prop · H90385 · 2022-01-18 00:00:00 — Enligt regeringen kan det på goda grunder hävdas att en förlängd frist skulle ha en positiv påverkan på miljön, i vart fall på . Fristen ger visserligen inte en sådan direkt effekt men det innebär endast att behovet av styrmedel är större. En längre frist innebär att fler konsumenter med framgång kan reklamera fel och i ett senare skede. För näringsidkarna är det då kostnadseffektivt att verka för att det produceras mer hållbara varor. Det är viktigt att har en hög hållbarhetsambition och är pådrivande i arbetet för en cirkulär ekonomi och i förlängningen en grön tillväxt och bättre miljö. Ett starkt konsumentskydd skapar incitament att producera varor som håller längre. Konsumenter kräver i allt högre utsträckning hållbara produkter och det gäller då att näringsidkaren kan erbjuda sådana produkter. Sammantaget anser regeringen att vikten av ett stärkt konsumentskydd och en ökad hållbarhet med styrka talar för att fristen förlängs till och att en sådan förlängning kan införas utan att det bör medföra några betydande nackdelar för näringsidkarna. Av motsvarande skäl som anförs i avsnitt 6.11.2 anser regeringen vidare att det är befogat och proportio- nerligt att gå längre än direktivets minimiharmonisering i detta avseende. Den presumtionsregel vid fel på varor som införs i den nya lagen bör därför förses med en tvåårig frist. Det bör i den nya lagen tydliggöras att det är näringsidkaren som har bördan att motbevisa presumtionen (jfr rättsfallet NJA 2013 s. 524 p. Regeringens förslag: Konsumenten ska, liksom , vara skyldig att reklamera fel inom skälig tid för att få göra gällande fel på varan. reklamation som skett ska alltid anses ha skett i rätt Konsumentens rätt att göra gällande fel på en vara preskriberas två månader efter att tiden för näringsidkarens felansvar har upphört. Näringsidkaren och konsumenten ska dock få komma överens om en för att kunna göra felet gällande. Utredningens förslag överensstämmer delvis med regeringens. ningen föreslår inte en preskriptionsregel som möjliggör sen reklamation. Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna ställer sig bakom utredningens förslag eller invänder inte mot det. Skälen för regeringens förslag Konsumentens reklamationsplikt bör behållas En konsument som upptäcker fel på sin köpta vara och som önskar att göra gällande någon påföljd på grund av felet, t.ex. att få varan reparerad, behöver meddela näringsidkaren detta. Det kallas att reklamera felet och om så inte sker inom föreskriven tid förlorar konsumenten rätten att göra gällande påföljder med anledning av felet. Det finns flera skäl som motiverar en skyldighet att reklamera vid fel på en vara. kan bl.a. ge näringsidkaren en möjlighet att vidta skadebegränsande åtgärder eller att säkra bevisning om den uppkomna situationen (se t.ex. rättsfallen NJA 2018 s. 127 och mot , C‑497/13, EU:C:2015:357). Denna ordning har funnits länge i . För köp av varor infördes en reklamationsplikt köplag och en sådan lagstadgad plikt återfinns i flera konsumenträttsliga lagar, t.ex. i konsumenttjänstlagen (1985:716). Även i den nuvarande konsumentköplagen återfinns en reklamations- plikt, dvs. en skyldighet för konsumenten att anmäla fel om han eller hon vill få felet avhjälpt av näringsidkaren. I 23 § första stycket föreskrivs att konsumenten inte får åberopa att varan är felaktig om konsumenten inte lämnar näringsidkaren ett meddelande om felet inom skälig tid efter det att han eller hon märkt eller borde ha märkt felet. Enligt 23 § andra stycket ska ett meddelande som lämnas efter det att konsumen- ten märkt felet alltid anses ha lämnats i rätt tid. Konsumenten måste reklamera ett fel senast från det att han eller hon har tagit emot varan. Konsumentköplagens bestämmelse om reklamationsplikt har stöd konsumentköpsdirektiv (prop. 2001/02:134 s. 56 f.). I varudirek- tivet föreskrivs inte att en reklamationsplikt måste finnas. Däremot anges att medlemsstaterna får behålla eller