prop · H90385 · 2022-01-18 00:00:00 — Partsförhållandet konsument– näringsidkare präglas av att konsumenten i flera avseenden har en under- lägsen position, vilket ställer krav på utformningen av reglerna (prop. 1989/90:89 s. 186). Köplagen är inte tvingande till förmån för konsumen- ten utan tvärtom dispositiv, vilket innebär att parterna kan avtala om att något annat än vad lagen föreskriver ska gälla. Enligt regeringens bedöm- ning finns det en stor risk att många konsumenter vid en tillämpning av köplagen får alltför oförmånliga villkor. framhåller gäller det inte minst i situationer där man har att göra med mindre nog- räknade säljare. Även den utspridda användningen av standardavtal, vilka innehåller villkor som det normalt inte finns förutsättningar att avtala bort, riskerar att ge konsumenten en väsentligt sämre position. Med den försämring av konsumentskyddet som en övergång till köplagen skulle innebära befarar regeringen att det dessutom finns en risk för att fler djur far illa. En tillämpning av köplagens dispositiva regler kommer sannolikt att leda till att konsumentens möjligheter att få skade- stånd eller ersättning för avhjälpandekostnader vid fel begränsas och detta drabbar inte bara konsumenten utan särskilt djuren. Sådana begränsningar kan nämligen medföra att djur inte får nödvändig veterinärvård och till och med kan behöva avlivas. Det är en grundläggande utgångspunkt i svensk rätt att ett konsument- avtal regleras av tvingande konsumentlagstiftning. Det har sin grund i att en konsument i ett avtal med en näringsidkare i allmänhet har en svagare position än näringsidkaren, t.ex. när det gäller kunskap om vilka rättigheter och skyldigheter parterna har. Att reglera en konsuments avtalsförhållande med en näringsidkare i en icke-konsumentskyddande lagstiftning vore därför enligt regeringen främmande för den svenska rättstraditionen och skulle dessutom riskera att påverka synen på behovet av konsumentskydd på andra områden Köp av ett djur kan innebära en stor investering för konsumenten och de känslomässiga värdena är påtagliga. råder i princip avtalsfrihet när det gäller djurets skick och egenskaper men konsumenten skyddas bl.a. på det sättet att rätten till påföljder inte kan avtalas bort. Enligt regeringen står det klart att det finns ett tydligt skyddsintresse för konsumenterna vid köp av levande djur. Att även i fortsättningen låta konsumentköplagen omfatta köp av levande djur skulle säkerställa detta skyddsintresse. Att det görs gällande att det i vissa fall förekommer att näringsidkaren bedriver en begränsad verksamhet och inte nödvändigtvis är ekonomiskt starkare än en del konsumenter utgör inte skäl att bedöma frågan annorlunda. Även i dessa fall lär näringsidkaren ha ett kunskaps- och erfarenhetsmässigt över- tag. De har ofta stöd av en professionell branschorganisation som tagit fram standardavtal och rutiner. 2021/22:85 Att äga ett djur är viktigt för många människor. Det bidrar till glädje, gemenskap och trygghet. Det är därför angeläget att människor kan köpa en häst, hund eller något annat djur under trygga och säkra former. Enligt regeringen är det givet att det ska finnas ett konsumentskydd även på detta område. Ett försämrat konsumentskydd kan i förlängningen också drabba djurnäringen. användes termen hästförsäljare som beteckning på skumraskverksamhet. Köprättsliga regler som ger ett gott konsumentskydd bidrar till att skapa förtroende för marknaden, vilket är en förutsättning för dess fortsatta utveckling. Reglerna måste kunna tillämpas på många sorters djurköp och i många olika försäljningssituationer. Reglerna måste också kunna tillämpas oavsett om det är en professionell näringsidkare eller en hobbyuppfödare. Ändamålsenliga regler måste utformas så det inte bara skyddar eller gynnar en av parterna. Till detta kommer den ökande handeln med levande djur över gränserna. Det finns då ett betydande värde i att i grunden enhetliga regler gäller vid köp av levande