prop · H90385 · 2022-01-18 00:00:00 — När nu begreppet konsument fortsatt ska definieras i lagen och dessutom användas i lagtexten framstår det som naturligt att definiera begreppet näringsidkare. När det gäller definitionen av begreppet näringsidkare anser att den borde utformas så att även plattformsleverantörer i vissa fall kan vara näringsidkare. Av direktiven framgår att en plattforms- leverantör kan anses vara näringsidkare om denne uppträder som konsu- mentens direkta avtalspart vid försäljning av en vara eller tillhandahållan- de av digitalt innehåll (skäl 23 i varudirektivet respektive skäl 18 i digital- direktivet). Detta följer emellertid redan vid en tillämpning av definitionen av näringsidkare. Enligt allmänna avtalsrättsliga principer torde också följa att en onlineplattform blir bunden av ett avtal med konsumenten, och därmed avtalspart, om det inte tydligt vid avtalets ingående framgår att det är någon annan än plattformen som är konsumentens motpart. Regeringen anser mot den bakgrunden att det inte är nödvändigt att justera definitionen av näringsidkare eller utvidga tillämpningen till leverantörer som inte är näringsidkare. Se även rättsfallet NJA 2018 s. 866 om begreppet närings- idkare i konsumentförhållanden. Sammanfattningsvis föreslår regeringen att direktivens definition av begreppet konsument och digitaldirektivets definition av begreppet näringsidkare tas in i den nya lagen och att de orden används genomgående i lagen. Det hindrar inte att begreppen säljare och köpare vid behov också kan användas i denna proposition för att t.ex. tydliggöra respektive avtals- parts roll, och vid beskrivning av gällande rätt. Fler av direktivens definitioner tas in i lagen Utredningen föreslår att definitionerna av begreppen varor med digitala delar, digitalt innehåll, digital tjänst, driftskompatibilitet, kompatibilitet och personuppgifter, som samtliga utom det sistnämnda återfinns i båda direktiven, ska tas in i den nya lagen. Ingen remissinstans invänder mot att så sker. Det kan noteras att utredningen moderniserat konsumentskydd har föreslagit att motsvarande definitioner i det reviderade konsu- menträttighetsdirektivet tas in i distansavtalslagen (SOU 2021:17 s. 136). Regeringen anser att begreppen inte i sig är självklara till sin innebörd och direktivens definitioner av dessa begrepp bör därför tas in i den nya lagen. När det gäller begreppet vara med digitala delar befarar vissa gränsdragningsproblem. På motsvarande sätt ser bl.a. en risk för gränsdragningsproblem avseende begreppen digitalt innehåll och digital tjänst. efterlyser en utökad förklaring och exemplifiering av samtliga dessa begrepp. Regeringen konstaterar att båda direktiven tydligt och enhetligt anger vad som ska förstås med digitalt innehåll och digital tjänst och bedömer att det inte finns utrymme att justera definitionerna av dessa begrepp. Regeringen delar uppfattningen att det inte är helt klart vad som ryms inom respektive begrepp och var gränsen mellan dem dras. När det gäller digitalt innehåll och digital tjänst skiljer sig dock reglerna inte åt i något avseende, och att det i vissa fall kan vara svårt att avgöra vilken typ som avtalet avser bör därmed inte behöva leda till problem i tillämpningen. Frågan om vad som bör betraktas som ett digitalt innehåll eller en digital tjänst behandlas närmare i avsnitt 7.1. När det gäller begreppet vara med digitala delar är det mer avgörande att det förstås och kan tillämpas på ett korrekt sätt. 2021/22:85 Definitionen i denna del bör ses tillsammans med andra bestämmelser i direktiven, och denna fråga behandlas därför samlat i avsnitt 8.2. Den bedömning som görs där medför behov av att i förtydligande syfte göra en viss språklig justering av utredningens förslag på definition i lagen. Med begreppet varor avses i artikel 2.5 i varudirektivet två saker. Varor definieras som dels varor med digitala delar, dels som alla lösa saker med tillägget att vatten, gas och elektricitet också anses vara varor