införa bestämmelser om att konsumenten för att utnyttja sina rättigheter är skyldig att upplysa näringsidkaren om bristande avtalsenlighet från den dag då konsumenten upptäckte felet (artikel 12). Direktivets reglering är således inte obligatorisk utan ger medlemsstaterna en möjlighet, om de så önskar, att ha en reklamationsplikt för konsumenten. Möjligheten i direktivet motsvarar i huvudsak den som finns konsumentköpsdirektiv. Att konsumenten måste vara aktiv och agera när fel uppstår för att få till stånd en rättelse är givet och något som även varudirektivet förutsätter (se bl.a. skäl 50). Att ha en ordning där konsumenten är skyldig att reklamera syftar till att skapa stadga i relationen mellan näringsidkare och konsument vid fel på varor och bidrar till att skapa en effektiv och ändamålsenlig fel- hantering. Den svenska reklamationsplikten för konsumenter är väl fungerande och förefaller ha ett brett stöd bland både näringsidkar- och konsumentorganisationer. Även har en sådan plikt. Genom en skyldighet för konsumenten att inom skälig tid reklamera ett fel på varan ges näringsidkaren möjlighet att på ett tidigt stadium avhjälpa felet innan det riskerar att förvärras. De svenska reglerna om konsumentens rekla- mationsplikt är tillåtna enligt varudirektivet och det har inte framkommit något skäl mot att behålla den nuvarande regleringen. Mot den bakgrunden föreslår regeringen att det även i den nya lagen ska finnas en reklamations- plikt för konsumenten. Enligt 23 § andra stycket konsumentköplagen kan reklamation, i stället för till säljaren, lämnas till den näringsidkare som förmedlat köpet och till någon annan som åtagit sig att för säljarens räkning avhjälpa fel på varan. Den som åtagit sig att avhjälpa fel för säljarens räkning torde rymmas i direktivets definition av näringsidkare, som bl.a. innefattar varje person som agerar för säljarens räkning (artikel 2.3 och avsnitt 5.3). Förmedlings- fallen regleras inte av direktivet. Båda bestämmelserna kan alltså behållas och bör föras över till den nya lagen. I 24 § konsumentköplagen görs undantag från reklamationsplikten i två situationer. Det gäller om näringsidkaren har handlat grovt vårdslöst eller 2021/22:85 i strid mot tro och heder och när det är fråga om farliga varor. Även i sådana fall behöver konsumenten normalt göra gällande fel för att påföljder ska komma ifråga men det kan ske utan hinder av de närmare formkrav för reklamation (se prop. 2004/05:13 s. 103 f., jfr även rättsfallet NJA 2017 s. 1195). Dessa undantag bör behållas. En särskild preskriptionsfrist bör införas Att en konsument ska ha möjlighet att reklamera som näringsidkarens ansvar gäller är givet. Frågan är dock om det därutöver bör gälla någon ytterligare tidsperiod för reklamation eller om reklamationsmöjligheten ska upphöra som näringsidkarens ansvar upphör. Utan en sådan extra tidsperiod måste konsumenten reklamera om felet uppstår . Treårs- fristen är enligt svensk rätt absolut. Ett fel som konsumenten upptäcker före det att fristen löper ut måste ändå reklameras inom fristen. Det är därmed fråga om en yttersta reklamationsfrist, dvs. krav som framställs efter denna tidpunkt är preskriberade (se prop. 2001/02:134 s. 58 f. och prop. 2004/05:13 s. 103). Enligt utredningen bör fristen vara absolut även i den nya lagen. I båda direktiven finns det bestämmelser om preskriptionsfristen som syftar till att säkerställa att konsumenten kan utöva sin rätt att göra gällande fel som framkommer . Varudirektivets bestämmelser om näringsidkarens ansvar är visserligen så utformade att de skulle kunna ge utrymme för en tolkning som möjliggör att den nuvarande ordningen med en preskriptionsfrist som motsvarar utgången av den treåriga ansvarsperioden i huvudsak behålls. Enligt artikel 10.4 ska medlemsstaterna säkerställa att preskriptionsfristen gör det möjligt för konsumenten att utöva sin rätt till avhjälpande åtgärder vid bristande avtalsenlighet som framkommer inom den tidsperiod som anges artikel 