prop · H90385 · 2022-01-18 00:00:00 — Mot bakgrund av att synen på när tillhandahållande ska anses ha skett är densamma i båda direktiven, framstår det som lämpligt att även för varor med digitala delar ta in en reglering motsvarande artikel 5.2 i digital- direktivet i den nya lagen. Den bör lämpligen utformas på samma sätt som motsvarande regel för fristående digitalt innehåll. Av varudirektivet framgår inte hur man ska se på riskens övergång när det gäller varor med eller utan digitala delar. Om risken har gått över på konsumenten, är han eller hon skyldig att betala för varan även om den har förstörts, kommit bort, försämrats eller minskat genom en händelse som inte beror på näringsidkaren. I avsnitt 6.3 lämnas förslag på regler om riskens övergång vid köp av varor, vilka i sak motsvarar nuvarande 8 § konsumentköplagen. börden av regeringens förslag i denna del är att risken för varan går över på konsumenten när varan avlämnas. Bestämmelsen avspeglar det för- hållandet att den som fysiskt innehar ett föremål anses vara den som har bäst möjlighet att kontrollera vad som händer med det. Varor med digitala delar kommer i vissa fall att levereras tillsammans med de digitala delarna och situationen skiljer sig då inte från ett avlämnande av en vara utan sådana delar. I andra fall tillkommer de digitala delarna först senare och alltså separat. Som föreslås ovan ska varan inte anses avlämnad förrän konsumenten fått såväl det fysiska föremålet som de digitala delarna i sin besittning. Det skulle kunna inträffa att konsumenten får varans fysiska komponent i sin besittning och att den går sönder innan varans digitala delar har tillhandahållits konsumenten. utredningen framstår det inte som rimligt att näringsidkaren ska behöva stå risken för att det fysiska föremålet skadas i en brand eller att det blir stulet när det är under konsumentens kontroll. att risken för en vara med digitala delar går över på konsumenten när den lösa saken har kommit i konsumentens besittning. Frågan om riskens övergång regleras inte i varudirektivet (se skäl 38). Riskens övergång regleras däremot i konsumenträttighetsdirektivet. artikel 20 anges att risken för att varor kommer bort eller skadas övergår till konsumenten när han eller hon fysiskt har tagit varorna i besittning. Med besittning avses såväl omedelbar som medelbar besittning (prop. 2013/14:15 s. 59 f.). Det kan vara så att direktivet och det svenska genomförandet av det i konsumentköplagen har utgått från den fysiska komponenten i varan. Det kan dock noteras att det vid revideringen av detta direktiv (EU 2019/2161) infördes en motsvarande definition av varor med digitala delar. Det är därmed tydligt i både konsumentsrättig- hetsdirektivet och varudirektivet att med vara i detta sammanhang avses såväl den fysiska komponenten som det digitala innehållet (jfr även 2 kap. 12 § andra stycket distansavtalslagen om att ångerrätten inte börjar löpa förrän konsumenten får den sista delen av en vara i sin besittning). tionen av en vara med digitala delar är att varan inte fungerar utan de Att då, som utredningen föreslår, införa en ordning som innebär att risken för hela varan ska övergå när endast en del av varan har levererats framstår som tveksamt. Även Lagrådet föreslår en särskild regel om riskens övergång när en vara har digitala delar. Förslaget skulle innebära att en stegvis risk- övergång lagregleras i konsumenträtten. Som regeringen uttalar i avsnitt 6.3 (där Lagrådet framför motsvarande synpunkt avseende riskens övergång vid installation av en vara) är det av värde att, liksom , koppla risken till lagens avtalsobjekt, dvs. Lagrådet anser att det inte finns skäl att särskilt reglera den situationen att olika lösa saker som tillsammans konstituerar en vara levereras successivt. skiljer sig varor med digitala delar inte i något avgörande hänseende från varor i övrigt och det finns därmed inte anledning att se annorlunda på riskens övergång för de digitala delarna i en vara. Lagrådet pekar