prop · H903120 · 2022-02-22 00:00:00 — Domstolen fann i det målet att den kostnad som en anbudsgivare hade haft genom att framgångsrikt driva en överprövningsprocess kan utgöra en ersättningsgill skada. Enligt domen hade skadan ett så nära samband med upphandlingsfelet att den i allmänhet bör anses ha uppkommit genom överträdelsen av lagens bestämmelser. Enligt skulle frånvaron av en möjlighet för en anbudsgivare att, efter en framgångsrik ansökan om överprövning, få ersättning för skäliga rättegångskostnader som skadestånd kunna avhålla anbudsgivaren från att ansöka om överprövning. Ändamålsskäl ansågs därför tala för att en sådan rätt borde finnas. har därefter i rättsfallet NJA 2018 s. 1127 närmare preciserat i vilka situationer en leverantörs rättegångskostnader i ett upphandlingsmål kan utgöra en ersättningsgill skada enligt upphandlingslagstiftningen. Domstolen uttalade där att syftet med rättsmedelsdirektivens regler om skadestånd är dels att den som lider skada på grund av ett upphandlingsfel ska få skadan reparerad, dels att det EU-rättsliga upphandlingsregelverket ska få fullt genomslag på nationell nivå och att liknande överträdelser inte ska upprepas. Överprövning är det primära rättsmedlet i direktiven enligt . Genom överprövningen ska den skada som en överträdelse av upphandlingsreglerna skulle kunna ge upphov till normalt avvärjas. Möjligheten till skadestånd fyller därför enligt domstolen främst en funktion i de speciella situationer där unionsrättens fulla genomslag och den enskildes tillgång till effektiva rättsmedel annars inte skulle kunna garanteras (se punkterna 19–21 i domen). Mot denna bakgrund konstaterar att en leverantörs rättegångskostnader visserligen kan ersättas som skadestånd om leverantören vinner framgång i förvaltningsprocessen. Detta gäller dock bara om leverantören – som en följd av omständigheter som den inte själv kan lastas för – inte får möjlighet att tilldelas kontraktet. Detsamma bör enligt kunna gälla om förvaltningsdomstolen beslutar att upphandlingen ska göras om, men leverantören inte ges möjlighet att delta i ett nytt upphandlingsförfarande. Enligt domstolen är det i dessa fall fråga om situationer där upphandlingsreglernas genomslag och den enskildes rätt till effektiva rättsmedel påkallar att skadestånd för överprövningskostnader kan dömas ut. Varken eller nationell rätt kan dock enligt anses kräva att en leverantör mera generellt tillerkänns ersättning för sina kostnader för att få ett upphandlingsfel rättat (se punkterna 30–32 i domen). Rätten till skadestånd för rättegångskostnader bör inte begränsas i lag Rätten till skadestånd för rättegångskostnader i samband med mål om överprövning tillkommer enligt rättsmedelsdirektiven leverantörerna. Någon motsvarande möjlighet för en upphandlande myndighet eller enhet att få sina rättegångskostnader ersatta av leverantören finns inte i upphand- Vissa remissinstanser, bl.a. Arbetsförmedlingen och Prop. 2021/22:120 , anser att denna skillnad mellan parterna är problem- atisk och att ett sätt att göra förutsättningarna mer lika mellan parterna är att leverantörernas rätt till skadestånd för rättegångskostnader begränsas i lag. Som framgår ovan har dock klargjort att en leverantörs rätt till skadestånd i vissa situationer även bör omfatta kostnaderna för en process i ett upphandlingsmål just med hänsyn till de krav som följer av rättsmedelsdirektiven. En lagregel som helt begränsar möjligheten till ersättning för rättegångskostnader skulle därför enligt regeringen, såsom bl.a. Advokatfirman och påpekar, kunna komma att strida mot rättsmedelsdirektivens bestämmelser om skadestånd och den unionsrättsliga effektivitetsprincipen. Det förhållandet att en offentlig part i ett upphandlingsmål inte kan få sina rättegångskostnader ersatta innebär visserligen en viss obalans mellan parterna. Det är emellertid inte aktuellt att, som föreslår, införa motsvarande möjligheter till skadestånd för det allmänna i det fall en ansökan om överprövning avslås. Mot den ovan angivna bakgrunden, och i likhet med bl.a. , och , anser regeringen att rättegångskostnader i upphandlingsmål även i fortsättningen ska kunna utgöra en ersättningsgill skada. Det bör överlämnas åt de allmänna domstolarna att närmare pröva i vilka situationer sådan ersättning bör lämnas. 