prop · H903186 · 2022-03-22 00:00:00 — För att strafflindring ska kunna komma i fråga bör den tilltalade i normalfallet ha lämnat en utförlig redogörelse för omständigheterna kring brottet, men det kan också handla om andra uppgifter som varit till betydande fördel för utredningen. Det kan t.ex. vara fråga om uppgifter om kontakter som den tilltalade har haft, utpekande av personer som kunnat lämna upplysningar om olika förhållanden eller anvisning av platser av betydelse. Att uppgifterna ska ha varit av väsentlig betydelse innebär inte ett krav på ett visst resultat som lagföring eller åtal. Hur en brottsutredning framskrider kan vara beroende av flera omständigheter. Exempelvis kan den gärningsperson som uppgifterna avser hålla sig undan eller avlida. Det kan också hända att den tilltalade som har lämnat uppgifterna lagförs innan lagföring sker av den gärningsperson som uppgifterna avser. Även i dessa situationer kan de uppgifter som har lämnas vara av väsentlig betydelse 2021/22:186 för utredningen, t.ex. om uppgifterna medfört att narkotika eller vapen har kunnat tas i beslag eller att värdefull egendom återfunnits. Som JO och påpekar kan det uppstå situationer där det är svårt att avgöra vilken betydelse uppgifterna har haft för den andra utredningen innan åtal väcks mot den misstänkte som lämnat infor- mationen. Det gäller i synnerhet när uppgifterna avser ett brott som inte är föremål för utredning, t.ex. för att brottet ännu inte upptäckts, för att utredningen lagts ner eller för att uppgifterna avser ett brott som redan har varit föremål för en frikännande dom som fått laga kraft. Om, och i så fall hur länge åklagaren i dessa fall ska vänta med att väcka åtal i avvaktan på att den brottsutredning uppgifterna avser ska fortskrida måste åklagaren ta ställning till i det enskilda fallet. I vissa fall bör det lämpligen avgöras i dialog med den misstänkte och dennes försvarare. Ingenting hindrar heller att åklagaren, eller försvaret, tar upp frågan om strafflindring efter att åtal har väckts. JO och lyfter också, liksom och vid , frågan om hur uppgifter ska värderas i ett läge där två misstänkta förklarar sig villiga att lämna information om samma brott. JO påtalar risken för att likabehand- lingsprincipen kan komma att åsidosättas i dessa fall. Situationen framstår som exceptionell och problematiken bör därför inte överdrivas. Frågan om de uppgifter den senare av de två misstänka lämnar är av väsentlig betydelse får i dessa fall avgöras på samma sätt som i andra situationer. Det innebär att uppgifterna ska ha varit ägnade att leda till att utredningen i något väsentligt avseende påskyndas eller underlättas, vilket får avgöras med hänsyn till utredningsläget då uppgifterna lämnas. Det kan vidare vara värt att understryka att den nu föreslagna strafflindringsgrunden motiveras utifrån effektivitetshänsyn. Den syftar alltså inte till att ge en misstänkt en rätt att få prövat om han eller hon har uppgifter som är av sådan betydelse att de kan medföra strafflindring. efterlyser en tydligare reglering av när i rättsprocessen uppgifter om någon annans brott senast kan lämnas för att strafflindring ska vara aktuell. En utgångspunkt för när uppgifter om någon annans brott inte bör kunna anses som väsentliga är om de lämnas efter att det brott som uppgifterna avser har preskriberats. Det innebär att uppgifter om vissa mycket allvarliga brott, t.ex. mord, alltid kan vara av väsentlig betydelse, medan uppgifter om inte fullt lika allvarliga brott kan ge strafflindring. I övrigt bör möjligheten för en misstänkt eller tilltalad att lämna uppgifter och få strafflindring bestå under hela rättsprocessen. Om en tilltalad förklarar sig villig att lämna uppgifter om någon annans brott efter att åtal väckts får situationen lämpligen hanteras som i andra fall då en ny omständighet medför att förundersökningen eventuellt behöver kompletteras. Vilka brott som uppgifterna ska avse En bestämmelse som ger möjlighet till