 2012/13:10 sid. 55). Med tanke på socialnämndens omfattande utredningsansvar anser regeringen att det inte är rimligt att låta en uppföljning av ett barns situation pågå som en utredning enligt 11 kap. 1 § SoL pågår. Regeringen föreslår därför, i likhet med promemorian, att en uppföljning ska avslutas om socialnämnden finner skäl att inleda utredning enligt 11 kap. 1 § SoL. Om utredningen avslutas utan beslut om insats, kan socialnämnden på nytt besluta om uppföljning av barnets situation, med stöd av bestämmelserna i 11 kap. 4 a § SoL. Om socialnämnden inleder utredning enligt 11 kap. 1 § SoL som en hemtagningsprocess pågår, har uppföljningen inte inletts. Som framgår ovan ska socialnämnden, om återföreningen behöver förberedas, följa upp den unges situation först när återförening har skett. har tillkännagett att det behövs bestämmelser i som innebär att socialnämnden blir skyldig att följa upp ett barns situation efter att placeringen har upphört och barnet har återförts till sin ursprungsfamilj (bet. 2020/21:SoU19 punkt 13, rskr. 2020/21:187). Genom att regeringen nu föreslår att det ska införas en skyldighet för socialnämnden att följa upp barns situation efter avslutad vård enligt LVU får den del av tillkännagivandet som avser socialnämndens skyldighet att följa upp barns situation efter avslutad tvångsvård anses tillgodosett. Kommunernas ansvar om den unge byter vistelsekommun SKR påpekar att den unge kan byta vistelsekommun som uppföljningen pågår. För att det inte ska råda några tveksamheter om vilken kommun som ansvarar för uppföljningen anser SKR att det i SoL eller LVU bör regleras att den kommun som inlett en uppföljning också är skyldig att avsluta uppföljningen, även om barnet byter vistelsekommun. SKR hänvisar till bestämmelsen i 11 kap. 4 § SoL om att socialnämnden är skyldig att slutföra en utredning enligt 11 kap. 1 § SoL och fatta beslut i ärendet även om barnet byter vistelsekommun. SKR anser att motsvarande bestämmelse ska gälla vid uppföljning av ett barns situation. Även påpekar att det behöver förtydligas vilken kommun som ansvarar för uppföljningen om barnet under uppföljningen byter bosättnings- eller vistelsekommun. Av 11 kap. 4 § SoL följer att socialnämnden är skyldig att slutföra en utredning enligt 11 kap. 2 § SoL och fatta beslut i ärendet även om barnet byter vistelsekommun. Den nya vistelsekommunen är skyldig att på begäran bistå med den utredning som socialnämnden kan behöva för att fatta beslut i ärendet. Av förarbetena till bestämmelsen framgår att syftet med regeln primärt är att säkerställa att utredningen inte stannar av och läggs ner på grund av flyttningen. Syftet är också att den fortsatta utredningen ska bedrivas på bästa möjliga sätt trots de praktiska svårigheter som flyttningen kan ha fört med sig i detta hänseende. Bestämmelsen tillkom för att skapa struktur i utredningsarbetet (prop. 1996/97:124 s. 111 och 180–181). Varje kommun svarar för inom sitt område, och har det yttersta ansvaret för att enskilda får det stöd och den hjälp som de behöver (2 kap. 1 § SoL). Bestämmelser om kommunens ansvar finns i 2 a kap. SoL. Den kommun där den enskilde vistas ansvarar för stöd och hjälp enligt 2 kap. 1 § SoL om inte annat följer av 3–5 §§. Av 2 a kap. 3 § SoL följer att om den enskilde är bosatt i en annan kommun än vistelsekommunen, ansvarar bosättningskommunen för det stöd och den hjälp som den enskilde behöver. Vidare följer av 2 a kap. 4 § SoL att en kommun behåller ansvaret för stöd och hjälp åt en enskild som till följd av ett beslut av kommunen vistas i familjehem enligt 6 kap. SoL i en annan kommun. Regeringen bedömer att bestämmelserna om kommunens ansvar i 2 a kap. ska tillämpas när socialnämnden beslutar om uppföljning av ett barns situation efter avslutad vård enligt LVU. Det finns enligt regeringen inget som tyder på att kommunerna frånsäger sig ansvar för möjligheten att följa upp ett barns situation eller låter en påbörjad