9.2Fristen för att ansöka om skadestånd bör anpassas till Regeringens förslag: Talan om skadestånd ska väckas vid allmän domstol från den dag då leverantören fick kännedom om eller borde ha fått kännedom om att ett avtal har slutits mellan den upphandlande myndigheten och en leverantör. Om en domstol har bedömt att förutsättningarna för ogiltighet är uppfyllda, ska dock talan om skadestånd alltid få väckas från den dag då avgörandet fick laga kraft. Bestämmelserna om fristen för att väcka talan om skadestånd i lagen om offentlig upphandling, lagen om upphandling inom försörjningssektorerna och lagen om upphandling på försvars- och säkerhetsområdet ska även omfatta icke-direktivstyrda avtal och avtal om sociala tjänster och andra särskilda tjänster respektive B-tjänster. Utkastets förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utkastets förslag omfattar endast den situationen då en domstol har förklarat ett avtal ogiltigt och inte de fall när domstolen har bedömt att förutsättningarna för ogiltighet är uppfyllda, men därefter låtit avtalet bestå på grund av tvingande hänsyn till ett allmänintresse. Utkastets förslag har även en annan språklig och redaktionell utformning. Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna, bl.a. Advokatfirman , advokatbyrå, , Hovrätten över och , Justitiekanslern, , Myndigheten för samhällsskydd och beredskap, , , , (juridiska fakulteten), , , och , tillstyrker förslaget eller har inga synpunkter på det. kommuner och regioner delar bedömningen att nuvarande frister för att ansöka om skadestånd bör anpassas till , men anser att förslaget bör kompletteras med en yttersta tidsgräns . att fristen för att ansöka om skadestånd ska börja löpa för Kammarkollegiet anser att fristen inte bör vara längre Flera remissinstanser, bl.a. Advokatfirman , Försvarets materiel- verk, Försvarsmakten, , offentliga inköpare, regionen, avstyrker förslaget eller är tveksamma till det. förslaget anför remissinstanserna sammanfattningsvis att det är rättsosäk- ert för den offentliga parten eftersom det möjliggör en evig tidsfrist med sämre möjligheter till planering och ökade kostnader som följd. anser att om förslaget genomförs bör det begränsas till direktiv- Skälen för regeringens förslag Fristen bör anpassas till praxis Enligt upphandlingslagarna måste en talan om skadestånd väckas vid allmän domstol från den tidpunkt då avtal har slutits mellan den upphandlande myndigheten eller enheten och en leverantör eller har förklarats ogiltigt genom ett avgörande som har fått laga kraft (se 20 kap. 21 § respektive LUF och 16 kap. 21 § respektive LUFS). avtal ska i detta sammanhang förstås ett civilrättsligt giltigt avtal (prop. 2009/10:180 s. 172 och 173). Några särskilda regler för när en talan om skadestånd till följd av överträdelser av upphandlingsreglerna ska väckas finns inte i rättsmedelsdirektiven, utan den frågan har överlåtits åt med- lemsländerna att reglera på egen hand. att det, enligt artikel 1.1 i första rättsmedelsdirektivet, krävs att fristen för att ansöka om prövning i syfte att få skadestånd ska räknas fr.o.m. den dag då sökanden fick kännedom om eller borde ha fått kännedom om över- trädelsen (se mål Uniplex, C-406/08, EU:C:2010:45, punkten 35, jfr även MedEval, C-166/14, EU:C:2015:779, punkten 46). I likhet med vad som anförs i utkastet gör regeringen bedömningen att det följer av rättspraxis att fristen ska beräknas på sätt som nyss angivits även om den föregåtts av ett annonserat förfarande. rättsligt utrymme att, som bl.a. och kommuner och regioner föreslår, behålla en definitiv tidsfrist som gäller oberoende av leverantör- ens kännedom om kontraktet finns därmed inte. Det finns inte heller