strafflindring vid medverkan i utredningen av någon annans brott motiveras framför allt av svårigheterna att utreda allvarliga brott i kriminella miljöer. Det är varken lämpligt eller ändamålsenligt att uppgifter om mindre allvarliga brott ska kunna ge strafflindring, t.ex. uppgifter om att någon kört olovligt eller begått en stöld till ett lägre värde. Bestämmelsen bör i stället ta sikte på uppgifter om brott av visst allvar. I likhet med utredningen anser regeringen att tillämpningsområdet bör begränsas till brott med ett visst minimistraff. När det gäller frågan om vilket minimistraff som utgör en lämplig avgränsning föreslår utredningen ett minimistraff . vid föreslår ett minimistraff om . En begränsning som innebär att rätten endast kan beakta uppgifter om brott för vilket det är föreskrivet ett minimistraff om fängelse skulle ge bestämmelsen ett relativt snävt tillämpningsområde. En begränsning ger ett bättre utrymme att beakta uppgifter om olika typer av brott som är vanliga vid gängkriminalitet. Det handlar dels om de grövsta brotten som mord, synnerligen grov misshandel, synnerligen grovt narkotikabrott och synnerligen grovt vapenbrott. Dels omfattas brott som inte är fullt lika allvarliga som grov stöld, grovt bedrägeri och grovt skattebrott som också är vanlig brottslighet i kriminella nätverk. Regeringen delar därför utredningens bedömning att bestämmelsen bör omfatta brott med ett minimistraff . Uppgifterna som kan leda till strafflindring bör även kunna omfatta försök, förberedelse eller stämpling till ett sådant brott. Det kan förväntas att frågan om medverkan i utredningen av någon annans brott oftast uppkommer i situationer där flera personer har begått brott tillsammans och en av de misstänkta berättar om såväl sin egen som övrigas inblandning. och anser att möjligheten till utredningsmedverkan bör begränsas till sådana situationer, framför allt på grund av de svårigheter som uppstår när domstolen ska värdera uppgifter som lämnats i en utredning som varken domstolen eller parterna har någon insyn i. Regeringen håller med om att det, i likhet med vad även , och påpekar, kan finnas utredningsmässiga risker med att föra information mellan två olika brottsutredningar. Som och framför kan informationen behöva begränsas på ett sådant sätt att det blir svårt både för parterna och domstolen att bedöma värdet av de uppgifter som lämnats. Fördelarna med en ordning där det inte behöver finnas någon koppling till den egna brottsligheten väger emellertid tyngre, särskilt med beaktande av effektivitetshänsyn och brottsofferperspektivet. Den uppfattningen delas också av bl.a. och . Det skulle vara olyckligt om en misstänkt som har konkreta och avgörande uppgifter om ett mycket allvarligt brott inte skulle kunna medges strafflindring om det inte är ett brott som han eller hon själv utreds för. Uppgifterna riskerar i så fall att gå förlorade. Det kan t.ex. vara fråga om information om vem som har begått ett mord, ett grovt rån eller en våldtäkt eller om var skjutvapen, sprängämnen eller narkotika förvaras. Något krav på en koppling till egen brottslighet uppställs inte heller i motsvarande regleringar i och . Som utredningen redogör för bör det också gå att skapa system för att lösa de praktiska frågor som uppkommer då uppgifterna den misstänkte eller tilltalade lämnar, med anledning av medverkan i utredningen av någon annans brott, lämnas i en annan förundersökning än den egna, se vidare om detta i avsnitt 6.3. 