på att riskövergången är uppdelad vid avtal som omfattar en rad enstaka tillhandahållanden av digitalt innehåll, men enligt regeringen är detta inte en relevant jämförelse. Det är i och för sig en rimlig utgångspunkt att näringsidkaren inte ska behöva stå risken för att den fysiska delen av varan (lösa saken) skadas hos konsumenten i avvaktan på att det digitala innehållet ska levereras. Hur den lösa saken och de därtill hörande digitala delarna levereras är emellertid i stor utsträckning en fråga mellan parterna att avtala om. skiljer sig inte i nämnvärd utsträckning från den situationen att en vara levereras i delar. Det är i sammanhanget viktigt att understryka att en Prop. 2021/22:85 digital del i en vara är tillhandahållen när den gjorts tillgänglig för konsu- menten, vilket inte är detsamma som att den måste ha blivit installerad. Frågan handlar inte så mycket om huruvida riskens övergång i det enskilda fallet kan påverkas av hur varan levereras (stegvis eller inte) utan om en särskild regel som frikopplar riskens övergång från avlämnandet bör införas i fall som med Lagrådets ord lär ha begränsad praktisk betydel- se. Vad varudirektivet vill säkerställa är att tidpunkten för fastställande av avtalsenlighet börjar löpa , och den lämpliga tidpunkten är då när det digitala innehållet tillhandahålls, om den fysiska komponenten levere- rades tidigare (skäl 39). Inte minst i syfte att upprätthålla en enhetlig syn på avlämnande och riskens övergång i den nya lagen anser regeringen sammantaget att regeln om riskens övergång bör utgå från varan och när den avlämnas Den särregel som utredningen respektive Lagrådet föreslår för varor med digitala delar bör därför inte införas. Regeringens bedömning: Reglerna avseende avbeställning av varor bör gälla även för avbeställning av varor med digitala delar. Utredningens förslag överensstämmer inte med regeringens bedöm- Utredningen föreslår att avbeställning av varor med digitala delar ska kunna göras fram till dess att konsumenten har fått den lösa saken i sin Remissinstanserna: Ingen remissinstans uttalar sig särskilt om utred- Skälen för regeringens förslag: I avsnitt 6.5 behandlas konsumentens betalningsskyldighet och avbeställning vid köp av en vara. regleras inte dessa frågor i varudirektivet och regeringen föreslår att bestämmelserna i nuvarande 35–37 §§ konsumentköplagen om det pris som köparen ska betala, om tidpunkten för betalningen och om avbeställ- ning ska föras över till den nya lagen. Regeringen föreslår i avsnitt 7.5 att varureglerna om avbeställning ska gälla även vid tillhandahållande av Den nya lagens bestämmelser om priset för varan och tidpunkten för betalning av varan kommer att gälla även vid köp av varor med digitala När det gäller avbeställning av ett köp av en vara med digitala delar föreslår utredningen att en särregel tas in i den nya lagen. om konsumentens avbeställning av en vara gäller innan den har avlämnats, och utredningen föreslår att för varor med digitala delar ska vara innan den fysiska komponenten i varan har levererats. det av en vara med digitala delar kommer emellertid inte ha skett förrän även de digitala delarna har tillhandahållits konsumenten. anser vidare till skillnad från utredningen, att det i lagen inte bör före- skrivas att risken för varan med digitala delar ska gå över på konsumenten redan när den lösa saken har kommit i konsumentens besittning (se avsnitt I linje med den senare bedömningen finns det inte anledning att för avbeställning av en vara med digitala delar föreskriva en från detta 2021/22:85 avvikande ordning. Det kan i sammanhanget konstateras att konsumentens besittning av varan även har betydelse för näringsidkarens rätt att häva köpet vid konsumentens dröjsmål och utredningen föreslår inte att det införs någon särskild regel för varor med digitala delar i den situationen. Regeringen anser således att den nya lagens bestämmelser avseende avbeställning av varor ska gälla även för varor med digitala delar och att någon särregel alltså inte bör införas för dessa varor. 