tillräckligt underlag för att inom ramen för nu aktuellt lagstiftningsärende, som föreslår, formellt knyta fristen till tidpunkten för I praktiken torde dock efterannonsering regelmässigt medföra att fristen börjar löpa. Mot denna bakgrund, och i likhet med majoriteten av remissinstanserna, anser regeringen att fristen för att väcka talan om skadestånd bör justeras så att den överensstämmer med EU- I utkastet behandlas inte närmare hur lång den nya fristen bör vara. Kammarkollegiet anför kan det övervägas om fristen för att väcka talan behöver vara så lång som eller om det skulle vara tillräckligt med en Det saknas emellertid beredningsunderlag för att inom ramen för det nu aktuella lagstiftningsärendet föreslå en kortare frist. att väcka talan om skadestånd bör därför vara fr.o.m. den dag då leverantören fick, eller borde ha fått, kännedom om avtalet. Den nya fristen bör omfatta alla upphandlingar Nästa fråga är då om justeringen av fristen ska avse alla upphandlingar eller endast direktivstyrda sådana, vilket Region förespråkar. Som bl.a. påpekar skulle det innebära en principiell nyordning i upphandlingslagstiftningen att ha olika regler om skadestånd för direktivstyrda respektive icke-direktivstyrda upphandlingar. la den svenska regleringen för sådana upphandlingar under tröskelvärdena som har ett bestämt gränsöverskridande intresse skulle också riskera att strida mot unionsrätten. Mot denna bakgrund anser regeringen att förslaget bör omfatta både direktivstyrda och icke-direktivstyrda upphandlingar. Fristen för skadestånd när ett avtal har bedömts vara ogiltigt Enligt nuvarande reglering gäller en särskild ordning för det fall en domstol har förklarat ett avtal ogiltigt. Fristen för att väcka talan om skadestånd börjar då löpa i samband med att domen får laga kraft. Bestämmelsen har betydelse för bl.a. den vinnande leverantören vars avtal med den upphandlande myndigheten eller enheten har förklarats ogiltigt. Även den leverantören kan nämligen ha rätt till skadestånd för t.ex. kostnader till följd av åtaganden som har gjorts för att fullgöra det kontrakt som sedan har förklarats ogiltigt (prop. 2009/10:180 s. 225 och 226). att den vinnande leverantörens möjligheter till skadestånd inte ska försäm- ras, bör den fristregel som gäller i denna situation fortfarande finnas Om domstolen förklarar ett avtal ogiltigt, bör fristen för att väcka talan om skadestånd således börja löpa tidigast då avgörandet får laga kraft. En sådan regel är både förenlig med och ger även samtliga leverantörer möjlighet att ta del av skälen för rättens avgörande i ogiltighetsmålet innan tidsfristen för talans väckande i skade- ståndsmålet löper ut. En talan om skadestånd kan även bli aktuell i de fall domstolen bedömer att förutsättningarna för ogiltighet visserligen är uppfyllda, men avtalet ska bestå på grund av tvingande hänsyn till ett allmänintresse (jfr rättsfallet HFD 2020 ref. 61). För att en leverantör som har lidit skada till följd av ett sådant avtal inte ska gå miste om sin möjlighet att väcka talan om skade- stånd, bör regleringen omfatta även dessa fall. således justeras på så sätt att om en allmän förvaltningsdomstol har bedömt att förutsättningarna för ogiltighet är uppfyllda, ska en talan om skadestånd alltid få väckas från den dag då avgörandet fick laga kraft. Följdändring med anledning av propositionen 2021/22:5 Ett förenklat trädde nya regler i kraft för icke-direktivstyrda upp- handlingar och upphandlingar av sociala tjänster och andra särskilda 2021/22:120 tjänster respektive B-tjänster enligt lagen om offentlig upphandling, lagen om upphandling inom försörjningssektorerna och lagen om upphandling på försvars- och säkerhetsområdet (prop. 2021/22:5, bet. 2021/22:FiU14, rskr. 2021/22:31). Lagändringarna innebär bl.a. att det införs två nya kapitel i respektive lag – ett för annonspliktiga upphandlingar och ett för direktupphandlingar (19 och 19 a kap. , 19 och 19 a kap. LUF samt 15 och 15 a kap. LUFS). Vidare flyttas vissa bestämmelser