2021/22:186 bakgrunden delar regeringen utredningens bedömning att det inte bör ställas upp något krav på en koppling mellan det brott som den tilltalade har begått och det brott som han eller hon lämnar uppgifter om. När medverkan ska beaktas och vilken betydelse den ska tillmätas Rätten kan beakta billighetsskälen såväl vid straffmätningen som vid påföljdsvalet (29 kap. 5 § och 30 kap. 4 § första stycket ). När rätten beaktar billighetsskälen vid straffmätningen ska den göra det i skälig omfattning. Rätten får då också döma till ett lindrigare straff än vad som är föreskrivet för brottet om det finns särskilda skäl för det. Utredningen föreslår att detta även ska gälla vid tillämpningen av den nya strafflindringsgrunden om medverkan i utredningen av någon annans brott. Lagrådet anför att ett krav på särskilda skäl för att domstolen ska få underskrida straffminimum kan antas väcka särskilda frågor vid tillämpningen av det föreslagna systemet med strafflindring vid medverkan i utredningen av någon annans brott. Enligt Lagrådet kan ett sådant krav komma att motverka syftet med systemet och frågan bör därför övervägas närmare i den fortsatta beredningen. I samband med att möjligheten till strafflindring vid medverkan i utredningen av egen brottslighet infördes, diskuterades frågan huruvida kravet på särskilda skäl i 29 kap. 5 § andra stycket borde tas bort (se prop. 2014/15:37 s. 34 f.). Regeringen konstaterade då att det saknades tillräckliga skäl för att förändra den gällande ordningen och uttalade att möjligheten att gå under straffminimum för ett brott med beaktande av en strafflindringsgrund utgör ett undantag från huvudregeln att ett straff ska bestämmas inom ramen för den tillämpliga straffskalan. Från den utgångspunkten ansågs det rimligt att utrymmet för att avvika från straffskalan även fortsatt begränsades till de fall där det är som mest angeläget. Regeringen bedömer att det beträffande den nya strafflindringsgrunden om medverkan i utredningen av någon annans brott inte finns skäl att avvika från vad som gäller för de övriga strafflindringsgrunderna. I likhet med vad utredningen föreslår bör det krävas särskilda skäl för att gå under straffminimum även vid tillämpningen av den nya strafflindringsgrunden. Regleringen avseende den nya strafflindringsgrunden bör även i övriga delar överstämma med vad som gäller beträffande de befintliga grunderna. Medverkan i utredningen av någon annans brott bör således kunna beaktas även vid påföljdsvalet. Vidare bör det, i likhet med vad påpekar, finnas en möjlighet att vid sådan utredningsmedverkan meddela påföljdseftergift. Bestämmelserna om påföljdseftergift och påföljdsval i 29 kap. 6 § och 30 kap. 4 § bör ändras så att detta framgår. I fråga om utformningen av 29 kap 6 § påpekar att det som utgör rättsfaktum enligt bestämmelsen, dvs. att det är ”uppenbart oskäligt” att döma till påföljd, passar dåligt när det är fråga om uppgifter som har lämnats av ett kronvittne och att det bör övervägas om paragrafen kan formuleras om. Den föreslagna bestämmelsen om strafflindring vid medverkan i utredningen av någon annans brott skiljer sig visserligen från de traditionella billighetsskälen eftersom den främst motiveras av Detta hindrar emellertid inte att det under vissa förhållanden finns skäl att göra en bedömning av om det i det enskilda fallet är uppenbart oskäligt att döma den tilltalade till en påföljd. Eftersom flera strafflindringsgrunder kan föreligga skulle en reglering som uppställer olika förutsättningar för påföljdseftergift beroende på vilken strafflindringsgrund som är aktuell dessutom kunna medföra tillämpningsproblem. Regeringen bedömer därför att det inte finns anledning att formulera om den föreslagna lydelsen i 29 kap. 6 §. Lagrådet lyfter frågan hur de situationer ska hanteras där det först efter lagföringstidpunkten visar sig att de uppgifter som föranlett strafflindring ska värderas på ett annat sätt. Uppgifterna kan ha visat sig vara viktiga för arbetet med att klara upp den brottslighet som de avsåg, varför en påföljdsreduktion borde ha kommit i fråga. Det kan också vara så att en påföljdsreduktion har getts med stöd av 29 kap. 5 a § varefter det visar sig att reduktionen var obefogad eller i vart fall för stor. Lagrådet konstaterar att möjligheten till resning inte är tillräcklig för att täcka in alla de situationer som kan bli aktuella och att en möjlighet vore att skapa en regel liknande de som finns i 34 kap. 6 § och 