prop · H90385 · 2022-01-18 00:00:00 — Enligt artikel 18 i varudirektivet ska näringsidkaren, om denne hålls ansvarig gentemot konsumenten på grund av fel till följd av en handling eller en underlåtenhet, inbegripet en underlåtenhet att tillhandahålla uppdateringar för varor med digitala delar, ha rätt att rikta regressanspråk mot den eller de ansvariga personerna i transaktionskedjan (se även skäl 63). En motsvarande bestämmelse finns i artikel 20 i digitaldirektivet. Vem som näringsidkaren har rätt att rikta anspråk mot samt åtgärder och villkor för utövandet av denna rätt ska fastställas i nationell rätt. Artiklarna reglerar alltså förhållandet mellan näringsidkaren och ansvariga personer i tidigare led. De har sin föregångare konsumentköpsdirektiv. Vid genomförandet av det direktivet ansågs svensk rätt redan uppfylla artikel 4 om regressrätt. I förarbetena anfördes att det av grundläggande avtals- rättsliga principer följer näringsidkaren kan rikta anspråk mot sin avtalspart bakåt i kedjan. Eftersom det i direktivet lämnas åt medlemsstaterna att avgöra mot vem näringsidkaren ska få vända sig med sitt anspråk, bedömdes ingen lagstiftningsåtgärd vara nödvändig (se prop. 2001/02:134 s. 55). Artikel 18 i varudirektivet och artikel 20 i digitaldirektivet har stora likheter med artikel 4 i konsumentköpsdirektivet. Det kan noteras att det anges i de svenska språkversionerna av de nya direktiven att det ska fastställas i nationell rätt vilken person som näringsidkaren har rätt att rikta anspråk mot och relevanta åtgärder och villkor för utövandet av denna rätt medan det i konsumentköpsdirektivet anges att frågan ska avgöras enligt nationell rätt. Regeringen kan emellertid konstatera att det i de engelska språkversionerna av samtliga direktiv anges ett och samma uttryckssätt (shall be determined by national law). Det bedöms därför inte finns någon materiell skillnad mellan det äldre och de nya direktiven i detta avseende. Varudirektivet och digitaldirektivet lämnar således åt medlemsstaterna att avgöra mot vem eller vilka regresskrav ska få framställas och kräver inte att det ska vara möjligt att rikta krav mot någon annan än en avtalspart. Som framgår ovan följer det av grundläggande avtalsrättsliga principer i svensk rätt att en näringsidkare kan rikta anspråk mot sin avtalspart bakåt i Prop. 2021/22:85 kedjan. Det bedöms därför inte finns något behov av att särskilt reglera den frågan i den nya lagen. En näringsidkare kommer i vissa fall att vara ansvarig gentemot konsu- menten även när det digitala innehållet består av eller bygger på fri programvara med öppen källkod som en person i tidigare led i transaktions- kedjan har tillhandahållit utan betalning. Enligt skäl 78 i digitaldirektivet bör regressrätten inte gälla i ett sådant fall. I likhet med utredningen bedömer regeringen att det i regel inte är möjligt enligt svensk rätt för en närings- idkare att rikta regresskrav mot den som tillhandahållit fri programvara som näringsidkaren sedan har använt sig av för det digitala innehåll näringsidkaren tillhandahåller. Det bedöms inte vara nödvändigt att uttryckligen reglera detta i den nya lagen. Regeringens bedömning: Den nya konsumentköplagen bör inte reglera lagval. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans invänder mot utredningens Skälen för regeringens bedömning: I 48 § i den nuvarande konsu- mentköplagen föreskrivs att avtalsvillkor som anger att lagen i ett land utanför Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES) ska tillämpas på avtalet inte gäller i fråga om köp enligt konsumentköplagen, om den lag som annars skulle gälla är lagen i ett land inom EES och den lagen ger konsumenten ett bättre skydd. Lagvalsbestämmelsen infördes för att genomföra artikel 7.2 konsumentköpsdirektiv. Regler om tillämplig lag är en del av genom Europa- parlamentets och rådets förordning (EG) nr 593/2008 av om tillämplig lag för avtalsförpliktelser (I) och och rådets förordning (EG) nr 