i direktivets mening när de saluförs i begränsad volym eller bestämd kvantitet. I skäl 12 tydliggörs att avtal om försäljning av fast egendom inte omfattas liksom dess huvudkomponenter som är avsedda att utgöra en större del av sådan fast egendom. Frågan är om det som utredningen föreslår är tillräckligt att i lag ta in en definition av begreppet vara med digitala delar (se om denna ovan) eller om även en vara generellt bör definieras i den nya lagen. Begreppet vara är inte definierat i den svenska konsumentlag- stiftningen. Konsumentköpsdirektivets definition av konsumentvaror infördes inte i konsumentköplagen vid genomförandet av det direktivet (prop. 2001/02:134 s. 22 f.). I samband med genomförandet av konsument- rättighetsdirektivet gjordes bedömningen att begreppet vara var tillräckligt tydligt i sig självt och att det inte var nödvändigt att införa någon definition av det i den svenska lagstiftningen (prop. 2013/14:15 s. 35 f.). Regeringen noterar att utredningen inte föreslår att begreppet vara ges en plats bland övriga definitioner i lagen men ger en förklaring av begreppets innebörd i sin inledande paragraf om lagens innehåll. Enligt regeringen är begreppet vara centralt och viktigt för förståelsen och tillämpningen av den nya konsumentköplagen. Detta talar för att en definition bör införas. Som föreslås ovan ska ett slags vara, nämligen en vara med digitala delar, definieras i lagen. Det framstår då som lämpligt att definiera det som i praktiken är det överordnade begreppet vara. Mot den bakgrunden föreslår regeringen att varudirektivets begrepp vara definieras i den nya konsumentköplagen. När det gäller den närmare utformningen av varudefinitionen konsta- terar regeringen att den nuvarande konsumentköplagen gäller köp av lösa saker som en näringsidkare säljer till en konsument. Även den nya lagen kommer att gälla lösa saker, vilket bör framgå av definitionen. Frågan är dock hur man ska betrakta vatten, gas och el, och om det skulle kunna påverka bedömningen av att varor är lösa saker. Den fråge- ställningen behandlades i samband med genomförandet av konsument- rättighetsdirektivet (prop. 2013/14:15 s. 56 f.). Regeringen konstaterade då att vatten och gas anses vara lösa saker, men däremot inte el. Konsumentköplagens tvingande reglering är dock inte tillämplig vid köp av ledningsburen gas när avtalsvillkoren för leveransen har godkänts av (se 3 § andra stycket i nuvarande lagen och avsnitt 5.2). Det konstaterades att försäljning av ledningsburen el till konsumenter inte förekommer i begränsad volym eller fastställd kvantitet på den svenska marknaden men att det däremot finns batterier som utgör lösa saker. Detta synsätt gör sig enligt regeringen i huvudsak alltjämt gällande. Det är då inte nödvändigt att i definitionen nämna något utöver att varor är lösa saker med eller utan digitala delar. Ett ytterligare skäl för att inte fylla ut definitionen på det sätt som sker i varudirektivet är att det skulle riskera Prop. 2021/22:85 att begränsa lagens tillämpningsområde för just gas och vatten och leda till en försämring av konsumentskyddet vid sådana köp. Som nämns ovan utgör dessa lösa saker även när de säljs på annat sätt än i begränsad volym eller fastställd kvantitet och omfattas utan begränsning av den nuvarande konsumentköplagen (se prop. 2001/02:134 s. 24). Sammantaget anser regeringen att en vara i lagen bör definieras som lös sak med eller utan digitala delar. Det bör tydliggöras att när begreppet vara används i lagen omfattar det även vara med digitala delar, om inte något särskilt anges för den varutypen. Ytterligare några men inte alla definitioner i direktiven bör tas med i den nya lagen Utredningen gör bedömningen att flera av direktivens övriga definitioner inte behöver tas in i lagen. Det gäller begreppen köpeavtal, funktionalitet, varaktigt medium, hållbarhet, offentlig auktion, tillverkare och kostnads- fritt i varudirektivet och begreppen integration, pris, digital miljö, funktio- nalitet och