djur. Att det, såvitt känt, inte är någon annan medlemsstat som med anledning av artikel 3.5 b i varudirektivet avser att helt undanta köp av levande djur från den tvingande konsumentskyddslagstiftningen talar med styrka mot att i göra ett sådant undantag. Till detta kommer att den kritik som förts fram i olika avseenden mot konsumentköplagen i huvudsak begränsar sig till några bestämmelser i lagen. Enligt regeringens uppfattning bör en mer ändamålsenlig lag- stiftning vid köp av levande djur uppnås genom en avvägning mellan näringsidkarens behov av särreglering, intresset av att säkerställa ett högt konsumentskydd och intresset av en god djurvälfärd. En sådan avvägning sker bäst genom att köpen alltjämt träffas av den tvingande konsument- regleringen men att vissa undantag möjliggörs. Mot den bakgrunden bör konsumenters köp av levande djur även fram- över omfattas av konsumentköplagstiftningen. De särregler för sådana köp som föreslås nedan bör därför införas i den nya konsumentköplagen. Särregler för dyrare levande djur Regeringens förslag: Särregler för levande djur ska framför allt gälla vid köp där priset överstiger en tiondel av prisbasbeloppet enligt 2 kap. 6 och 7 §§ socialförsäkringsbalken. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna tillstyrker förslaget eller invänder inte mot det. Några remissinstanser, bl.a. , anser att de föreslagna särreglerna inte bara ska gälla för djur överstigande viss beloppsgräns. anser att en högre beloppsgräns än den föreslagna bör övervägas. uttalar att det kan finnas skäl för en något högre beloppsgräns än den föreslagna eftersom konsumentskyddet alltjämt gör sig starkt gällande vid köp av även något dyrare djur där konsumenten regelmässigt är den svagare parten. beloppsgränsen, mot bakgrund av de skäl som anförs för en särreglering, sättas högre och överensstämma med den beloppsgräns som avgör om ett tvistemål ska handläggas enligt reglerna för förenklade tvistemål. Skälen för regeringens förslag: I avsnitt 9.3 och 9.4 övervägs vilka särregler i konsumentköplagen som behövs för att få till stånd en mer ända- målsenlig ordning för djurköp. Det handlar om att med hänsyn till djurens välfärd komma till rätta med de tydligaste problemen som uppmärksammats och bibehålla en rimlig balans mellan parterna. Frågan är hur avgränsningen av särreglerna ska göras. Utredningens förslag innebär att den avgränsningen ska göras utifrån storleken på priset för djuret. För att träffa de fall som kan betecknas som dyrare levande djur anser utredningen att ett pris om en tiondel av prisbasbeloppet bör kunna vara en väl avvägd och lämplig beloppsgräns. Som utredningen konstaterar är det framför allt vid handel med dyrare levande djur som verksamheten i stor utsträckning bedrivs av enskilda näringsidkare i mindre skala. Det är i det marknadssegmentet som det finns fog för uppfattningen att konsumenten, sett till de ekonomiska förhållan- dena, inte nödvändigtvis alltid kan sägas vara den svagare parten. Det är dessutom, enligt regeringen, rimligt att utgå från att konsumenter som köper dyrare levande djur ofta har, eller förväntas ha, större kunskap om den aktuella typen av djur och dess skötsel än vid andra köp av levande djur. Seriösa uppfödare ställer dessutom ofta krav på köparen när det gäller kunskap och planering avseende djuret. Vid sådana köp är, enligt utred- ningen, konsumenterna också normalt mer omsorgsfulla vid sitt val av säljare och djur. Regeringen delar mot den bakgrunden utredningens slutsats om att det därför finns goda skäl för antagandet att skyddsbehovet för dessa konsumenter inte är lika stort som för konsumenter generellt. Enligt regeringens bedömning talar det anförda för att det behov av sär- regler som identifierats rör handeln med dyrare levande djur. Både och Företagarna invänder mot begränsningen till köp av dyrare djur och anser att alla djur, även sådana som säljs i zooaffärer, ska behandlas lika. Enligt regeringen liknar emellertid köp av