864/2007 av om tillämplig lag för utomobligatoriska förpliktelser (II). Isamband med att I- och II-förordningarna trädde i kraft gjordes de ändringar som ansågs nödvändiga för att svensk rätt inte skulle stå i strid med förordningarna (prop. 2013/14:243 s. 23 f.). Enligt artikel 23 i I-förordningen ska förordningen som huvudregel inte inverka på tillämpningen av unionsrättsliga bestämmelser som på särskilda områden fastställer lagvalsregler för avtalsförpliktelser. Till följd av arti- keln var således konsumentköpsdirektivets artikel om lagval alltjämt giltig och någon ändring i 48 § konsumentköplagen behövde därmed inte göras. Varudirektivet innehåller inte någon motsvarande lagvalsregel. I skäl 65 i varudirektivet anges att ingenting i direktivet bör påverka tillämpningen av internationellt privat- rättsliga regler. Motsvarande uttalas i skäl 80 i digitaldirektivet. I- förordningen omnämns särskilt i det sammanhanget. Regeringen kan mot den bakgrunden konstatera att det inte är möjligt att i den nya lagen införa en lagvalsregel motsvarande den som finns i 48 § konsumentköp- lagen (jfr motsvarande bedömning vid genomförandet av konsument- 2021/22:85 rättighetsdirektivet, prop. 2013/14:15 s. 53 f.). Det finns inte heller längre något behov av en sådan regel. Någon bestämmelse om lagval bör alltså inte tas in i den nya lagen. 10.3Ändringar i andra lagar Regeringens förslag: Hänvisningar till den nuvarande konsument- köplagen i andra lagar ska i stället avse den nya lagen. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans invänder mot förslaget. Skälen för regeringens förslag: I denna proposition föreslår regeringen att en ny konsumentköplag ersätter konsumentköplag. I vissa lagar hänvisas till den nuvarande konsumentköplagen i olika avseen- den. Dessa hänvisningar bör ändras till den nya lagen och i tillämpliga fall, motsvarande bestämmelse i den nya lagen. Det gäller 1 § lagen (1964:528) om tillämplig lag beträffande internationella köp av lösa saker, 4 § köplagen (1990:931), 11 § produktansvarslagen (1992:18) och 25 § kommissionslagen (2009:865). Regeringens bedömning: Det bedöms finnas lämpliga och effektiva medel för att säkerställa att bestämmelserna i den nya konsumentköp- lagen och marknadsföringslagen följs. Någon ytterligare reglering behöver därför inte införas för att säkerställa EU-direktivens genom- förande i svensk rätt. Utredningens bedömning överensstämmer i sak med regeringens. Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna delar utredningens bedömning eller invänder inte mot den. M anser att konsumenten med nuvarande regelverk riskerar att lida rättsförlust och att detta bör åtgärdas. Enligt förbundet finns olika problem, t.ex. risken för att behöva betala motpartens rättegångskostnader och att rättsprocessen kan upplevas som långvarig, som gör att många konsumenter enligt förbundets uppfattning inte vill driva en process som de förmodligen skulle ha vunnit. Skälen för regeringens bedömning: I artikel 19.1 i varudirektivet anges att medlemsstaterna ska se till att det finns lämpliga och effektiva medel för att säkerställa efterlevnaden av direktivet. Av artikel 19.2 framgår att medlen ska omfatta bestämmelser varigenom ett eller flera av vissa angivna typer av organ enligt nationell rätt får väcka talan inför domstol eller behöriga förvaltningsmyndigheter för att se till att de bestäm- melser som genomför direktivet tillämpas. De som anges är offentliga organ eller deras företrädare, konsumentorganisationer och branschorganisa- tioner. Artikel 21 i digitaldirektivet har en närmast identisk lydelse men med tillägg av organisationer eller sammanslutningar utan vinstsyfte som är verksamma inom området skydd av registrerades rättigheter eller fri- heter enligt definitionen i artikel 80 i EU:s dataskyddsförordning. Tvister med anledning av konsumentköp av varor och tillhandahållan- den av digitalt innehåll enligt den nya lagen kommer, liksom , att kunna ske i allmän