varaktigt medium i digitaldirektivet. Ingen remissinstans invänder mot utredningens bedömning i dessa delar. Med köpeavtal avses ett avtal enligt vilket en säljare överför eller åtar sig att överföra äganderätten till varor till en konsument, och konsumenten betalar eller åtar sig att betala priset för varorna (artikel 2.1 i varudirek- tivet). Utredningen om ett moderniserat konsumentskydd har bedömt att det saknas behov av att föra in motsvarande definition i distansavtalslagen (SOU 2021:17 s. 139), vilket är i linje med den bedöm- ning som gjordes vid genomförandet av konsumenträttighetsdirektivet (prop. 2013/14:15 s. 35 f.). Enligt regeringen tillför definitionen inte något till vad som brukar avses med köpeavtal och den behöver därför inte tas in i den nya lagen. Med funktionalitet avses en varas respektive det digitala innehållets eller den digitala tjänstens förmåga att fungera på avsett vis (artikel 2.9 i varu- direktivet och artikel 2.11 i digitaldirektivet). Enligt regeringens mening tillför inte den definitionen något utöver vad som normalt måste förstås med funktionalitet och det finns därför inte anledning att i lag definiera begreppet. Med offentlig auktion avses en försäljningsmetod där näringsidkaren bjuder ut bl.a. varor till försäljning till konsumenter. Det måste enligt definitionen vara en auktion där konsumenterna är personligen närvarande eller ges möjlighet att närvara personligen och auktionen ska ske genom ett öppet budgivningsförfarande som sköts av en auktionsförrättare och där den som lämnar det vinnande budet är skyldig att köpa varan (artikel 2.15 i varudirektivet). Enligt regeringens bedömning är definitionen på offentlig auktion inte självförklarande. Därtill kommer att det för avgräns- ningen av den nya lagens tillämpningsområde är av värde med en definition av uttrycket för att undvika otydlighet om vad som gäller. I avsnitt 6.9 och 6.14.3 behandlas utredningens förslag om vissa särregler vad gäller frågan när en begagnad vara som köps på offentlig auktion ska anses felaktig och om undantag från rätt till prisavdrag vid fel på en sådan vara. Utredningen föreslår att begreppet förklaras i lagtexten i anslutning till en av dessa särregler. Regeringen anser emellertid att definitionen är så central för förståelsen av lagens tillämpningsområde att den bör placeras tillsammans med övriga definitioner i inledningen av den nya lagen. Med tillverkare avses den som tillverkar varor eller importerar varor till unionen eller den som uppger sig vara tillverkare genom att sätta sitt namn, varumärke eller annat eget kännetecken på varorna (artikel 2.4 i Motsvarande definition återfinns konsument- Vid genomförandet av det direktivet bedömdes det inte finnas tillräckliga skäl att införa den i konsumentköplagen (prop. 2001/02:134 s. 27 f.). Regeringen konstaterar att en tillverkare i direktivets mening inte behöver vara den som faktiskt tillverkat varan, utan även kan vara t.ex. en importör. Enligt regeringens uppfattning kan därmed begreppet tillverkare inte anses självförklarande. för, till skillnad från utredningen, att det i den nya lagen tas in en definition När det gäller direktivens definition av varaktigt medium konstaterar regeringen att motsvarande definition finns i ett antal andra EU-rättsakter, t.ex. i konsumenträttighetsdirektivet och bolånedirektivet. medium avses varje medel som gör det möjligt att bevara information på ett sådant sätt att den är tillgänglig för användning som är lämplig med hänsyn till vad som är avsikten med informationen och att den bevarade informationen kan återges oförändrad (artikel 2.11 i varudirektivet och artikel 2.13 i digitaldirektivet). I samband med genom- förandet av tidigare rättsakter har begreppet varaktigt medium inte bedömts nödvändigt att definiera i lag. I stället används uttrycket läsbar och varaktig form (prop. 2013/14:15 s. 36 och prop. 2015/16:197 s. 69, se 2004/05:13 s. 44 f., prop. 2009/10:242 s. 97 och prop. 2010/11:85 s. 72 f.). Denna lokution har