8.5Uppdatering av de digitala delarna Regeringens förslag: Näringsidkaren ska säkerställa att konsumenten får information om och tillhandahålls de uppdateringar som är nödvän- diga för att upprätthålla avtalsenligheten hos en vara med digitala delar. ska anses felaktig om näringsidkaren inte gör detta. Vid ett enstaka tillhandahållande av de digitala delarna ska närings- idkarens uppdateringsskyldighet gälla som konsumenten med fog kan förutsätta. Vid ett kontinuerligt tillhandahållande av de digitala delarna ska skyldigheten gälla från avlämnandet eller den som avtalet löper. Näringsidkaren ska inte vara ansvarig för fel på grund av bristande uppdatering, om konsumenten inte har installerat tillhandahållna upp- dateringar inom skälig tid, under förutsättning att konsumenten har informerats om uppdateringen och konsekvenserna av att inte installera den och att det inte har brustit i installationsanvisningarna. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens men utformas något annorlunda. Utredningen föreslår att ett digitalt innehåll i en vara med digitala delar ska tillhandahållas i den senaste version som fanns tillgänglig när avtalet ingicks, om inte parterna kommer överens om något annat. Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna tillstyrker förslagen eller invänder inte mot dem. anser att de föreslagna bestämmelserna är svårtillgängliga och efterlyser fler exempel för att underlätta förståelsen av dem. anser att det bör klargöras ytterligare hur informationen ska lämnas och menar att bestämmandet av den tid under vilken digitala delar som tillhandahålls vid ett enstaka till- fälle ska uppdateras kan medföra bevissvårigheter. advokat- samfund förutser tillämpningssvårigheter när det gäller förslaget som innebär att bristande uppdateringar av digitalt innehåll ska betraktas som fel på varan. Enligt bör bestämmelserna om näringsidka- rens skyldighet med avseende på uppdateringar utformas i närmare anslut- ning till direktivets lydelse. Elektronikbranschen pekar på att tidpunkten då en vara säljs till en konsument kan inträffa mycket senare än tillverk- ningstillfället och anser att tiden för näringsidkarens uppdaterings- skyldighet bör räknas från tillverkningstillfället i stället för försäljnings- tillfället. och anser att ett krav på att hålla varan med digitala delar uppdaterad är omotiverat betungande för näringsidkaren. När det gäller förslaget om tillhandahållande i den senaste versionen ser en möjlighet att avtala bort den senaste versionen som anser att förslaget inte bör genomföras. Skälen för regeringens förslag Varudirektivet ålägger näringsidkaren en skyldighet att uppdatera varans I avsnitten 6.7 och 6.8 behandlas frågan om vilka krav som konsumenten kan ställa på varan och när det är fel på den. I avsnitt 6.14 behandlas frågan om vilka påföljder som konsumenten har rätt till vid fel. även för varor med digitala delar. De digitala delarnas speciella karaktär föranleder i några avseende särskilda regler. Det gäller bl.a. för uppdate- ringar av det digitala innehållet. För digitalt innehåll är uppdateringar ofta en väsentlig och nödvändig Uppdateringar kan förbättra det digitala innehållet, utöka varans funktioner, skydda innehållet mot nya säkerhetshot eller ha andra Uppdateringar kan också säkerställa att varan fungerar under till- räckligt och i vart fall under hela den tid under vilken närings- idkaren ansvarar för fel. Uppdateringar återfinns i direktivet som både ett subjektivt krav och ett Parterna kan i avtalet komma överens om att närings- idkaren ska tillhandahålla uppdateringar av det digitala innehållet (skäl 28 och artikel 7.1). Det kan innefatta att tillhandahålla uppdaterade versioner av det digitala innehållet eller att på andra sätt förbättra det. låtenhet att tillhandahålla överenskomna uppdateringar och felaktiga eller ofullständiga sådana uppdateringar som har tillhandahållits innebär bristande avtalsenlighet (skäl 28). Förutom eventuella avtalade uppdateringar ställer artikel 7.3 i varu- direktivet upp som ett objektiv krav att näringsidkaren tillhandahåller vissa uppdateringar, inbegripet säkerhetsuppdateringar. dighet i detta avseende gäller uppdateringar som är nödvändiga för att upp- rätthålla avtalsenlighet (skäl 30). Bakgrunden är enligt skäl 31 att den digitala miljön för varor med digitala delar är i förändring och att uppdateringar därför är ett nödvändigt verktyg för att säkerställa att varorna under sin livslängd fungerar på samma sätt som de gjorde vid Näringsidkarens skyldighet gäller att säkerställa att konsumenten får information om och tillhandahålls de uppdateringar som är nödvändiga för att upprätthålla avtalsenligheten hos en vara med Artikeln reglerar även som näringsidkaren har en uppdateringsskyldighet, se vidare nedan. Om näringsidkaren inte uppfyller sin uppdateringsskyldighet, anses Det ska dock vara möjligt att, under samma förutsättningar som gäller i fråga om övriga objektiva krav, avtala om avsteg från kraven på Enligt artikel 7.4 gäller inte näringsidkarens skyldighet avseende uppdate- ringar om konsumenten underlåter att inom skälig tid installera uppdateringar under förutsättning att a) näringsidkaren har informerat konsumenten om att en uppdatering finns att tillgå och om konsekvenserna av underlåtenhet att installera den och b) varken konsumentens underlåtenhet eller den felaktiga installationen beror på brister i installationsanvisningarna. 2021/22:85 För digitalt innehåll enligt digitaldirektivet finns motsvarande krav på uppdatering. I avsnitt 7.7.1 föreslås att de regler om uppdatering som ska gälla för varor med digitala delar i huvudsak även ska gälla för digitalt innehåll enligt det direktivet. Uppdateringsskyldigheten ska regleras i den nya lagen För att genomföra varudirektivet behöver näringsidkarens skyldighet med avseende på uppdateringar regleras i den nya lagen. Direktivets reglering om näringsidkarens uppdateringsskyldighet får anses utgöra ett objektivt krav på avtalsenlighet. Till skillnad från utredningen anser regeringen att bestämmelserna i den nya lagen bör utformas på det sättet. Det tydliggör skyldigheten snarare än underlåtenheten att agera i enlighet med den och är i linje med hur lagen i övrigt byggs upp (se avsnitt 6.10). Några remissinstanser anser att den av utredningen föreslagna bestäm- melsen är oklar till sin innebörd och kan föranleda tillämpningsproblem. Enligt består svårigheterna i att en gräns behöver dras mellan köp och tjänst samt att uppdateringar kan tillhandahållas av någon annan än den som har sålt varan. Uppdateringar är en nyhet i den konsumenträttsliga regleringen, både i och inom övriga EU. Enligt regeringen lär detta i sig säkert kunna föranleda vissa initiala utmaningar i tillämpningen men omfattningen av dessa bör inte överdrivas. När det gäller de aspekter särskilt lyfter konstaterar regeringen att uppdateringsskyldigheten gäller för både digitalt innehåll och digitala tjänster och oavsett om avtalet betecknas som köpeavtal eller tjänsteavtal. I skäl 31 uppmärksammas att uppdateringar ofta kan utföras på distans av antingen näringsidkaren eller tredje part och det uttalas att det då är rimligt att näringsidkaren har ett ansvar för dessa även efter det att det digitala innehållet har tillhandahållits. Av artikel 7.3 framgår att näringsidkarens skyldighet inte innefattar att själv tillställa konsumenten uppdateringar utan att se till att så sker. Häri ligger den bristande avtalsenlighet som grundar näringsidkarens felansvar och inte i tredje mans agerande eller underlåtenhet att agera. Detta motsvarar vad som gäller vid det initiala köpet av en vara med digitala delar. Vid ett sådant köp ingår det digitala innehållet i köpet av varan och det gäller även i fall då det digitala inne- hållet levereras av någon annan än näringsidkaren. Vid fel kan närings- idkaren överväga att rikta regresskrav mot den som orsakat felet (se skäl 63 och avsnitt 