10.1, dvs. Först i artikel 10.3 ges medlemsstaterna möjlighet att föreskriva en längre frist. I avsnitt 6.11.2 föreslås att denna frist ska vara . Digitaldirektivets motsvarande bestämmelser är däremot utformade på ett sätt som innebär att det krävs en preskriptions- frist som sträcker sig längre än näringsidkarens ansvarstid såsom den bestäms i nationell rätt, dvs. (se avsnitt 7.8.1). Detsamma gäller enligt varudirektivet för kontinuerligt tillhandahållande av ett digitalt innehåll eller en digital tjänst i en vara med digitala delar (se avsnitt 8.6). Se även rättsfallet Ferenschild mot (C‑133/16, EU:C:2017:541) om preskriptionsfristen konsumentköpsdirektiv. Enligt regeringen kan det ifrågasättas om den nu redovisade eventuella skillnaden i utformningen av direktiven varit avsedd, särskilt som en sådan skillnad inte enbart skulle finnas mellan direktiven utan även mellan olika former av tillhandahållande av digitala delar i varudirektivet. Regeringen anser att intresset av enhetliga regler i dessa för konsumenten viktiga frågor med styrka talar för att preskriptionsfristen även för varor i övrigt bör sträcka sig längre än den tid som näringsidkarens ansvarsperiod gäller. Det skulle innebära en förändring jämfört med vad som gäller enligt den nuvarande konsumentköplagen. En sådan ändring framstår för rege- ringen också som motiverad eftersom den nuvarande fristen i praktiken faktiskt medför en kortare ansvarsperiod för näringsidkaren än vad lagen En konsument kan nämligen inte få ett fel åtgärdat om det Prop. 2021/22:85 framkommer så sent att han eller hon inte hinner reklamera felet inom ansvarsperioden trots att det kan vara ett ursprungligt fel som framkommit som näringsidkaren ansvarar för felet. Det är just detta som varudirektivet syftar till att förhindra, vilket tydligt framgår av direktivets skäl 42. Vikten av en enhetlig ordning understryks av det förhållandet att näringsidkarens ansvar enligt den nya lagen kommer att skilja sig från den gällande på så sätt att näringsidkaren i vissa fall också ansvarar för senare uppkomna (inte bara senare upptäckta) fel. Som anfördes i lagrådsremissen framstår en ordning som ger konsumen- ten möjlighet att göra gällande även sena fel som ändamålsenlig. Den kan inte anses medföra några nämnvärda negativa konsekvenser för närings- idkarna, särskilt mot bakgrund av att antalet fall där det kan bli aktuellt med en reklamation i detta sena skede lär vara ytterst litet. Lagrådet anser att en preskriptionsordning som i huvudsak motsvarar den nuvarande lagens yttersta reklamationsfrist bör behållas. Regeringen behandlar den synpunkten i avsnitt 6.11.2 och anser att det inte finns tillräckliga skäl att frångå den bedömning som gjordes i lagrådsremissen om att intresset av enhetliga regler, direktivets krav och vikten av att stärka konsumentskyddet med styrka talar för att utsträcka preskriptionsfristen. Som redovisas i avsnitt 6.11.2 anser regeringen att dagens yttersta rekla- mationsfrist bör ersättas av en lika lång frist för näringsidkarens felansvar. Det är den yttersta reklamationsfristen som ansetts utgöra en preskriptionsfrist och därmed förhindra konsumenten från att göra gällande fel . I lagrådsremissen anfördes att det genom den ändringen skapas förutsättningar för konsumenten att med tillämpning av en reklamations- regel kunna göra gällande fel även ett kortare tag efter ansvarstidens utgång. Som Lagrådet anför bör dock detta tydliggöras i lagen. I enlighet med förslaget om preskriptionsfrist för digitalt innehåll i avsnitt 7.9 föreslår därför regeringen att konsumentens rätt att göra gällande fel på en vara preskriberas efter att tiden för näringsidkarens felansvar har upphört. Näringsidkaren och konsumenten bör dock ha möjlighet att komma överens om för att kunna göra felet gällande. Som redovisas ovan om reklamationsplikten finns i den nuvarande konsumentköplagen (24 §) ett undantag från de krav som ställs på konsu- menten att reklamera fel, bl.a. när näringsidkaren agerat grovt vårdslöst. Det undantaget bör i den nya lagen gälla även för den nu föreslagna preskriptionsfristen. Regeringens bedömning: Det bör inte införas någon definition av begreppet garanti i den nya lagen. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna delar bedömningen eller invänder inte mot den. Bland andra och Bransch- organisationen och Interiör ser ett värde i att behålla den nuvarande konsumentköplagens innebörd av garanti. APPLiA anser att begreppet garanti i direktivet är otydligt vad gäller garantins omfattning. Skälen för regeringens bedömning Begreppet garanti i varudirektivet Enligt artikel 2.12 i varudirektivet avses med en garanti varje utfästelse som näringsidkaren eller en tillverkare (garantigivaren) ger konsumenten, utöver näringsidkarens rättsliga skyldigheter i fråga om avtalsenlighet, att återbetala det betalade priset eller att byta ut, reparera eller utföra någon form av service på varan, om den inte överensstämmer med specifikationerna eller andra krav som ingår i garantibeviset eller i den reklam som var tillgänglig då avtalet ingicks eller före köpeavtalets ingående. Varudirektivets definition uppvisar små skillnader i förhållande till den definition som finns i artikel 1.2 e konsumentköpsdirektiv. I det äldre direktivet anges bl.a. att det ska vara fråga om utfästelser utan extra kostnad. Enligt skäl 62 i varudirektivet gäller i stället att medlemsstaterna är fria att kräva att garantier ska tillhandahållas kostnadsfritt. Det finns inte någon motsvarande definition i digitaldirektivet, som inte heller innehåller några bestämmelser om garantier (se avsnitt 7.10). Konsumentköplagen reglerar vissa verkningar av garantier … I 21 § första stycket konsumentköplagen regleras vissa verkningar av garantier och liknande utfästelser enligt vilka säljaren, eller någon för säljarens räkning, har åtagit sig att svara för varan eller en del därav eller för en egenskap hos varan. Det anses vara fel på varan om den försämras i det avseende som utfästelsen omfattar. I 21 § andra stycket anges att detta inte gäller om det görs sannolikt att försämringen beror på en olyckshändelse eller därmed jämförlig händelse eller på vanvård, onormalt brukande eller något liknande förhållande på köparens sida. …men saknar en garantidefinition Vid genomförandet av konsumentköpsdirektiv gjordes bedömningen att någon definition av begreppet garanti inte borde införas i konsument- köplagen. Anledningen var att lagens garantibegrepp bedömdes som vidare än direktivets. Denna bedömning grundades på att direktivets definition ansågs inne- bära att garantiåtagandet utlöses endast om varan avviker från specifika- tionerna i garantibeviset eller i reklam som rör varan. Det framhölls att konsumentköplagens reglering i stället innebär att en tidsbestämd garanti utgör en presumtion för ett åtagande om varans funktion och medför att varje uppkommande bristfällighet som i något avseende täcks av garantin ska anses utgöra fel på varan. En annan skillnad som lyftes fram i förarbetena var att en garanti enligt konsumentköplagen kan utlösa även andra påföljder än dem som räknas upp i direktivet, som t.ex. skadestånd (se prop. 2001/02:134 s. 28). Den nuvarande konsumentköplagen innehåller därför inte någon definition av begreppet garanti. Även i konsumenträttighetsdirektivet finns en definition av begreppet garanti (artikel 2.14). Den är med endast marginella skillnader likalydande med den i varudirektivet. Inte heller vid genomförandet av konsumenträttighetsdirek- tivet infördes definitionen i lagtext. Med anledning av att kommissionen ifrågasatte det svenska genom- förandet i denna del behandlades frågan på nytt. Återigen gjordes bedömningen att definitionen inte borde tas in i lag. Som skäl anfördes att det finns oklarheter om vad direktivets garantibegrepp egentligen tar sikte på och hur de olika begreppen garanti (direktivet talar om både kommer- siell garanti och rättslig garanti) förhåller sig till