i svensk rätt en vedertagen inne- börd som motsvarar direktivens definition. saknas det anledning att nu göra en annan bedömning. varaktig form som är tillgänglig för mottagaren bör därför användas som beskrivning av varaktigt medium och någon definition av det sistnämnda begreppet bör därför inte tas in i lagen. Med hållbarhet avses varornas förmåga att behålla sina funktioner och sin prestanda under normal användning (artikel 2.13 i varudirektivet). Enligt regeringens mening säger definitionen knappast något mer än vad som normalt avses med en varas hållbarhet. Definitionen är med andra ord så självförklarande att den inte behöver regleras. På samma sätt är det med uttrycket kostnadsfritt, som i varudirektivet definieras som utan de nödvändiga kostnader som uppkommer för att återställa varor till avtalsenlighet, särskilt kostnader för postbefordran, transport, arbetskraft eller material (artikel 2.14). motsvarande företeelse förekommer även i digitaldirektivet men där kommer till andra uttryck, såsom ”utan extra kostnad”, utan att dessa Någon definition bör därför inte tas in i den nya lagen. Med begreppet pris avses ett penningbelopp eller en digital värde- representation som ska betalas som motprestation för tillhandahållande av digitalt innehåll eller digitala tjänster (artikel 2.7 i digitaldirektivet). Exempel på digitala värderepresentationer är elektroniska kuponger och virtuella valutor i den utsträckning de erkänns i nationell rätt (se skäl 23). Som Lagrådet framhåller är det inte nödvändigt att ta in en definition av begreppet pris i den nya lagen och det är inte heller helt träffande att använda sig av det ordet genomgående i lagen på det sätt som föreslogs i Prop. 2021/22:85 lagrådsremissen. Att betala för en vara innebär att det är fråga om en monetär motprestation och det kan vid behov förtydligas i författnings- kommentaren både vad en sådan motprestation kan bestå av i enlighet med direktivets definition och vad den inte avser, nämligen personuppgifter. Med integration avses sammankoppling och integrering (linking and incorporation i den engelska språkversionen) av t.ex. digitalt innehåll med de olika komponenterna i konsumentens digitala miljö, så att innehållet kan användas i enlighet med kraven för avtalsenlighet (artikel 2.4 i digital- direktivet). Enligt regeringen behövs det för förståelsen inte någon uttryck- lig definition av integration i den nya lagen. Det förekommer endast i ett sammanhang i direktivet och det bidrar till ökad tydlighet om begreppet, i stället för att definieras i lagen, beskrivs i det sammanhang där det används i lagen. Med digital miljö avses hårdvara, programvara och eventuell nätanslut- ning som används av konsumenten för åtkomst till eller användning av ett digitalt innehåll eller en digital tjänst (artikel 2.9 i digitaldirektivet). Uttrycket digital miljö används tillsammans med uttrycket integration i direktivet och alltså endast i någon enstaka artikel. Enligt regeringen bidrar det till tydligare regler om begreppet digital miljö, i stället för att definieras i lagen, beskrivs i det sammanhang där det används. I avsnitt 6.13.1 behandlar regeringen frågan om huruvida begreppet garanti bör definieras i den nya konsumentköplagen. 6.1 Varor och varudirektivet Konsumentmarknaden har länge dominerats av en handel med traditio- nella fysiska varor och handeln har i stor utsträckning skett i butik. framhålls i avsnitt 5.1 är emellertid den digitala marknaden i stark utveck- ling, och den blir allt viktigare för både näringsidkare och konsumenter. En betydande del av denna utveckling är att konsumenter allt oftare köper varor på nätet. En annan del av den digitala utvecklingen är att allt fler varor på något sätt innehåller digitala delar. Det nya varudirektivet syftar till att modernisera de konsumentköprättsliga reglerna och anpassa dem till de nya varor och handelsmönster som vuxit fram. Genom varudirektivet ersätts konsumentköpsdirektiv. direktivet omfattar alla varor, inklusive