38 kap. 2 a § för dessa fall. föreslår en särskild bestämmelse i 34 kap. som möjliggör omprövning av en tidigare utdömd påföljd i situationer där den misstänktes medverkan i efterhand visat sig ha haft större eller mindre betydelse än vad åklagaren angett. Möjligheterna att ompröva en dom som fått laga kraft är begränsade. I vissa fall kan resning beviljas i ett mål när det i efterhand framkommit nya omständigheter eller ny bevisning (58 kap. ). Det finns också bestämmelser som gör det möjligt att ta upp påföljdsfrågan till förnyad prövning under vissa förutsättningar (se 34 och 38 kap. ). Om någon har dömts till påföljd utan att bestämmelserna om strafflindring i 29 kap. har beaktats och ny bevisning gör det sannolikt att en sådan bestämmelse varit tillämplig kan det bli aktuellt med resning till fördel för den tilltalade (se rättsfallet NJA 2002 s. 619). Som utredningen konstaterar är det dock inte möjligt att bevilja resning till nackdel för en tilltalad om domstolen på felaktiga grunder har satt ned straffet med anledning av hans eller hennes utredningsmedverkan. Utredningen bedömer att det inte finns tillräckligt starka skäl för att göra ett avsteg från orubblighetsprincipen och införa en särskild bestämmelse om resning till nackdel för en tilltalad i dessa fall. Regeringen delar den bedömningen. Alternativet att införa andra regler som gör det möjligt att efter laga kraft ändra en påföljd i aktuella situationer kräver överväganden som inte kan göras i detta sammanhang. Något sådant förslag lämnas därför inte. Några remissinstanser, bl.a. , , och , efterlyser tydligare riktlinjer för vilken betydelse den tilltalades utredningsmedverkan bör tillmätas vid straffmätningen. Även Lagrådet efterlyser en mer utförlig vägledning för rättstillämpningen i fråga om hur stor påföljdsreduktionen i olika fall kan komma att bli. Enligt Lagrådet måste det i sammanhanget beaktas att hanteringen av systemet, åtminstone i första skedet, kommer att ligga på åklagaren. Frågan om reduktionens storlek bör avgöras efter en bedömning av samtliga omständigheter i det enskilda fallet. På samma sätt som gäller för 2021/22:186 övriga strafflindringsgrunder bör reduceringen vara beroende av den straffvärdenivå som den aktuella brottsligheten ligger på och av grundens styrka och art. Strafflindringen bör sättas i relation till framför allt graden av den tilltalades utredningsmedverkan. Detta gäller i synnerhet om brottet inte hade kunnat upp utan sådan medverkan. Även allvaret i den brottslighet som utredningsmedverkan avser bör kunna tillmätas betydelse (jfr prop. 2014/15:37 s. 39). Beroende på omständigheterna kan det bli fråga om en relativt omfattande nedsättning. Praktiska frågor vid utredningsmedverkan Regeringens förslag: Om en person förhörs i en annan förundersökning än den i vilken han eller hon är misstänkt, har personen rätt att ha sin försvarare närvarande om han eller hon medverkar i den utredningen på ett sådant sätt att strafflindring kan bli aktuellt. Försvararen ska, i den ordning som undersökningsledaren bestämmer, få ställa frågor vid förhöret. Om åklagaren anser att det vid påföljdsbedömningen finns skäl att beakta att den tilltalade har lämnat uppgifter som är av väsentlig betydelse för utredningen av ett eget eller någon annans brott, ska åklagaren lämna ett förslag till påföljd i stämningsansökan. förslag till påföljd ska anges i domen. Utredningens förslag överensstämmer i sak med regeringens. Utredningen föreslår en delvis annan språklig utformning av bestämmelsen om en persons rätt att ha sin försvarare närvarande när han eller hon förhörs i en annan förundersökning än den i vilken han eller hon Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna tillstyrker eller har inget att invända mot förslaget. att åklagaren ska ange ett påföljdsförslag i stämningsansökan och påpekar, liksom och Kammarrätten i , att den styrande effekten på domstolarnas påföljdsbedömning kan antas vara begränsad som den