varandra. I stället för att införa en definition tydliggjordes ytterligare i bl.a. marknadsföringslagen (2008:486) vad som avses med begreppet (se prop. 2019/20:63 s. 29 f.). Varudirektivets garantidefinition tas inte in i den nya lagen Enligt regeringens uppfattning får varudirektivets definition av garanti anses avse utfästelser som en näringsidkare gör som går utöver de skyldig- heter och rättigheter som följer av lag. Det handlar då om s.k. kommersiella garantier. I den engelska versionen av varudirektivet är det just det begreppet (commercial guarantee) som definieras i artikel 2.12. Enligt skäl 62 i varudirektivet bör garantibeviset ange att den rättsliga garantin om avtals- enlighet inte påverkas av garantin. Någon definition av rättsliga garantier finns inte i varudirektivet, men som utredningen anför ligger det nära till hands att det avser rättigheter och skyldigheter som följer av lag. Regeringen konstaterar att begreppen kommersiella garantier och rättsliga (legala) garantier inte används i svensk förmögenhetsrättslig lagstiftning. Diskussionerna i EU-förhandlingarna om artikel 2.12 tog sin utgångspunkt i att den garanti som avses där är en näringsidkares frivilliga åtagande gentemot en konsument utöver de legala rättigheter som direktivet annars anförtror konsumenten. Enligt regeringens bedömning är konsumentköplagens reglering väl etablerad och det står klart att direk- tivets definition ryms inom vad som normalt utgör en garanti eller liknande utfästelse enligt svensk förmögenhetsrätt. Som utredningen anför råder det inte heller i sak någon begreppsförvirring, t.ex. är det tydligt enligt svensk rätt att sådana försäkringar som kan tecknas mot betalning inte utgör garantier. Att ta in direktivets definition av garanti i lagen riskerar att ge intryck av att en garanti inte kan omfatta mer eller utfärdas av andra, vilket i förläng- ningen skulle kunna begränsa garantiernas betydelse för konsument- skyddet. Enligt regeringen saknas det mot denna bakgrund anledning att nu göra en annan bedömning än i tidigare lagstiftningsärende av huruvida en definition av begreppet garanti ska tas in i konsumentköplagen eller inte. Som redovisas i avsnitt 6.13.3 regleras garantier även i marknads- föringslagen. Sammantaget anser regeringen att det inte är nödvändigt för ett genom- förande av varudirektivet att ta in en definition av begreppet garanti i den nya lagen och det finns inte heller några andra skäl som talar för att göra det. I likhet med bedömer regeringen vidare att det finns ett värde i att så långt möjligt behålla det uttryckssätt avseende garantier som används i den nuvarande konsumentköplagen och annan närliggande lagstiftning. Regeringens förslag: Nuvarande bestämmelser om garantier ska föras över till den nya konsumentköplagen med vissa tillägg. Det ska i den nya lagen uttryckligen anges att när någon har lämnat en garanti eller liknande utfästelse, får konsumenten vända sig mot den garantigivaren i enlighet med vad som följer av garantin. Om tillverkaren av varan är garantigivare och denne har åtagit sig att svara för varans hållbarhet , ska konsumenten vid fel på varan ha rätt att kräva avhjälpande eller omleverans av tillverkaren. Om villkoren för garantin enligt ett garantibevis är mindre fördelaktiga för konsumenten än de som har utfästs i marknadsföring av varan och marknadsföringen inte före köpet har ändrats, ska villkoren enligt Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen utformar sitt förslag något annorlunda och begränsar sitt förslag om att garantigivaren är bunden av sina garantiåtaganden till andra Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna tillstyrker förslagen eller invänder inte mot dem. Enligt är det positivt att det klargörs att konsumenten har möjlighet att vända sig till någon annan än näringsidkaren med sitt garantianspråk. Verket efterfrågar emellertid ett förtydligande i lagen om att konsumenten har kvar sina rättigheter mot näringsidkaren även om garantianspråk