domstol. kommer, enligt lagen (2011:1211) om medverkan i vissa tvister, ha möjlighet att biträda en konsument i en domstolsprocess om tvisten är av betydelse för rättstillämpningen eller om det annars finns ett allmänt konsumentintresse av att tvisten prövas. får också väcka en offentlig grupptalan enligt 6 § lagen (2002:599) om grupp- rättegång som företrädare för en grupp konsumenter (se 5 § 2 förordningen [2009:607] med instruktion för ). Enligt 5 § lagen om grupprättegång får vidare en talan väckas av en ideell förening som i enlighet med sina stadgar tillvaratar konsumentintressen i tvister mellan konsumenter och en näringsidkare om någon vara eller tjänst. I de engelska versionerna av de båda direktiven används uttrycket ”may take action” och i de svenska versionerna ”får väcka talan” (i skäl 64 och 79 används ”initiate” respektive ”inleda”). får i konsumenttvister biträda och väcka offentlig grupptalan som företrädare för konsumenter men däremot inte väcka talan i eget namn. Även en talan som förs av en förening som tillvaratar konsumentintressen förs av föreningen som företrädare för konsumenterna. har däre- mot självständiga befogenheter enligt marknadsföringslagen (2008:486) som gäller alla kontakter mellan näringsidkare och konsumenter i försäljningssyfte. Regeringen delar utredningens uppfattning att det uttryckssätt som används i direktiven inte kan uppfattas som ett krav på att och konsumentorganisationer ska ha möjlighet att föra en civilrättslig talan helt fristående från en eller flera berörda konsu- menter. Syftet med regleringen bör rimligen vara att hjälpa konsumenten att hävda sin rätt. De möjligheter till detta som finns i svensk rätt måste anses fullt tillräckliga. Det kan i sammanhanget tilläggas att enligt artikel 22.2och skäl 68 i varudirektivet och artikel 23.2 och skäl 82 i digital- direktivet läggs direktiven till bilagan till och rådets direktiv /22/EG av om förbudsföreläggande för att skydda konsumenternas intressen. Enligt lagen (2000:1175) om talerätt för vissa utländska konsumentmyndigheter och konsumentorganisationer, som hänvisar till den bilagan, utvidgas därmed talerätten enligt den lagen till att avse även de två nya direktiven. Det bör noteras att direktiv kommer att upphävas genom och rådets direktiv (EU) 2020/1828 av om grupptalan för att skydda konsumenters kollektiva intressen. Hur det nya direktivet ska genomföras i svensk rätt utreds (dir. 2021:2). har i uppgift att säkerställa efterlevnaden av sådana regler som myndigheten har tillsyn över, bl.a. som behörig myndighet enligt och rådets förordning (EU) 2017/2394 av om samarbete mellan de nationella myndigheter som har tillsynsansvar för konsumentskyddslagstiftningen och om upphävande av förordning (EG) 2006/2004, se 3 § 6 förordningen med instruktion för . Enligt artikel 22.1 (skäl 67) i varudirektivet och artikel 23.1 (skäl 81) i digitaldirektivet läggs båda direktiven till bilagan till förordningen, vilket innebär att tillsynsbefogenheter som följer av förordningen kommer att vara tillämpliga även vid överträdelser av direktiven. Vidare har i uppgift att utöva tillsyn över behandlingen 2021/22:85 av personuppgifter, se 3 § förordningen (2018:219) med kompletterande bestämmelser till EU:s dataskyddsförordning. Vid sidan av prövning i allmän domstol kan en konsument vända sig till . Nämnden är en statlig myndighet vars huvuduppgift är att på ett opartiskt sätt pröva tvister mellan konsumenter och näringsidkare som bl.a. härrör från ett avtal om köp av en vara eller tjänst. Nämndens prövning är kostnadsfri och dess beslut är en rekommen- dation om hur tvisten bör lösas. Vid tvister där konsumenten i stället för att betala har tillhandahållit sina personuppgifter och där det inte yrkas ersättning för en ekonomisk skada uppgående till värdegränsen, kan det enligt gällande reglering komma att finnas fall som myndigheten enligt huvudregeln inte är behörig att pröva. I allmän domstol finns inte mot- svarande