10.1). När det gäller skyldigheten för näringsidkaren att informera konsumen- ten om förekomsten av uppdateringen anser att det bör klargöras hur informationen ska lämnas. Regeringen konstaterar att direktivet inte ställer upp något krav i detta avseende. Skyldighet att informera konsumenten kan därför göras formlöst. En annan sak är att det är näringsidkaren som ska ha bevisbördan för att konsumenten fått del av informationen. Eftersom det är upp till konsumenten att välja att göra den uppdatering som tillhandahålls, framstår det som naturligt att konsumen- ten får informationen när en uppdatering finns tillgänglig. Så torde det fungera i de allra flesta fall . Eftersom näringsidkaren åläggs nya skyldigheter med avseende på en vara med digitala delar, och då regleringarna bygger på fullharmonisering, är det, som framhåller, lämpligt att utforma bestämmelsen i nära anslutning till direktivet lydelse. Regeringen föreslår därför att det i den nya lagen tas in bestämmelser om att det åligger näringsidkaren att se till att konsumenten får information om och tillhandahålls de uppdate- ringar som är nödvändiga för att upprätthålla avtalsenligheten hos en såld vara med digitala delar. Att näringsidkaren inte fullgör sin skyldighet medför bristande avtalsenlighet hos varan med digitala delar. ska däremot inte anses felaktig om konsumenten har underlåtit att korrekt installera de tillhandahållna uppdateringarna inom skälig tid, under förutsättning att näringsidkaren har informerat konsumenten om att upp- dateringen finns att tillgå och om konsekvenserna av utebliven installation och varken konsumentens underlåtenhet eller den felaktiga installationen beror på brister i de anvisningar som behövs för installationen. Även detta bör anges i lagen. Den närmare innebörden av bestämmelserna och, som efterlyser, exempel på hur de ska tillämpas redovisas i författningskommentaren. I avsnitt 6.7.2 föreslår regeringen att en bestämmelse motsvarande artikel 7.5 i varudirektivet som möjliggör avvikelser från de objektiva kraven i vissa fall ska tas in i den nya lagen på varuområdet. Eftersom den bestämmelsen gäller även för den varukategori som utgörs av en vara med digitala delar kommer det att vara möjligt för parterna att avtala om avvikelse från näringsidkarens uppdateringsskyldighet. Tiden för näringsidkarens uppdateringsskyldighet Näringsidkarens skyldighet att uppdatera de digitala delarna gäller under vissa närmare angivna tider (se artikel 7.3 i varudirektivet). Om närings- idkaren inte uppdaterar innehållet är det fråga om bristande avtalsenlighet. De tider under vilka uppdateringsskyldigheten gäller skiljer sig åt beroende på om det är ett enstaka eller kontinuerligt tillhandahållande av den digitala delen. Vid ett enstaka tillhandahållande gäller skyldigheten som konsumenten rimligen kan förvänta sig, med tanke på det digitala innehållets typ och ändamål och med beaktande av omständigheterna och avtalets natur. Av skäl 31 framgår att får bedömas på grundval av varornas och de digitala delarnas typ och syfte och med beaktande av omständigheterna och köpeavtalets natur. En konsument förväntar sig normalt att få uppdateringar under åtminstone den period under vilken näringsidkaren är ansvarig för bristande avtalsenlig- het, medan konsumentens rimliga förväntningar i vissa fall kan sträcka sig utöver den perioden, vilket särskilt kan vara fallet i fråga om säkerhets- uppdateringar. I andra fall, t.ex. när det gäller en vara med digitala delar vars syfte är tidsbegränsat, kan näringsidkarens skyldighet att tillhanda- hålla uppdateringar normalt begränsas till . I direktivet tydliggörs att den rimlighetsstandard som uppställs ska bestämmas objektivt (se skäl 24). Regeringen föreslår att en bestämmelse motsvarande den i direktivet införs i den nya lagen. I lagrådsremissens lagförslag användes direktivets uttryckssätt ”vad konsumenten rimligen kan förvänta sig”. Regeringen föreslår i bl.a. avsnitt 6.7.2 att det med anledning av