djur som sker i zooaffärer i större utsträckning annan detaljhandel som riktar sig till konsumenter och det har inte framkommit att det vid sådana köp förekommer motsvarande utmaningar som vid köp av dyrare djur. Sammantaget anser regeringen att avgränsningen av de särregler utredningen överväger bör göras utifrån en beloppsgräns som träffar dyrare djur. Utredningen föreslår att beloppsgränsen för när särreglerna ska tilläm- pas ska vara en tiondel av prisbasbeloppet. Några domstolar, , och , anser att en högre beloppsgräns bör övervägas mot bakgrund av försämringen av konsumentskyddet. Flertalet övriga instanser, bl.a. och , invänder inte mot utredningens förslag till beloppsgräns. Att koppla beloppsgränsen till prisbasbeloppet har den fördelen att gränsen är dynamisk och därmed kan anpassas efter prisutvecklingen i samhället. Att, som förordar, överväga en gräns motsvarande den som avgör om ett tvistemål ska handläggas enligt reglerna för förenklade tvistemål (ett halvt prisbasbelopp) skulle enligt regeringen riskera att få till konsekvens att en hel del av den handel som bedrivs med levande djur, t.ex. katter och hundar, inte skulle omfattas av särreglerna. Enligt regeringen bör beloppsgränsen sättas betydligt lägre. Vad som är en lämplig nivå på beloppsgränsen är inte givet. 2021/22:85 sammanvägning av de olika intressen som gör sig gällande vad gäller konsumentskydd, näringsidkarnas intressen och intresset av ändamåls- enliga regler för djuren anser regeringen att den av utredningen föreslagna gränsen – en tiondel av prisbasbeloppet – får anses väl avvägd. Fokus bör alltså ligga på åtgärder riktade mot köp av dyrare levande djur. Det handlar om åtgärder för att komma till rätta med problem som finns redan med nuvarande ordning. Som anförs i avsnitt 9.4 finns det därutöver skäl att även för övriga djurköp införa en särregel som syftar till att förhindra att nya problem uppstår när nuvarande regler ändras genom förslag i denna proposition. 9.3Undersökning av djuret före köpet Regeringens förslag: Det ska införas en särskild regel om under- sökning av dyrare levande djur. Om konsumenten före köpet har undersökt djuret eller utan godtagbar anledning underlåtit att följa näringsidkarens uppmaning att undersöka det, ska konsumenten inte som fel få åberopa vad han eller hon borde ha märkt vid undersök- ningen, om inte näringsidkaren har handlat grovt vårdslöst eller i strid mot tro och heder. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen föreslår inte att undantag görs när näringsidkaren varit grovt vårdslös. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker förslaget eller invändning inte mot det. pekar på att en uppmaning till veterinärundersökning sannolikt innebär relativt stora kostnader för konsumenten. avstyrker förslaget och anser att det inne- bär en försämring av konsumentskyddet. Det ges, enligt , inte tillräcklig ledning om hur omfattande undersökning som krävs och för- slaget anses motsägelsefullt med risk för att företag som bedriver oseriös avel eller djurförsäljning gynnas. Skälen för regeringens förslag: När det gäller frågan om vilka sär- regler som bör införas föreslår utredningen en särskild undersökningsregel vid köp av dyrare levande djur. Utredningens förslag innebär att om konsumenten före köpet har under- sökt djuret eller utan godtagbar anledning underlåtit att följa närings- idkarens uppmaning att undersöka det, får konsumenten inte som fel åberopa vad han eller hon borde ha märkt vid undersökningen, om inte näringsidkaren har handlat i strid mot tro och heder. Utredningens förslag avstyrks av bl.a. , som menar att det innebär en försäm- ring av konsumentskyddet. Det finns inte några regler i konsumentköplagen om konsumentens undersökning av varan före köpet. Det innebär dock inte att konsumenten helt kan underlåta att vidta åtgärder för att konstatera om t.ex. ett djur är i avtalat skick. Enligt förarbetena till konsumentköplagen bör konsumenten relativt omgående