begränsning. Om den personuppgiftsbehandling som ägt rum strider mot EU:s dataskyddsförordning, finns vidare möjligheter till skade- stånd enligt vad som närmare regleras i den förordningen. Sammantaget gör regeringen bedömningen att den svenska regleringen är tillräcklig för att leva upp till kraven i artiklarna 19 i varudirektivet respektive 21 i digitaldirektivet och att några författningsändringar därför inte krävs. M för fram vissa synpunkter på utform- ningen av domstolsprocessen i konsumentmål. Regeringen konstaterar att det i finns särskilda regler för förenklade tvistemål, bl.a. om begränsningar av rättegångskostnadsansvar, och att flertalet konsu- mentköprättsliga tvister handläggs som sådana mål. Domstolarna upp- fyller också i hög utsträckning de av regeringen uppställda målen för handläggningstider av tvistemål. Något behov av att vidta åtgärder i de avseenden riksförbundet tar upp bedöms därför inte vara nödvändigt. Regeringens bedömning: har ansvar för att konsu- menter får tillgång till information om sina rättigheter och information om medel för att hävda dessa rättigheter. behöver inte införas för att uppfylla direktivens krav. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna gör samma bedöm- ning som utredningen eller invänder inte mot den. anser att mer behöver göras när det gäller tillgängliggörande av information, vägledning om konsumenters rättigheter och skyldigheter, utbildning och information som stöder kommunernas verksamhet i frågor som rör konsumentskydd. Skälen för regeringens bedömning: Enligt artikel 20 i varudirektivet ska medlemsstaterna vidta lämpliga åtgärder för att säkerställa att konsumen- terna får tillgång till information om konsumenters rättigheter enligt direktivet och information om medel för att hävda dessa rättigheter. rande reglering finns inte i digitaldirektivet. Det är viktigt att den nya lagen och särskilt regleringen av vad som gäller i fråga om konsumentskydd vid köp av varor blir allmänt känt så att konsumenter har möjlighet att fullt ut utnyttja sitt konsumentskydd. innebär en del förändringar jämfört med vad som gällt. uppgift för det allmänna att informera om lagen och om de medel som Prop. 2021/22:85 konsumenter har för att hävda sina rättigheter. även efter att den nya lagen trätt i kraft. har enligt 1 § 2 och 3 § 3 förordningen (2009:607) med instruktion för ansvar för att tillgängliggöra information och vägledning om konsumenters rättigheter och skyldigheter och ska med utbild- ning och information stödja kommunernas verksamhet i frågor som rör konsumentskydd och konsumentlagstiftning. samordnar bl.a. den rikstäckande upplysningstjänsten Hallå Konsument där ett antal myndig- heter och konsumentbyråer samverkar. Det är en naturlig utgångspunkt att inom ramen för sina redan existerande uppgifter svarar för att information om den nya lagen ges. M anser att mer behöver göras när det gäller till- gängliggörande av information, vägledning om konsumenters rättigheter och skyldigheter, utbildning och information som stöder kommunernas verksamhet i frågor som rör konsumentskydd. Enligt regeringens bedöm- ning är detta emellertid något som har möjlighet att överväga inom ramen för sina existerande uppgifter. Regeringen anser att det inte behöver göras några ändringar i den nuvarande regleringen för att genomföra artikel 20 i varudirektivet. Regeringens förslag: Den nya konsumentköplagen och ändringarna i annan lagstiftning ska träda i kraft . Den nuvarande konsumentköplagen ska då upphöra att gälla. Den upphävda konsumentköplagen ska fortfarande gälla för avtal om varor som har ingåtts före ikraftträdandet. Bestämmelserna om avtal om tillhandahållande av digitalt innehåll i den nya lagen ska däremot tillämpas på tillhandahållanden som sker från och med ikraftträdandet, även om avtalet ingicks , med undantag för bestämmel- serna om ändring av det digitala innehållet. Hänvisningar till den upphävda konsumentköplagen i vissa andra lagar ska fortfarande tillämpas om den upphävda lagen gäller för köpet. Utredningens förslag överensstämmer delvis med regeringens. Utredningen föreslår ett ikraftträdande och utformar övergångsbestämmelserna till viss del annorlunda. Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna tillstyrker förslagen eller invänder inte mot dem. menar att för äldre avtal om digitalt innehåll som tillämpas på tillhandahållanden från och med ikraftträdandet bör näringsidkaren ges möjlighet att infor- mera konsumenten i efterhand om avvikelser i sådana tidigare ingångna avtal. Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 24.1 i varudirektivet och artikel 24.1 i digitaldirektivet ska direktiven vara genomförda i svensk rätt 2021/22:85 . Den tidigast möjliga tidpunkten som den nya konsumentköplagen och ändringarna i övrig lagstiftning kan träda i kraft bedöms dock vara . som varudirektivet börjar gälla, upphävs det nuvarande konsumentköpsdirektiv (artikel 23 och skäl 66 i varudirektivet). På motsvarande sätt bör den nuvarande konsumentköplagen upphöra att gälla när den nya lagen träder i kraft. Enligt artikel 24.2 i varudirektivet är bestämmelserna i direktivet inte tillämpliga på avtal som ingåtts före ikraftträdandet. Regeringen konstaterar att det förhållandet att de nya bestämmelserna ska tillämpas endast på avtal som har ingåtts efter ikraftträdandet och på marknadsföring efter denna tidpunkt är i enlighet med allmänna principer och därmed gäller även utan en övergångsbestämmelse av den innebörden. En över- gångsbestämmelse bör dock införas om att den nuvarande konsument- köplagen fortfarande ska gälla för avtal om köp m.m. som har ingåtts före ikraftträdandet. När det gäller avtal om tillhandahållande av digitalt innehåll föreskrivs i artikel 24.2 i digitaldirektivet att bestämmelserna som huvudregel ska tillämpas på ett sådant tillhandahållande från och med ikraftträdandet, dvs. även om tillhandahållandet sker enligt ett avtal som ingåtts tidigare. Detta ska dock enligt samma artikel inte gälla för de bestämmelser som genom- för artikel 19 (om ändring av det digitala innehållet) och artikel 20 (om regressrätt). Det bör därför föreskrivas att den nya lagen ska tillämpas på tillhandahållanden som sker från och med ikraftträdandet, oavsett när avtalet ingicks, med undantag för reglerna om ändring av det digitala innehållet (se avsnitt 10.1 om att ett genomförande av artikel 20 inte kräver några lagändringar). Det kommer inte, som förordar, att vara möjligt för en näringsidkare att i efterhand informera konsumenten om avvikelser från de objektiva kraven för avtalsenlighet. Några bestämmelser i vissa andra lagar innehåller en hänvisning till bestämmelser i den nuvarande konsumentköplagen. Det gäller 1 § lagen (1964:528) om tillämplig lag beträffande internationella köp av lösa saker, 4 § köplagen (1990:931), 11 § produktansvarslagen (1992:18) och 25 § kommissionslagen (2009:865). I avsnitt 10.3 föreslår regeringen att dessa hänvisningar ersätts med hänvisningar till motsvarande bestämmel- ser i den nya konsumentköplagen. Som föreslås ovan ska den upphävda lagen fortsatt gälla för köpeavtal som ingåtts före ikraftträdandet. Eftersom det av allmänna principer följer att nya avtalsrättsliga lagregler endast gäller för avtal som ingås efter ikraftträdandet bör det, som utredningen föreslår, föreskrivas att den nuvarande lagen fortsatt ska gälla för köp när konsumentköpsreglerna behöver tillämpas i den nu redovisade följdlag- stiftningen. Härigenom säkerställs att ett och samma regelverk gäller för ett konsumentköpeavtal som ingåtts före ikraftträdandet. Det bedöms inte finnas behov av några övergångsbestämmelser till för- slaget i avsnitt 6.13.3 om garantibevis i marknadsföringslagen (2008:486). Regeringens bedömning: De nya konsumentköpreglerna bör leda till ett stärkt konsumentskydd och besparingar för företag, särskilt de som be- driver verksamhet över nationsgränserna. bör regleringen kunna leda