varor med digitala delar, oavsett om de köps i butik, på nätet eller annars på distans. Med en vara avses alla Begreppet omfattar alltifrån mer vardagliga saker som köps regelbundet, t.ex. blommor, kläder och leksaker, till dyrare sällanköp, t.ex. bilar och kylskåp. En vara kan ha digitala delar, t.ex. en smarttelefon. Varudirektivets bestämmelser om varor gäller även för varor med digitala delar men för sistnämnda kategori varor finns vissa särbestämmelser för De regler i varudirektivet som ska genomföras i svensk rätt handlar bl.a. om avtalsenlighet hos varan (fel), ansvar och påföljder vid fel och 2021/22:85 garantier. Övervägandena tar sin utgångspunkt i den nuvarande konsu- mentköplagen, och i syfte att skapa ett heltäckande regelverk behandlas även ytterligare innehåll i den lagen, såsom varans avlämnande och näringsidkarens respektive konsumentens dröjsmål. Regeringen behandlar nedan köp av varor i allmänhet. I avsnitt 8 behandlas varudirektivets särregler för varor med digitala delar. I avsnitt 9 behandlas vissa frågor som rör köp av levande djur. 6.2Lagens tillämpningsområde för varor Regeringens förslag: Den nya konsumentköplagen ska, liksom nuvarande lag, gälla vid köp av varor som en näringsidkare säljer eller förmedlar till en konsument. Lagen ska i tillämpliga delar även gälla vid byte av varor och vid beställning av varor som ska tillverkas. Utredningens förslag överensstämmer i sak med regeringens. Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna tillstyrker förslaget eller invänder inte mot det. anser att varor som säljs exekutivt bör undantas från lagens tillämpningsområde. Skälen för regeringens förslag Även den nya lagen ska omfatta köp av varor som en näringsidkare säljer eller förmedlar till en konsument liksom bytesavtal Varudirektivet tillämpas på köpeavtal mellan en konsument och en näringsidkare (artikel 3.1). Med köpeavtal avses ett avtal enligt vilket näringsidkaren överför eller åtar sig att överföra äganderätten till varor till en konsument, och konsumenten betalar eller åtar sig att betala för varorna. Varor är lösa saker (se artikel 2.5 och avsnitt 5.3). Det nu redovisade stämmer överens med den nuvarande konsumentköplagen (1 § första stycket). Mot den bakgrunden föreslår regeringen att den nya lagen ska omfatta varor som en näringsidkare säljer till en konsument. I samman- hanget kan det noteras att om installation av en köpt vara utgör en del av ett köpeavtal och ska utföras av näringsidkaren eller under dennes ansvar, så ingår installationen i det varuköp som omfattas av den nya lagen (se skäl 17). Den nuvarande konsumentköplagen är även tillämplig då säljaren inte är näringsidkare men köpet förmedlas av en näringsidkare, de s.k. förmed- lingsfallen (1 § andra stycket). I ett sådant fall svarar både den förmed- lande näringsidkaren och säljaren för säljarens skyldigheter enligt lagen. Varudirektivet reglerar inte den typen av avtal. I skäl 21 i direktivet anges att det står medlemsstaterna fritt att utvidga tillämpningen av direktivets regler till avtal som är undantagna från direktivets område eller att på annat sätt reglera sådana avtal. Mot den bakgrunden bör den nya lagen, på samma sätt som , vara tillämplig även i förmedlingsfallen. Det- samma gäller för byte av varor (se 1 § tredje stycket konsumentköplagen). Den nuvarande konsumentköplagen gäller också beställning av en vara som ska tillverkas (2 § första stycket). Om beställaren (konsumenten) ska tillhandahålla en väsentlig del av materialet, gäller därutöver 4 § första stycket samt 6 och 7 §§ konsumenttjänstlagen (1985:716). Enligt dessa bestämmelser gäller bl.a. att näringsidkaren ska utföra tjänsten fack- mässigt, med tillbörlig omsorg ta till vara konsumentens intressen och samråda med konsumenten i den utsträckning som det behövs och är möjligt. Näringsidkaren har vidare en skyldighet att i vissa fall avråda konsumenten. I artikel 3.2 i varudirektivet föreskrivs att avtal mellan en konsument och en näringsidkare om