uppföljning av ett barns situation stanna av när barn byter vistelsekommun. Det finns inte heller något som tyder på att problem kommer att uppstå om barnet byter bosättningskommun för uppföljningen. Byter barnet bosättningskommun kan bestämmelsen i 2 a kap. 10 § SoL om överflyttning av ärende komma att tillämpas. Enligt den bestämmelsen kan ett ärende som avser vård eller någon annan åtgärd i fråga om en enskild person flyttas över till en annan kommun. En kommun som anser att ett ärende ska flyttas över ska begära det hos den andra kommunen. Ärendet ska då flyttas över om den som berörs av ärendet har starkast anknytning till den andra kommunen och det med hänsyn till den enskildes önskemål, hjälpbehovets varaktighet och omständigheterna i övrigt framstår som lämpligt. Om berörda kommuner inte kommer överens om Prop. 2021/22:178 att flytta över ärendet, får den kommun som begärt överflyttning ansöka om det hos Inspektionen för vård och omsorg (se 2 a kap. 11 § SoL). Regeringen kan alltså inte se att det finns behov av en bestämmelse liknande den i 11 kap. 4 § SoL vid uppföljning av ett barns situation efter avslutad vård enligt LVU. Regeringen ser därför ingen anledning att föreslå några lagändringar i detta avseende. Kunskapsstöd i fråga om tillämpning av förslaget om uppföljning efter avslutad vård Regeringens bedömning: bör ges i uppdrag att ta fram stöd för tillämpningen av bestämmelserna om uppföljning enligt socialtjänstlagen av barns situation efter avslutad utredning och efter avslutad placering och för tillämpning av de föreslagna bestämmelserna av uppföljning av avslutad vård enligt lagen med särskilda bestäm- melser om vård av unga. Promemorians bedömning: I promemorian görs inte någon bedöm- ning av om bör ges i uppdrag att öka kunskapen om upp- följning av barns situation. Remissinstanserna: Flera remissinstanser, däribland Barnrättsbyrån, , , och , anser att det finns behov av att förtydliga innehållet i socialnämndens skyldighet att följa upp barn efter avslutad vård enligt LVU. påpekar att omfattningen av uppföljningsskyldigheten behöver tydlig- anser också att det är otydligt vilka omstän- digheter socialnämnden ska beakta när nämnden bedömer om uppfölj- ningen ska upphöra och anser att bör få i uppdrag att ge stöd och vägledning om vilka åtgärder som socialnämnden måste vidta för att uppföljningen ska anses vara tillräcklig, så att den kan avslutas. Skälen för regeringens bedömning: Av förarbetena till bestämmelsen i 11 kap. 4 b § SoL om socialnämndens möjlighet att följa upp barns situation efter avslutad placering framgår att ska med viss regelbundenhet, beroende på barnets ålder och behov, ha kontakt med föräldrar och barn och i övrigt ta de kontakter som behövs (prop. 2012/13:10 s. 88). Det är viktigt att får en så bra bild av barnets situation som möjligt och att det finns en regel- bundenhet i kontakterna med barnet och vårdnadshavarna. uppföljningen ska vara behöver dock bedömas i varje enskilt fall. Det är angeläget att uppföljningen genomförs på ett genomtänkt och Förutom syftet att få information om barnets förhållanden bör uppföljningen kunna innebära ett motivationsarbete om bedömer att det finns behov av öppna insatser eller av en ny placering 2012/13:10 s. 88). För att förslaget om en uppföljningsskyldighet av LVU-vården ska leda till ökad trygghet och säkerhet för barn är det viktigt att socialnämnden har 2021/22:178 god kunskap om hur uppföljningen bör genomföras. I annat fall riskerar uppföljningsskyldigheten att bli ett slag i luften. Remissinstansernas synpunkter vittnar om att det finns en osäkerhet om hur uppföljningen bör genomföras, vad den bör innehålla, hur omfattande den bör vara och vilka bedömningar som bör göras och hur olika praktiska svårigheter bör hanteras. Detta är frågeställningar som till stor del behöver hanteras i praktiken och inte genom lagstiftning. Regeringen bedömer dock att kommunernas kunskap om uppföljning av barns situation behöver öka. Det är därför lämpligt att får i uppdrag att ta fram stöd för kommunerna om tillämpningen av bestämmelserna om uppföljning av barns situation. 