om ogiltighet av avtal till två nya paragrafer (20 kap. 13 a och 13 b §§ , 20 kap. 13 a och 13 b §§ LUF samt 16 kap. 13 a och 13 b §§ LUFS). Ändringarna är endast av författningsteknisk karaktär och medför ingen ändring i sak i förhållande till de äldre bestämmelserna (prop. 2021/21:5 s. 174–179). Av förbiseende har någon följdändring av bestämmelserna om tidsfristen för väckande av talan om skadestånd i 20 kap. 21 § , 20 kap. 21 § LUF och 16 kap. 21 § LUFS inte gjorts. Nyssnämnda paragrafer bör således ändras för att även omfatta icke-direktivstyrda avtal samt avtal som rör sociala tjänster och andra särskilda tjänster respektive B-tjänster. 10Tidsgränser vid uteslutning av en leverantör Regeringens förslag: Vid direktivstyrda upphandlingar enligt lagen om offentlig upphandling, lagen om upphandling inom försörjningssektorerna och lagen om upphandling av koncessioner ska en upphandlande myndighet eller enhet inte få låta en dom som meddelades ligga till grund för ett beslut om uteslutning av en leverantör på grund av brott i enlighet med vad som föreskrivs i nämnda lagar. Vid direktivstyrda upphandlingar enligt lagen om offentlig upphandling, lagen om upphandling inom försörjningssektorerna och lagen om upphandling av koncessioner ska en upphandlande myndighet eller enhet inte få låta en händelse som inträffade ligga till grund för ett beslut om uteslutning av en leverantör i enlighet med vad som föreskrivs i nämnda lagar. Regeringens bedömning: Tidsgränserna på fem respektive bör inte gälla vid tillämpningen av bestämmelserna för icke-direktivstyrda upphandlingar, upphandlingar av sociala tjänster och andra särskilda tjänster enligt lagen om offentlig upphandling och lagen om upphandling inom försörjningssektorerna eller sådana tjänster som omfattas av bilaga 3 enligt lagen om upphandling av koncessioner. Det bör inte heller införas tidsgränser vid tillämpningen av reglerna om uteslutning av en leverantör enligt lagen om upphandling på försvars- och säkerhetsområdet. Utkastets förslag och bedömning överensstämmer i sak med regeringens. Utkastets författningsförslag har en annan språklig utformning. Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna, bl.a. , Advokatfirman , , Företagarna, i , , , kommun, Wendén advokatbyrå, Myndigheten för samhällsskydd och beredskap, , , allmännytta, offentliga inköpare, kommuner och regioner, och Västra , tillstyrker förslaget och instämmer i bedömningen eller har inga synpunkter på dessa. Flera remissinstanser, bl.a. kommun och Försvarets materiel- verk, förordar en möjlighet till en mer flexibel och proportionerlig bedömning av grunderna för uteslutning av leverantörer. föreslår vidare att tidsgränsen vid uteslutning på grund av brott ska räknas från den tidpunkt då domen får laga kraft. tidsgränser på fem respektive är alltför korta. bör en upphandlande myndighet eller enhet i förhållande till den befintliga leverantören, i t.ex. ett ramavtal som löper , få åberopa alla sådana händelser som inträffat under hela den avtalstid som leverantören varit kontrakterad av samma upphandlande myndighet eller enhet i tiden före det nya kontrakt som är aktuellt för upphandling. medlingen och bör tidsgränsen vid uteslutning på grund av missförhållanden i övrigt vara fem respektive . , som också förespråkar en längre tidsgräns än , anser att regleringen är otydlig och föreslår att tidsgränsen ska räknas bakåt från sista anbudsdag. föreslår att det i författningstexten ska anges att tidsgränsen vid uteslutning på grund av missförhållanden i övrigt ska räknas för den ”relevanta händelsen” i enlighet med direktivets lydelse. kollegiet, som anser att förslaget inte genomför de aktuella direktiv- bestämmelserna fullt ut, riskerar den föreslagna regleringen att bli svår- tillämpad i det fall en utländsk leverantör, med hänvisning till en lagakraft- vunnen dom, gör gällande en annan tidsgräns än de föreslagna. anser att förslaget bör kompletteras med en möjlighet till uteslutning vid särskilda skäl efter