göra en i vart fall ytlig granskning av varan, men det krävs inte att konsumenten efter mottagandet av varan gör en mer noggrann genomgång eller prövning av dess kvalitet eller funktion (se 1989/90:89 s. 114 och prop. 2001/02:134 s. 56 f.). Dessa uttalanden gör sig gällande i minst lika hög grad vid köp av djur. Regeringen konstaterar att det ändå inte är ovanligt med olika typer av besiktningar på i vart fall delar av marknaden för köp av levande djur. Till exempel besiktigas ridhästar regelmässigt av veterinär innan överlåtelse sker. Både och har vidare utformat köpeavtal för sina medlemmar som innehåller villkor om att djuret ska vara veterinärbesiktigat och att veterinärintyget inte får vara äldre än vid leveransen. En besiktning av djuret är av stor betydelse för vad som senare kan åberopas som fel eftersom en konsument inte som fel får åberopa vad denne faktiskt känt till vid köpet. För konsumenten är besiktningsintyget viktigt då det läggs till grund för den försäkring som tecknas för det köpta djuret. Om det i intyget anges att t.ex. en häst är godkänd eller utan anmärkningar, anses hästen vara felfri och ägaren kan vid skada få ut det försäkrade beloppet om hästen senare måste avlivas. Nuvarande ordning innebär att endast konsumentens faktiska kännedom om fel ges betydelse. Vad en konsument borde ha upptäckt vid en undersökning spelar inte någon roll för felbedömningen (se rättsfallet NJA 2015 s. 233). Det framstår enligt regeringen som angeläget att handel med särskilt dyrare djur sker med stor omsorg av både säljare och köpare. En ökad noggrannhet i skedet före köpet bör kunna bidra till att konsumenten får klart för sig vilka förväntningar som kan ställas på djuret. Det i sin tur kan motverka att brustna förväntningar leder till tvister i efterhand. Att som utredningen föreslår införa en regel om undersökning och särskilt om konsekvenserna för fel som konsumenten vid en undersökning borde ha uppmärksammat, understryker vikten av att köpet föregås av en under- sökning av djuret och konsumentens eget ansvar för att säkerställa känne- dom om vad han eller hon faktiskt köper. Att införa en regel om under- sökning bedöms bidra till en större omsorg om det djur som konsumenten ska köpa. En undersökning ökar möjligheten till att fel på djuret upptäcks redan i samband med köpet och att det i sin tur möjliggör att djuret får nöd- vändig vård, som kanske annars inte skulle bli av eller i vart fall försenas. Det finns ett betydande värde i att både köpare och säljare närvarar vid en undersökning för att på detta sätt undvika att konsumenten inför köpet saknar insikt om eventuella brister. Inga djur är utan avvikelser. Det inne- bär dock inte att alla djur har köprättsliga fel. Det är i detta avseende viktigt att koppla djurets skick till dess tänkta användningsområde. Samma avvikelse skulle hos en tävlingshäst kunna utvecklas till ett allvarligt fel medan den hos en promenadhäst kunde vara betydelselös. Att detta framkommer redan före köpet ger inte bara ett bättre underlag inför ställ- ningstagandet om huruvida ett köp ska ske men skapar också förutsätt- ningar för att djuret i konsumentens ägo mår bra och att dess senare användning inte leder till en köprättslig tvist om fel på djuret. Den av utredningen föreslagna undersökningsregeln motsvarar vad som redan gäller enligt köplagen, och regeringen anser att den med fördel kan användas även för den aktuella typen av konsumentköp av levande djur. En reglering motsvarande den i köplagen innebär att även sådant som borde ha upptäckts vid en undersökning normalt inte får åberopas som fel. Näringsidkaren får på så sätt ett ökat rättsligt skydd eftersom det inte bara är det som konsumenten faktiskt känt till som inte får åberopas som fel. 2021/22:85 betonas betydelsen av att konsumenten är noggrann vid köpet. Om konsumenten utan giltigt skäl avstår från en undersökning, kan han eller hon inte åberopa sådana fel som skulle ha upptäckts vid denna. Att