9.1Det saknas reglering om beslut om att en vårdnadshavare eller förälder ska lämna drogtest Enligt 14 § första stycket LVU har socialnämnden ett ansvar för att den unges behov av umgänge med föräldrar och vårdnadshavare som den unge vårdas enligt LVU så långt som möjligt tillgodoses. En nära och god kontakt mellan vårdnadshavarna och föräldrarna och barnet är en viktig förutsättning för att barnet ska kunna utvecklas väl i familjehemmet och kunna återförenas med vårdnadshavarna eller föräldrarna. Omfattningen av umgänget mellan föräldrar och barn som vårdas enligt LVU ska alltid bestämmas med hänsyn till vad som är bäst för den unge (1 § femte stycket LVU). Det är inte ovanligt att barn har behov av tvångsvård med stöd av LVU på grund av att en eller båda vårdnadshavarna eller föräldrarna har problem med missbruk. När så är fallet och barnet ska ha umgänge med vårdnadshavarna eller föräldrarna är det viktigt att socialnämnden kan försäkra sig om att umgänget kan utövas på ett tryggt och säkert sätt för barnet. Om det inför det att umgänge ska äga rum finns misstankar om eller oro för att en vårdnadshavare eller förälder till ett barn som vårdas med stöd av LVU är påverkad droger, har socialnämnden möjlighet besluta om begränsningar i umgänget enligt 14 § andra stycket 1 LVU. Av bestämmelsen följer att om det är nödvändigt med hänsyn till ändamålet med vården får socialnämnden besluta hur den unges umgänge ska utövas med vårdnadshavare och föräldrar som har umgängesrätt reglerad genom dom eller beslut av domstol eller avtal. Bestämmelsen ger socialnämnden möjlighet att besluta hur umgänget ska utformas och eventuellt begränsas. Av förarbetena till bestämmelsen framgår att föräldrarnas personliga förhållanden kan, exempelvis vid långtgående missbruk eller vid psykisk sjukdom, vara sådana att de över huvud taget inte bör träffa barnet. Ett beslut om umgängesbegränsning enligt 14 § andra stycket LVU kan alltså innebära att umgänget ställs in helt eller delvis. Det kan också innebära att en särskilt utsedd stödperson ska närvara vid umgänget. 1979/80:1 s. 601 och 602). ska kontinuerligt överväga om vård enligt LVU fortfarande behövs. Vårdas den unge med stöd av 2 § LVU ska nämnden minst en gång var sjätte månad överväga om vården behövs och hur vården bör inriktas och utformas (13 § första stycket LVU). ska alltid ompröva ett beslut om vård enligt LVU om vårdnadshavaren eller den unge, om han eller hon fyllt , begär det. Om grunden för vård enligt LVU är missbruk hos vårdnadshavaren, behöver socialnämnden klarlägga om missbruket kvarstår för att kunna göra en bedömning av om vård enligt LVU kan upphöra. Av 21 § LVU följer att vård enligt LVU ska upphöra när den inte längre behövs. Vid prövningen av om vården ska upphöra ska socialnämnden ta ställning till om de förhållanden som föranledde vården, liksom barnets vårdbehov, har upphört (prop. 1979/80:1 s. 587). Inför ett beslut om vårdens upphörande ska socialnämnden göra en utredning enligt 11 kap. 1 § SoL. Det finns inte några bestämmelser som i detalj reglerar vad en sådan utredning ska innehålla, men av 11 kap. 2 § SoL följer att den inte ska göras mer omfattande än vad som är motiverat av omständigheterna i ärendet. har slagit fast att socialnämnden har ett långtgående ansvar för den utredning som ska ligga till grund för ett beslut i ett ärende om upphörande av LVU-vård. Frågan som ska prövas är om de omständigheter som låg till grund för vården fortfarande består. Tyngdpunkten i utredningen måste ligga på de aktuella förhållandena. Om grunden för vård enligt LVU är omsorgsbrister i hemmet, behöver utredningen klarlägga om och i så fall i vilken utsträckning bristerna fortfarande kvarstår och hur de i så fall förhåller sig till barnets eller den unges eventuella