tillhandahållande av varor som ska tillverkas eller produceras ska anses vara köpeavtal enligt direktivet. I det därtill hörande skäl 17 bekräftas detta med tillägget att det även gäller för det som produ- cerats eller tillverkats enligt konsumentens anvisningar. Regeringen före- slår därför att även den nya lagen ska omfatta tillverkningsköp. I skäl 20 i varudirektivet anges att det står medlemsstaterna fritt att reglera en informationsskyldighet för näringsidkare i samband med in- gående av avtal eller en skyldighet för näringsidkare att varna konsumen- ten om t.ex. vissa egenskaper hos varan, huruvida ett material som konsumenten har tillhandahållit är lämpligt eller om det finns möjliga nackdelar med en särskild begäran från konsumenten. Det bedöms därmed finnas förut- sättningar att även fortsättningsvis låta reglerna i konsumenttjänstlagen om näringsidkarens skyldighet att avråda konsumenten gälla i tillverkningsfallen. Även regeln i den lagen om näringsidkarens skyldighet att samråda kan sägas ta sikte på näringsidkarens informationsskyldighet. Att tjänsten dessutom ska utföras fackmässigt och att näringsidkaren med tillbörlig omsorg ska tillvarata konsumentens intressen är, som utredningen framhåller, självklara utgångs- punkter som inte kan anses strida mot varudirektivet. Regeringen anser sammantaget att det även i den nya lagen bör föreskrivas att 4 § första stycket samt 6 och 7 §§ konsumenttjänstlagen ska gälla vid tillverkningsköp. Avtal som omfattar inslag av både köp och tjänst När den som ska leverera en vara även ska utföra arbete eller någon annan tjänst gäller den nuvarande konsumentköplagen inte för avtalet, om tjänsten utgör den övervägande delen av förpliktelsen (2 § andra stycket). Regleringen tar sikte på avtal där tjänstedelen är något annat än en digital tjänst. I varudirektivet anges i skäl 17 att när ett avtal omfattar inslag av såväl försäljning av varor som tillhandahållande av tjänster bör det fastställas i nationell lagstiftning huruvida kan anses vara ett köpeavtal i den mening som avses i direktivet. Det är, som utredningen anför, naturligt att varudirektivet inte berör den motsatta situationen, alltså huruvida ett blandat avtal i sin helhet kan ses som ett avtal om tjänst, eftersom direktivet inte generellt harmoniserar regler om tjänster. Enligt regeringen kan varudirektivet inte anses ställa upp ett krav på att varje avtal som innehåller något inslag av försäljning av varor helt eller delvis måste anses som ett köpeavtal. Det bör därför vara möjligt att i lag fastställa att hela det blandade avtalet ska anses vara ett avtal om tjänst, så länge det inte handlar om en digital tjänst som utgör en digital del av en vara (se även rättsfallet mot , C-247/16, 2021/22:85 EU:C:2017:638). Regleringen i nuvarande konsumentköplagen om att det styrande är vad som är den övervägande delen av förpliktelsen bör därför kunna behållas. Ingen remissinstans invänder mot att så sker. Det har inte heller framkommit annat än att den nuvarande regleringen är väl fungeran- de och önskvärd. Mot den bakgrunden föreslår regeringen att den nuva- rande ordningen förs över till den nya lagen. Försäljning av varor som sker exekutivt eller annars tvångsvis Enligt artikel 3.4 b i varudirektivet ska direktivet inte tillämpas på varor som säljs exekutivt eller på annat sätt tvångsvis med stöd av lag. Att sådana varor undantas från direktivets tillämpningsområde innebär att medlems- staterna själva kan bestämma vilka regler som ska gälla för dessa. Undantaget motsvarar artikel 1.2 b konsumentköpsdirektiv. Vid genomförandet av det direktivet gjordes bedömningen att konsumentskyddet skulle försämras om undantaget för tvångsvis sålda varor utnyttjades (prop. 2001/02:134 s. 23 f.). Exempel på sådana försäljningar är ett konkursbos underhandsförsäljning av konkursgäldenärens egendom eller en panthavares underhandsförsäljning av den pantsatta egendomen. Ett annat exempel är försäljning enligt lagen (1904:48 s. 1) om samäganderätt.