det att tidsgränsen passerats. möjliggöra längre tidsgränser för uteslutning anser Försvarsmakten att ett system där uteslutningsperioden fastställs i dom bör övervägas. lingsmyndigheten tillstyrker förslaget, men anser att de aktuella direktiv- bestämmelserna är olyckligt formulerade och att tidsgränserna i vissa fall kan uppfattas som stötande. Enligt remissinstansen saknas det även rättsligt utrymme för upphandlande organisationer att kontrollera företräd- are i belastningsregistret, varför effekterna av förslaget kan ifrågasättas. Skälen för regeringens förslag och bedömning Uteslutning på grund av brott eller missförhållanden i övrigt Enligt 13 kap. 1 § ska en upphandlande myndighet utesluta en leverantör från att delta i en upphandling om den får kännedom om att leverantören enligt en lagakraftvunnen dom är dömd för vissa i paragrafen angivna brott (obligatoriska uteslutningsgrunder). Om leverantören är en juridisk person gäller detta i stället fysiska personer i leverantörens förvaltnings-, lednings- eller kontrollorgan. När det gäller missförhållan- den i övrigt får myndigheten, enligt 13 kap. 3 § , även utesluta en leverantör som t.ex. är i konkurs, har gjort sig skyldig till allvarligt fel i yrkesutövningen eller ingått någon form av konkurrenssnedvridande 2021/22:120 överenskommelse (frivilliga uteslutningsgrunder). Innan myndigheten beslutar att en leverantör ska uteslutas måste den, enligt 13 kap. 4 § , ge leverantören tillfälle att yttra sig över de omständigheter som enligt myndigheten utgör grund för uteslutning. Om leverantören kan visa att den har vidtagit vissa i paragrafen angivna åtgärder (självrättelser) får uteslutning, enligt 13 kap. 5 § , inte ske. Ett beslut om uteslutning får enligt 13 kap. 7 § fattas när som helst under upphandlingsförfarandet. Motsvarande bestämmelser finns i 13 kap. 1 och 3–7 §§ LUF, och 11 kap. 1 och 3–7 §§ . Bestämmelserna genomför artikel 57.1, 57.4 första stycket, 57.6 och 57.7 första meningen i LOU-direktivet, artikel 80.1 i LUF-direktivet samt artikel 38.4, 38.7 och 38.9 i LUK-direktivet. Liknande bestämmelser finns också för upphandlingar på försvars- och säkerhetsområdet (11 kap. 1–3 §§ LUFS och artikel 39 i LUFS-direktivet). Enligt 13 kap. 2 § ska en upphandlande myndighet utesluta en leverantör från att delta i en upphandling om leverantören inte fullgjort sina skyldigheter rörande betalning av skatter eller socialförsäkringsavgifter. Motsvarande bestämmelser finns i 13 kap. 2 § LUF och 11 kap. Paragrafen genomför delar av artikel 57.2 i LOU-direktivet, 80.1 i LUF-direktivet och 38.5 i LUK-direktivet. De aktuella reglerna om uteslutning bör kompletteras med tidsgränser Enligt artikel 57.7 i LOU-direktivet ska medlemsstaterna i enlighet med lagar och andra författningar samt med hänsyn till unionsrätten fastställa villkoren för tillämpningen av reglerna om uteslutning enligt artikel 57. Medlemsstaterna ska särskilt fastställa den längsta tillåtna uteslutningsperioden i de fall leverantören inte kan visa att den har vidtagit någon självrättelse. Om inte redan har fastställts i den lagakraftvunna domen, får den inte överstiga från den dag då domen meddelades i de fall som avses i artikel 57.1 respektive för relevant händelse i de fall som avses i artikel 57.4 i direktivet. Motsvarande bestämmelser finns i artikel 80.1 i LUF-direktivet och i artikel 38.10 i LUK-direktivet, men däremot inte i LUFS-direktivet. Vid genomförandet av upphandlingsdirektiv gjorde regeringen bedömningen att bestämmelserna om tidsgränser för uteslutning endast riktar sig till de medlemsstater vars lagstiftning ger utrymme för att i t.ex. en brottmålsdom fastställa att en leverantör eller dess företrädare inte får delta i offentliga upphandlingar . Eftersom någon sådan möjlighet inte finns i svensk rätt ansåg regeringen att dessa regler inte skulle genomföras i upphandlingslagarna. Regeringen hänvisade i stället till den proportionalitetsbedömning som alltid måste föregå ett beslut om uteslutning och