vårdbehov (HFD 2014 ref. 50). Är det t.ex. fråga om omsorgsbrister som beror på vårdnadshavarens missbruk, ska socialnämnden alltså klarlägga frågan om huruvida de omständigheter som nödvändiggjort vården fortfarande består och ta ställning till om vården kan upphöra. Det finns ingen reglering som möjliggör för socialnämnden att fatta beslut om att vårdnadshavare eller föräldrar till barn som vårdas enligt LVU ska lämna drogtest. Trots att sådan reglering saknas förekommer det att socialnämnden träffar överenskommelser med vårdnadshavare eller föräldrar om att på frivillig väg lämna drogtest, både inför prövningen av om vård enligt LVU ska upphöra och inför umgänge. Det framgår av svaren på den enkät om drogtester som redovisas i promemorian. I enkäten har kommunerna bland annat fått svara på om det förekommer att de träffar frivilliga överenskommelser om drogtest, vad positiva drogtester leder till, hur det går till i praktiken när vårdnadshavare lämnar drogtest och vilka fördelar och nackdelar det finns med att vårdnadshavare och föräldrar lämnar drogtest. Enkäten har skickats ut till 68 kommuner varav 37 kommuner och nio stadsdelsförvaltningar har inkommit med svar. På fråga om det förekommit överenskommelser med vårdnadshavare eller förälder om uppvisande resultat av drogtest inför umgänge med barn som vårdas enligt LVU har 34 kommuner/stadsdelsförvaltningar svarat ja och nio kommuner/stadsdelsförvaltningar svarat nej. Bland de kommuner/stadsdelsförvaltningar som har svarat ja har nio svarat att det är mycket vanligt, 20 att det är vanligt, sex 2021/22:178 att det är ovanligt och två att det är mycket ovanligt. På fråga om huruvida det förekommit att överenskommelser träffats med vårdnadshavare om att de ska uppvisa resultat av s.k. drogtest i samband med upphörande av LVU har 15 kommuner/stadsdelsförvaltningar svarat ja och 23 kommuner/stadsdelsförvaltningar svarat nej. Bland dem som har svarat ja har tre svarat att det är mycket vanligt, nio att det är vanligt, åtta att det är ovanligt och två att det är mycket ovanligt. Av kommunernas svar framgår också att de anser att drogtester bidrar till att säkerställa att barnens behov av trygghet och skydd blir tillgodosett, att det minskar risken för umgänge med en drogpåverkad vårdnadshavare eller förälder och att det är ett sätt för vårdnadshavaren att uppvisa drogfrihet. Några kommuner påpekar också att drogtest är integritetskränkande för vårdnadshavaren och kan ge en ”falsk trygghet” samt att det finns en risk att man förlitar sig för mycket på testerna och att ett drogtest endast ger en ögonblicksbild. Bestämmelser om skyldighet att lämna drogtest finns inom andra områden. Av 17 a § LVU följer att den som vårdas på ett särskilt ungdomshem är, om inte annat motiveras av medicinska eller liknande skäl, skyldig att vid ankomsten till hemmet lämna blod-, urin-, utandnings-, saliv-, eller svettprov för kontroll av om han eller hon är påverkad av alkoholhaltiga drycker, narkotika, andra berusningsmedel, hälsofarliga varor eller dopningsmedel. Den unge får enligt bestämmelsen uppmanas att lämna prov endast om det finns anledning till det. Motsvarande bestämmelse finns i 32 a § lagen (1988:) om missbrukare i vissa fall, förkortad LVM. Även i t.ex. fängelselagen (2010:610), häkteslagen (2010:611) och i lagen (1994:1809) om totalförsvarsplikt finns bestämmelser om skyldighet att lämna drogtest. Enligt ombudsmän () saknas laglig grund för att använda drogtest som villkor vid beslut om umgängesbegränsning JO har i två beslut uttalat att det inte är möjligt för socialnämnden att använda drogtest som villkor vid beslut om umgängesbegränsning enligt 14 § andra stycket 1 LVU. I JO-beslut (JO 2016/17 s. 548, dnr 38-2015) riktade JO kritik mot en nämnden i samband med beslut om umgängesbegränsning enligt 14 § andra stycket 1 LVU, angett som särskilt villkor för umgänget att föräldrarna skulle lämna drogtest i samband med umgängestillfället.