ålägga konsumenten att undersöka djuret före köpet kan, som anför, medföra vissa kostnader för konsumenten. Detta är dock inte vad utredningens förslag innebär. Konsumenten blir inte tvungen att göra en undersökning men att avstå från en sådan kan då få konsekvenser, om djuret senare uppvisar fel. Som redovisas ovan är det vidare vanligt med undersökning vid köp av hästar, hundar och katter, bl.a. för att konsumenten ska kunna ta ut en försäkring för djuret. Det har inte framkommit att kostnaden för en sådan undersökning skulle vara oskäligt betungande för konsumenten. anför kan förslaget anses innebära en försämring av konsumentskyddet på området. Att förslaget ger en ökad trygghet vid köpet och minskar risken för efterföljande tvist är emellertid något som gynnar även konsumenten. Ett tydligt mervärde med förslaget är att det skapar incitament för en konsument att vara mer delaktig i besiktningen av djuret än vad som ofta är fallet . Ett utökat ansvar för konsumenten behöver alltså inte vara detsamma som ett sämre skydd för honom eller henne. Eftersom den föreslagna undersökningsregeln nära ansluter till motsvarande reglering i köplagen, kan den senare regleringen utgöra ledning för rättstillämpningen även vid konsumentköp av levande djur. Vad undersökningsregeln innebär utvecklas också närmare i författnings- kommentaren. Som utredningen föreslår bör en näringsidkare som handlar i strid mot tro och heder inte kunna undgå ansvar för fel trots att konsumenten borde ha upptäckt felet vid en undersökning. Som Lagrådet pekar på omfattar liknande undantag i den nya lagen också grov vårdslöshet på näringsidka- rens sida. Även om detta inte utgör ett undantag i köplagens motsvarande undersökningsregel ser regeringen det som naturligt att även ett sådant agerande från näringsidkaren bör ge konsumenten rätt att åberopa fel som annars borde ha upptäckts vid en undersökning av djuret. Sammanfattningsvis föreslår regeringen att det i den nya konsument- köplagen införs en särskild regel vid köp av dyrare djur som innebär att om konsumenten före köpet har undersökt varan, eller utan godtagbar anledning underlåtit att följa näringsidkarens uppmaning att undersöka den, inte som fel får åberopa vad han eller hon borde ha märkt vid under- sökningen, om inte näringsidkaren har handlat grovt vårdslöst eller i strid mot tro och heder. Begränsningar av näringsidkarens bevisbörda Regeringens förslag: Vid köp av levande djur ska presumtionsregeln vid fel gälla än vid köp av varor i övrigt. Ett fel på ett levande djur som visar sig efter det att djuret avlämnades ska anses ha funnits vid avlämnandet, om inte närings- idkaren visar något annat eller detta är oförenligt med djurets eller felets art. Vid köp av dyrare levande djur ska parterna ha möjlighet att avtala om att presumtionsregeln inte alls ska gälla. Det innebär att det då är konsumenten som ska ha bevisbördan för att det är ett ursprungligt fel på djuret. Utredningens förslag överensstämmer delvis med regeringens. Utred- ningen föreslår inte en generellt kortare presumtionsfrist än den som föreslås gälla för varor i allmänhet. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker utredningens förslag eller invänder inte mot det. är mycket posi- tivt inställd till förslaget om möjlighet att avtala bort presumtionsregeln. invänder mot utredningens förslag och anser att näringsidkare har bättre möjligheter än konsumenter att bedöma om fel föreligger och tidpunkten för dess uppkomst. ser en risk för att konsumenter inte förstår valfriheten om att avtala bort presumtionsregeln och anser att näringsidkaren har ett kun- skapsmässigt övertag. Konsumenter anför att förslaget innebär olika regler för olika varor gällande bevisbörderegeln och ett sämre konsumentskydd i svensk lagstiftning i förhållande till de flesta andra länder i . Även , som godtar utredningens förslag i stort, reser vissa invändningar mot möjligheten att avtala bort presum- tionsregeln. Skälen för