erinrade om att tidsaspekten är en viktig faktor vid denna bedömning (prop. 2015/16:195 del 2 s. 738–741). Efter det att upphandlingsdirektiv genomförts i svensk rätt har i målet Vossloh Laeis prövat en medlemsstats tillämpning av bestämmelserna om uteslutning i LOU-direktivet (dom Vossloh Laeis, C‑124/17, EU:C:2018:855). Av uttalanden framgår att artikel 57.7 i LOU-direktivet innebär en skyldighet för medlemsstaterna att i sina nationella lagstiftningar fastställa den längsta tillåtna uteslutningsperioden i det fall inte har fastställts i en lagakraftvunnen dom (se punkterna 36–38 i domen). Denna skyldighet får anses gälla oavsett vilka instrument i övrigt som finns i den nationella rättsord- Prop. 2021/22:120 ningen. Vidare har Europeiska kommissionen i en formell underrättelse framfört att inte har genomfört skyldigheten att precisera den längsta tillåtna uteslutningsperioden enligt artikel 57.7 i LOU-direktivet och 38.10 i LUK-direktivet (överträdelse nr 2018/2279). Regeringen har i sitt svar till kommissionen vitsordat detta förhållande och angett att den tidigare tolkningen av bestämmelserna i artikel 57.7 i LOU- direktivet och 38.10 i LUK-direktivet om uttryckliga gränser för fastställande av uteslutningsperiod har omvärderats, bl.a. med anledning av den ovannämnda domen från (dnr Fi2019/00268). Mot denna bakgrund, och i enlighet med vad som följer av EU- domstolens praxis, bör reglerna om tidsgränser för uteslutning i artikel 57.7i LOU-direktivet, artikel 80.1 i LUF-direktivet respektive artikel 38.10i LUK-direktivet genomföras i svensk lag. Eftersom bestämmelserna om uteslutning av en leverantör enligt artikel 39 i LUFS-direktivet inte innehåller några tidsgränser, bör en sådan reglering inte heller tas in i lagen om upphandling på försvars- och säkerhetsområdet. Detsamma gäller icke-direktivstyrda upphandlingar, upphandlingar av sociala tjänster och andra särskilda tjänster enligt och samt sådana tjänster som omfattas av bilaga 3 enligt . Tidsgränserna bör vara fem respektive tre år I linje med vad bl.a. kommun, och Region för fram, vore en flexibel reglering enligt vilken hänsyn kan tas till överträdelsens allvar i varje enskilt fall i sig önskvärd. Mot bakgrund av direktivens ordalydelse, uttalanden i målet Vossloh Laeis och det av kommissionen mot initierade överträdelseärendet, bedömer regeringen dock att det inte är möjligt att införa längre tidsgränser än vad som uttryckligen anges i direktiven. Av samma anledning bör femrespektive treårsgränsen räknas bakåt från tidpunkten för beslutet om uteslutning och inte, som föreslår, från en särskilt fastställd tidpunkt under förfarandet. Som framhålls i skälen till LOU-direktivet är det dock viktigt att offentliga kontrakt inte tilldelas leverantörer som har gjort sig skyldiga till allvarlig brottslighet eller på annat sätt visat sig opålitliga eller misskött sina åtaganden gentemot det allmänna (se punkterna 100 och 101 i LOU- direktivet). Regeringen avser därför att följa utvecklingen på detta område och vid behov vidta åtgärder. Detsamma gäller den fråga som lyfter om de upphandlande myndigheternas och enheternas möjligheter att utföra leverantörskontroller på ett tillförlitligt och effektivt sätt. Kravet på uteslutning av leverantörer på grund av brott förutsätter att domen har fått laga kraft (13 kap. 1 § , 13 kap. 1 § LUF och 11 kap. 1 § ). Det skulle därför, som Lantmäteriet påpekar, kunna ifrågasättas om inte tidsgränsen bör räknas från tidpunkten då domen får laga kraft. I upphandlingsdirektiven anges emellertid uttryckligen att tidsgränsen ska räknas från den dag då domen meddelades, varför detta också bör gälla enligt svensk lag. I lagen om offentlig upphandling, lagen om upphandling inom försörjningssektorerna och i lagen om upphandling av koncessioner 2021/22:120 bör det följaktligen tas in en bestämmelse som anger att en upphandlande myndighet eller enhet inte får låta en dom som har meddelats ligga till grund för ett beslut om uteslutning på grund av brott.