Lagrådets synpunkter ändras till ”vad konsumenten med fog kan förutsätta”, som återfinns i den nuvarande lagen. Även om Lagrådet inte gör motsvarande anmärkning i denna del bör en sådan ändring ske i syfte att uppnå en enhetlig termino- logi. 2021/22:85 Elektronikbranschen anser att kravet på att uppdatera de digitala delarna bör ställas från tillverkningstillfället i stället för försäljningstillfället, eftersom försäljningen kan ske mycket senare än tillverkningstillfället. Regeringen konstaterar dock att direktivet inte ger utrymme för en sådan syn. Om avtalet innebär att de digitala delar som tillhandahålls har installerats än vid försäljningstillfället, bör detta i stället kunna utgöra en omständighet som får beaktas vid tillämpning av vad konsumenten vid ett enstaka tillhandahållande med fog kan förutsätta. Vid kontinuerligt tillhandahållande gäller uppdateringsskyldigheten som näringsidkarens ansvar för fel gäller. Den tiden behand- las i avsnitt 8.6 och innebär i korthet att ansvaret föreslås gälla eller, om tillhandahållandet sker än så, under hela avtalsperioden. Bland annat anser att en frist är omotiverat betungande för näringsidkaren och menar att den inte bör överstiga , vilket utgör direktivets minimiansvarstid. Regeringen anser att tidsfristen för näringsidkarens skyldighet avseende uppdateringar av det digitala innehållet är så nära förknippad med fristen för näringsidkarens felansvar för en vara med digitala delar, att längden på dessa två frister bör vara samma, dvs. Det gäller särskilt med beaktande av att digitala delar enligt definitionen är nödvändiga för varans funktion. Brister i uppdateringar riskerar därmed att kunna leda till fel på varan. Något krav på senast tillgängliga version bör inte ställas upp Enligt artikel 8.6 i digitaldirektivet ska ett digitalt innehåll tillhandahållas i den senaste version som fanns tillgänglig då avtalet ingicks, om inte parterna har kommit överens om något annat. 7.7.2föreslår regeringen att detta krav vid tillhandahållande av digitalt innehåll ska regleras i den nya lagen. Detta väcker frågan om motsvarande, som utredningen föreslår, bör gälla även för en vara med digitala delar, eftersom en sådan vara vid ett och samma tillfälle skulle kunna finnas på marknaden försedd med olika versioner av det digitala innehållet. Frågan regleras inte i varudirektivet. Intresset av enhetliga regler talar enligt regeringen i och för sig för att uppställa ett krav på senaste version av det digitala innehållet även vid köp av en vara med digitala delar. kan det ifrågasättas vilken betydelse en sådan reglering på varuområdet skulle ha, särskilt som parterna skulle ha rätt att avtala om något annat. Det finns också en risk för att ett krav på att en digital del ska säljas i sin senast tillgängliga version medför negativa konsekvenser för näringsidkaren av i vart fall en del varor. I åtskilliga fall kommer de digitala delarna att vara installerade i varan före köpet. Installation och förpackning kan, som Elektronik- branschen påpekar i ett annat sammanhang, ha skett av tillverkaren i ett annat land före transporten till . En sådan skyldighet som utredningen föreslår, skulle kräva att näringsidkaren håller sitt varulager kontinuerligt uppdaterat eller behöver uppgradera de digitala delarna före leverans. Att ålägga näringsidkaren en sådan skyldighet framstår inte som angeläget, särskilt som en avtalad uppdatering av de digitala delarna efter tillhandahållandet i flera fall skulle uppnå i praktiken samma resultat. Några remissinstanser, bl.a. , ser problem med utred- Prop. 2021/22:85 ningens förslag. Enligt kan det kan skapa problem vid bedömningen av om varan har en bristande funktionalitet och därmed är felaktig om parterna har avtalat om att köpet ska gälla en äldre version av det digitala innehållet. Regeringen delar den uppfattningen. En vara ska enligt direktivet leva upp till de objektiva krav som ställs på den och detta gäller utöver vad parterna avtalat om (se avsnitt 6.7.2).