tilltalade kan få förväntningar på en viss effekt som åklagaren inte förfogar över. anser att det inte är nödvändigt med en reglering som innebär att domstolen ska ange åklagarens påföljdsförslag i domen. understryker vikten av förutsebarhet för den misstänkte. hovrätt anser att åklagarens förslag till påföljd bör motiveras. tingsrätt undrar hur domstolen ska förhålla sig till åklagarens påföljdsförslag i vissa fall. universitet anser att det finns en inte obetydlig risk för en praxis där åklagarens förslag till påföljd i princip uppfattas som bindande för domstolen och påtalar också risken för att den misstänkte inges falska förhoppningar om möjligheten till strafflindring. saknar en analys av lämpligheten i att även unga lagöverträdare omfattas av bestämmelsen om utredningsmedverkan. JO, vid , , och anser att vissa förfarandefrågor behöver tydliggöras och några av dem lämnar synpunkter Prop. 2021/22:186 på bestämmelsernas utformning. Skälen för regeringens förslag Information till den misstänkte om möjligheterna till strafflindring vid utredningsmedverkan Det kan antas att motståndet för en misstänkt att berätta om andras brott i många fall är stort, särskilt när det gäller brott som begåtts inom ramen för kriminella nätverk. Som flera remissinstanser påpekar, bl.a. Polismyndig- heten, och , finns det skäl att anta att benägenheten hos en misstänkt att medverka i utredningen beror på hans eller hennes möjlighet att tidigt överblicka när strafflindring kan bli aktuellt och hur stor den i sådana fall kan bli. Detta talar för att påföljdsfrågan förs upp till diskussion mellan åklagaren och den misstänkte redan under förundersökningen. Den misstänkte får då möjlighet att förhålla sig till konsekvenserna av att han eller hon medverkar i utredningen av någon annans brott. Utredningen föreslår en förordningsreglering som innebär att de brottsutredande myndigheterna alltid ska lämna standardiserad information om möjligheten till strafflindring vid utredningsmedverkan till en misstänkt vid brott med ett minimistraff . Om en misstänkt sedan meddelar att han eller hon har information att lämna kan frågan tas upp till fördjupad diskussion mellan åklagaren och den misstänkte. JO framhåller att det kommer att ställas höga krav på den information som åklagaren förmedlar till den misstänkte. vid anser att det finns risk för att polismän och åklagare kan ge den misstänkte falska förespeglingar om möjligheten att få strafflindring. betonar vikten av att den misstänkte har sin försvarare närvarande då han eller hon informeras om möjligheten till strafflindring vid utredningsmedverkan. Åklagarmyndig- heten anser att de praktiska frågorna kring informationens lämnande kräver en djupare analys och författningsreglering. Det är inte minst ur ett rättssäkerhetsperspektiv viktigt att det finns en tydlighet i fråga om hur informationen till den misstänkte lämnas. Som bl.a. påpekar är det viktigt att den misstänkte fullt ut förstår konsekvenserna av utredningsmedverkan. Detta gäller särskilt för unga lagöverträdare. Det kommer därför att ställas krav på tydlighet hos den åklagare som diskuterar en eventuell utredningsmedverkan med den misstänkte. Regeringen anser inte att det krävs någon reglering i lag men avser att återkomma till frågan om informationens lämnande i förordning. Tillvägagångssättet när uppgifter lämnas i en annan förundersökning En förundersökning inleds och bedrivs av undersökningsledaren. Han eller hon har också ansvar för förundersökningen i dess helhet (1 a § förundersökningskungörelsen [1947:948]). En förundersökning ska enligt 23 kap. 4 § bedrivas objektivt och undersökningsledaren ska se till att den enskildes rättssäkerhetsintressen tas till vara. Det är undersökningsledaren i varje enskild förundersökning som bestämmer vilka utredningsåtgärder som ska vidtas, bl.a. vilka personer som ska 2021/22:186 höras. Undersökningsledaren ansvarar också för att utredningen bedrivs på ett sådant sätt att den