till bättre konkurrens och lägre priser för konsumenter. För företag kan det vid tillhandahållande av digitalt innehåll initialt finnas ett visst behov av utbildningsinsatser och anpassning av avtals- villkoren. Detta bedöms medföra enbart begränsade kostnader. Förslaget till särreglering avseende levande djur innebär en viss sänkning av konsumentskyddet men bedöms leda till att näringsidkarna på den marknaden, till stor del små företag och enskilda näringsidkare, får en ökad förutsebarhet i sin verksamhet och minskad risk för rättsliga processer. Förslagen bedöms leda till endast marginellt ökade kostnader för staten, som bör kunna rymmas inom befintliga anslag, och inga ökade kostnader för kommunerna. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna, bl.a. , , och , invänder inte mot bedömningen. anser att flera av utredningens konsekvensbeskrivningar är bristfälliga och att förslagens effekter för berörda företag därför inte kan bedömas. Skälen för regeringens bedömning I propositionen föreslås att den nuvarande konsumentköplagen upphävs och att lagens bestämmelser om varor, med justeringar och tillägg, förs över till en ny konsumentköplag. I den nya lagen tas även in regler, bl.a. om avtal vid tillhandahållande av digitalt innehåll, liksom vissa särregler för varor med digitala delar. I dessa delar är regelverket nytt och ersätter alltså inte någon existerande lagstiftning. Många av den nya lagens bestämmelser tar sin utgångspunkt i den nuvarande konsumentköplagens bestämmelser och i övrigt i de två EU- direktiven som ska genomföras i svensk rätt. I förstnämnda avseende innebär förslagen inte några konsekvenser av betydelse i förhållande till dagens situation och i sistnämnda avseende är utrymmet att överväga alternativa lösningar eller avstå från att lämna förslag begränsade. Före- tagens skyldigheter när det gäller behandling av personuppgifter följer redan av den allmänna dataskyddsförordningen och är alltså inte en konsekvens av nu aktuella förslag. Utanför direktivens tillämpningsområden är det möjligt med nationell reglering. I den mån varudirektivet tillåter nationella regler som går längre, bl.a. avseende reklamationsplikt och säljarens treåriga ansvarsperiod, går förslagen inte utöver vad som redan följer av svensk rätt med undantag för förslaget om näringsidkarens omvända bevisbörda (se avsnitt 6.11.3). Viss särreglering för köp av levande djur föreslås dock (se avsnitt 9). 2021/22:85 De som påverkas av den nya lagen är i huvudsak näringsidkare (säljare) och konsumenter (köpare) av varor och digitalt innehåll. Alla människor i är konsumenter och förslagen har därmed stor betydelse för många. Ett genomförande av de två direktiven i svensk rätt bidrar till att skapa enhetliga regler inom hela EU. Detta bör, som utredningen anför, kunna leda till större utbud och lägre priser för konsumenter. En tydlig och tvingande reglering av förhållandet mellan konsumenten och näringsidkaren innebär att konsumenterna lättare kan förstå vilka rättig- heter de har och därmed kan göra dem gällande. Det gäller särskilt vid avtal om tillhandahållande av digitalt innehåll och för varor med digitala delar, eftersom dessa områden har varit i stort sett oreglerade tidigare. En tydligare reglering har alltså positiva konsekvenser för konsumenterna och kan leda till att de känner en större trygghet på marknaden och att färre köp föranleder efterföljande tvister mellan konsumenter och näringsidkare. Även i flera andra avseenden innebär de nya reglerna ett ökat konsumentskydd. Det gäller särskilt förslaget om att förlänga den tid efter köpet under vilken näringsidkaren presumeras ansvara för uppkomna fel (den omvända bevis- bördan), som bör leda till en betydande stärkning av konsumentens möjligheter att få till stånd avhjälpande åtgärder när fel på varor uppstår. Förslagen till särreglering avseende köp av levande djur innebär att näringsidkarnas ställning stärks något på bekostnad av konsumenternas.