regeringens förslag Presumtionsfristen bör inte förlängas vid köp av djur För att en konsument ska kunna göra gällande felpåföljder krävs att fel på djuret har funnits redan vid avlämnandet. Så kan vara fallet även om felet visar sig först . Näringsidkaren ansvarar alltså för s.k. ursprungliga fel. Som utgångspunkt är det konsumenten som behöver bevisa att ett djur är felaktigt och att det är ett sådant fel som näringsidkaren ansvarar för. I konsumentköplagen finns dock en särskild presumtionsregel (20 a §) som syftar till att underlätta för konsumenten att hävda sina rättigheter. Regeln innebär att ett fel som visar sig efter avlämnandet ska anses vara ett ursprungligt fel, om inte näringsidkaren visar annat eller detta är oförenligt med varans eller felets art. gäller således en omvänd bevisbörda för näringsidkaren. Köprättsliga tvister handlar ofta om bevisfrågor och vem som har bevis- bördan kan därför avgöra vem som vinner målet. Att näringsidkaren på grund av presumtionsregeln är den som ska bevisa att ett fel som uppmärk- sammats hos ett djur inte fanns redan vid köpet kan vara svårt, särskilt när 2021/22:85 näringsidkaren inte har någon insikt i hur djuret har använts av konsumen- ten eller i vilken miljö den har vistats efter avlämnandet. I de fall felet är känt eller det kan utredas när felet uppkom behöver detta inte ha någon större betydelse. Presumtionsregeln kan däremot ofta få avgörande betydelse vid svårutredda fel, vilka förekommer i högre grad vid köp av levande djur än vid köp av andra varor. En orsak till att felen är svårutredda är att levande djur är komplexa och föränderliga, både fysiskt och psykiskt, just därför att de är levande varelser samt att de därför generellt påverkas mer av den omgivande miljön än vad varor normalt gör. Enligt regeringen finns det fog för påståendet att det kan vara orimligt betungan- de för en näringsidkare att efter avlämnandet kunna bevisa att felet inte fanns vid köpet eller med andra ord att felet har sin grund i förhållandena därefter, om vilket näringsidkaren inte vet något om. Utredningen föreslår att presumtionsfristen för varor, dvs. den tid under vilken näringsidkaren har bevisbördan för att det inte är ett ursprungligt fel, förlängs till och att detta ska gälla även vid köp av djur. 6.11.3föreslår regeringen att presumtionsfristen för varor förlängs till . Frågan är emellertid om det är lämpligt att denna frist blir tillämplig även vid köp av djur. Som anförs ovan kan levande djur inte likställas med varor i övrigt. De är levande varelser som påverkas av sin miljö, använd- ning och vård på ett helt annat sätt. Inget djur är det andra likt och detta tillsammans med det förhållandet att påverkan på djuret efter köpet sker utanför näringsidkarens kontroll gör att det knappast är möjligt och inte heller rimligt att ålägga näringsidkaren den omvända bevisbördan efter köpet. Ju konsumenten har haft djuret i sin besittning, desto svårare är det typiskt sett för en näringsidkare att motbevisa konsumentens påstående om ursprungligt fel. Presumtionsregeln är till sin konstruktion uppbyggd som en sorts garanti, och presumtionen riskerar, särskilt för mindre näringsidkare, att bli närmast ett oöverstigligt hinder för att nå framgång i en tvist, om presumtionsfristen, som för varor i allmänhet, skulle fyrdubblas i längd. Detta gäller enligt regeringens uppfattning för i princip alla djur. Det kan konstateras att ett framträdande skäl för den förlängning som föreslås för varor i allmänhet är att det kan bidra till ökad hållbarhet. Detta är något som inte har direkt bäring på djurköp. Inte heller i övrigt har det framkommit något tydligt behov av att för sådana köp förlänga fristen. Som utvecklas nedan handlar det i stället om att redan den nuvarande fristen i vissa fall anses vara för lång vid köp av djur. Presum- tionsfristen upplevs som processdrivande och en positiv effekt av att inte förlänga den är att ytterligare utdragna tvister om djur kan motverkas.