inte riskerar att skadas. I regel innebär det att ingen annan än de som arbetar i utredningen har insyn i densamma innan åtal har väckts. När en misstänkt vill lämna uppgifter i en annan brottsutredning än den egna kommer åklagaren i regel inte att ha någon insyn i den andra utredningen. Åklagaren kommer därmed att ha begränsade möjligheter att värdera om den misstänktes uppgifter är av sådan karaktär att de kan vara av väsentlig betydelse för den utredningen. En sådan bedömning kan endast göras av den undersökningsledare som leder den andra utredningen, dvs. den utredning för vilken uppgifterna är relevanta. Det är därför också alltid den undersökningsledaren som ska bestämma om det finns anledning att höra den misstänkte i utredningen. Några remissinstanser, bl.a. , , vid , och , efterlyser ett tydliggörande av vissa förfarandefrågor kopplade till dessa situationer, t.ex. hur undersökningsledaren ska agera när en misstänkt förklarat sig villig att lämna uppgifter i en annan förundersökning eller hur information ska lämnas mellan två pågående förundersökningar med olika undersökningsledare som befinner sig i helt olika faser. Situationer där en misstänkt lämnar uppgifter om ett brott som är föremål för utredning i en annan förundersökning förväntas bli relativt ovanliga. Det kan vidare antas att de överväganden åklagarna i dessa fall kommer att ställas inför kommer att variera från fall till fall. Den befintliga lagregleringen av förfarandet under förundersökningen innebär en betydande flexibilitet och ett stort ansvar för den enskilde undersökningsledaren. Exempelvis kommer bestämmelserna i framför allt 23 kap. om när en förundersökning ska inledas, vem som ska höras och att förundersökningen ska bedrivas objektivt gälla även i de situationer som kan uppkomma till följd av ett system med strafflindring vid utredningsmedverkan. Med hänsyn till behovet av utrymme för överväganden i det enskilda fallet delar regeringen utredningens bedömning att dessa frågor inte lämpar sig för en mer detaljerad reglering i lag. För att garantera att den enskildes rättigheter tas till vara på ett så bra sätt som möjligt är det dock viktigt att han eller hon fullt ut kan biträdas av sin försvarare även när medverkan sker i en annan förundersökning. Rätten att ha sin försvarare närvarande vid förhör i en annan förundersökning Om en misstänkt medverkar i utredningen av någon annans brott kommer han eller hon ibland att lämna uppgifter i en annan brottsutredning, dvs. en förundersökning där han eller hon själv inte är misstänkt för något brott. De uppgifter som den misstänkte lämnar i den andra utredningen kan komma att tillmätas stor betydelse vid straffmätningen i den egna rätts- processen. Som nämns ovan kommer åklagaren i den andra utredningen att ha ett stort ansvar för att bedöma uppgifternas betydelse och redovisa den bedömningen på ett tydligt sätt. Eftersom både rätten och parterna i vissa fall kommer att ha begränsad insyn i den andra utredningen, som bl.a. påpekar, är det av avgörande betydelse att information om i vilken utsträckning som den misstänkte har medverkat förmedlas på ett så korrekt sätt som möjligt. För att säkerställa att den misstänktes rätt tas tillvara på ett rättssäkert sätt bör han eller hon ha möjlighet att ha sin försvarare närvarande vid förhöret i den andra utredningen, även om medverkan sker i egenskap av vittne. Försvararen bör i sådana fall också ha rätt att ställa frågor i samma utsträckning som när den misstänkte hörs i den egna utredningen. En misstänkt kan under vissa förutsättningar ha sin försvarare som biträde när han eller hon hörs som vittne i en annan utredning (23 kap. 10 § tredje och fjärde stycket ). Ett biträde som tillåts närvara vid ett förhör har dock inte en försvararroll, vilket bl.a. inverkar på hans eller hennes rätt att yttra sig under förhöret. Det krävs t.ex. tillstånd från förhörsledaren för att biträdet ska kunna ställa frågor (23 kap. 11 § tredje meningen ).