riktas mot tillverkaren, och anser dessutom att det bör tydliggöras hur en rättelse av informationen i marknadsföringen ska göras med befriande verkan. Skälen för regeringens förslag En garanti vid konsumentköp är till fördel för båda parter Kommersiella garantier är ett viktigt och positivt inslag i konsument- Garantier stärker konsumentskyddet och ger närings- idkare ett konkurrensmedel och ett sätt att skapa en hållbar relation med Genom att garantigivaren kan vara någon annan än säljaren, t.ex. tillverkaren av varan, har garantin även den fördelen att tidigare säljled involveras i konsumentskyddet. Kommersiella garantier utgör frivilliga åtaganden av säljaren eller någon annan näringsidkare. Det uppställs alltså inte i lag något krav på att näringsidkare ska ställa en garanti eller på omfattningen av garanti- När en garanti ändå ges är det viktigt att den uppnår sitt främsta syfte, att stärka konsumentskyddet. Varudirektivet tar endast upp vissa aspekter på garantier och överlåter övriga på medlemsstaterna att reglera Garantigivares ansvar för en lämnad garanti Enligt artikel 17.1 första stycket varudirektivet ska en garanti vara bindan- de för garantigivaren enligt de villkor som fastställs i garantibeviset och den tillhörande reklam som var tillgänglig för, eller före, konsumentköpsdirektiv finns en motsvarande regel (artikel 6.1). Den nuvarande konsumentköplagen reglerar inte verkan av garantier i sig eller för andra garantigivare än säljaren (se nedan). Vid genomförandet av konsumentköpsdirektiv konstaterades att lagen förutsåg att även andra – t.ex. tillverkare och generalagenter – kan komma i fråga som garantigivare och att det är den som ursprungligen gör utfästelsen som är att anse som garantigivare i egentlig mening. Vidare ansågs det följa av allmänna obligationsrättsliga grundsatser att garantigivaren har att uppfylla det åtagande som framgår av utfästelsen även om denne inte står i något direkt avtals- förhållande till konsumenten, låt vara att de närmare förutsättningarna för och begränsningarna av detta inte är givna (se prop. 2001/02:134 s. 61 f.). Utred- ningen föreslår att det som anges i tidigare förarbeten bör komma till uttryck direkt i lag. Detta anser som ett positivt klargörande och som väl avvägt. Även om en garanti således enligt svensk rätt redan är bindande för den som lämnat garantin (garantigivaren) delar regeringen uppfattningen att det är lämpligt att nu tydliggöra detta i lag. Ett sådant förtydligande syftar även till att genomföra artikel 17.1 första stycket. Det bör därför i den nya lagen anges att konsumenten kan vända sig mot den som har lämnat en garanti eller liknande utfästelse i enlighet med vad som följer av garantin. På samma sätt som bör det därmed gälla att garantigivaren svarar för det som anges i garantin och som utgångspunkt på det sätt som där anges. Regeringen konstaterar att förekomsten av en garanti inte innebär att konsumenten förlorar sin rätt att göra gällande felpåföljder mot säljaren enligt lagens regler om krav och fel på varan. Det finns inte, som Konsu- mentverket efterfrågar, något behov av att nu ange det i lag. Utredningens förslag begränsas till tredjemansgarantier, dvs. garantier där garantigivaren är någon annan än säljaren. Skälet torde vara att det, som utvecklas nedan, finns särskilda regler om att säljaren har ett ansvar direkt enligt konsumentköplagen i dessa fall. Det kan dock konstateras att även säljare utfärdar garantier och att dessa, som för alla andra garanti- givare, är bindande för säljaren . I den utsträckning en garanti av säljaren innebär mer långtgående åtaganden än det som lagen föreskriver måste enligt regeringens uppfattning säljaren naturligtvis vara bunden av dessa. Det är en syn som framskymtar redan i den nuvarande lagen, se t.ex. 23 § tredje stycket där det anges att konsumenten förlorar rätten att åberopa fel om han eller hon inte reklamerar inom , ”om inte annat följer av en garanti eller liknande utfästelse”.