prop · H903215 · 2022-04-05 00:00:00 — Som framgår ovan (se avsnitt 13.6.1) kan det ibland vara svårt för Krono- fogdemyndigheten att förmedla betalningar till en borgenär eftersom myndigheten saknar kontouppgifter eller kontaktuppgifter för borgenären. En ytterligare utmaning är att det förekommer att en borgenär betalar tillbaka medel som har förmedlat. Ett skäl kan vara att borgenären inte anser sig ha rätt att ta emot betalningen, t.ex. vid solidarisk betalningsskyldighet där borgenären har fått full betalning av en annan gäldenär. Det kan också vara så att borgenären har avskrivit fordran av något skäl, t.ex. vid konkurs eller likvidation av bolag där konkursboet avstår sin fordran för att kunna avsluta konkursen skyndsamt. Det fanns hos som av olika skäl inte hade kunnat betalas ut. Det finns inte någon reglering som tar sikte på situationen att det i en skuldsanering kvarstår medel som inte har kunnat förmedla. Varken skuldsaneringslagen (2016:675) eller lagen (2016:676) om skuldsanering för företagare innehåller bestämmelser om hantering av sådana medel som inte kan betalas ut. När en skuldsanering är avslutad finns det således ingen rättslig grund för Kronofogdemyndig- heten att hantera de inbetalda medlen. Det finns därför ett behov av att klargöra i skuldsaneringslagen och lagen om skuldsanering för företagare under vilka förutsättningar en borgenär förlorar sin rätt till inbetalda medel i en skuldsanering. Till skillnad från Svensk Inkasso och anser rege- ringen nämligen att det är ett problem att det finns pengar innestående hos som myndigheten saknar rättslig grund för att hantera. Det framstår inte som lämpligt att , enligt vad som föreslås av dessa remissinstanser, ska behöva invänta att den allmänna preskriptionstiden löpt ut innan betalningsförmedlingen kan avslutas. Som anförs av är det tvärtom angeläget att detta kan ske i rimlig tid efter en avslutad skuldsanering. För att konsekvenserna inte ska bli alltför ingripande mot borgenärerna är det viktigt att den nya bestämmelsen utformas så att det finns en möjlighet att läka den brist som medför att medel blivit innestående hos . Det kan finnas godtagbara skäl till att en utbetal- ning i ett visst fall inte har kunnat genomföras, t.ex. för att borgenären bytt kontonummer och glömt meddela detta till . Det skulle vara allt för ingripande att borgenären i en sådan situation förlorar rätten till inbetalda medel utan att borgenären först ges möjlighet att uppge ett korrekt kontonummer. Regeringen föreslår därför att rätten till inbetal- da medel som kvarstår hos går förlorad först efter att den sista utbetalningen enligt skuldsaneringsbeslutet genomförts till borgenärerna. Det innebär att en borgenär som regel har (vanlig skuldsanering) respektive (F-skuldsanering) på sig att anmäla sådana betalningsuppgifter till att utbetalning kan genomföras. Att borgenärernas rätt till inbetalda medel helt och hållet knyts till betalningsplanens längd är enligt regeringen emellertid inte lämpligt i alla situationer. Det skulle riskera att medföra att en borgenär går miste om den sista utbetalningen om den av någon anledning inte kan genomföras. Det kan t.ex. handla om en borgenär som tagit emot betal- ningar men som inför sista utbetalningen glömt att anmäla kontobyte till . För att en sådan borgenär ska ges möjlighet att läka bristen bör borgenären förlora rätten till medlen först efter att den sista ordinarie utbetalningen till borgenärerna har genomförts. Regeringen föreslår därför att regeln bör utformas på ett sådant sätt att en borgenär förlorar sin rätt till inbetalda medel om borge- 2021/22:215 nären inte för den sista utbetalningen till borgenärerna lämnar sådana uppgifter till att medlen kan betalas ut till borgenären. Svensk Inkasso och tar upp frågan hur förslaget påverkar borgenärernas möjlighet att begära verkställighet mot en gälde- när. Regeringen vill med anledning av detta framhålla att gäldenärens betalning till har samma verkan som om gälde- nären hade betalat direkt till borgenären (se prop. 2015/16:125 s. 80). Denna ordning kommer att gälla även fortsättningsvis. Om en borgenär skulle begära verkställighet mot gäldenären har han eller hon, på samma sätt som , möjlighet att invända att betalning redan skett till Krono- fogdemyndigheten. Frågan får sedan hanteras på sedvanligt vis inom ramen för verkställighetsprocessen. Normalt bör en sådan invändning från gäldenären leda till att det föreligger hinder mot verkställighet. ska ha möjlighet att omfördela sådana medel som en borgenär förlorat rätten till bör vidare ges möjlighet att hantera de medel som kvarstår efter avslutad skuldsanering och som en borgenär har förlorat rätten till. De alternativ som främst kan övervägas är att betala tillbaka medlen till gäldenären eller att fördela dem på övriga borgenärer. Av skuldsaneringsförordningen framgår att om gäldenären har betalat ett högre belopp än vad som bestämts tillhör överskottet gäldenären och ska utbetalas till denne (16 §). Att betala tillbaka till gäldenären är ett alternativ som kan framstå som naturligt från civilrättsliga utgångspunkter. Det är också så överskott vid utmätning hanteras inom verkställighets- processen. En viktig skillnad är dock att vid en skuldsanering så preklu- deras skulderna. Det finns därför – till skillnad mot fallet vid utmätning – inte möjlighet för borgenären att i stället få betalt . Vidare utgör skuldsanering en form av generalexekution. Alla tillgängliga medel som gäldenären har i betalningsutrymme ska gå till borgenärerna. Vidare framgår det tydligt av skuld- saneringslagen att inbetalda medel tillhör borgenärerna och ska utbetalas till dem (40 och 41 §§). Motsvarande bestämmelser finns i lagen om skuldsanering för företagare (42 och 43 §§). Mot den bakgrunden föreslår regeringen att medel som inte har kunnat förmedlas i första hand bör tillkomma övriga borgenärer. Medel som inte har kunnat betalas ut bör fördelas proportionerligt på övriga borgenärer utifrån storleken på deras fordringar. Attunda tingsrätt och Svensk Inkasso anför att detta bör framgå av lagtexten. Regeringen instämmer emellertid i den lagtekniska lösning som föreslås i prome- . Förslaget följer utformningen av liknande bestämmelser i såväl skuldsaneringslagen och lagen om skuldsanering för företagare (jfr 29 § första stycket 4 och 36 § respektive 31 § första stycket 4 och 38 §) som i konkurslagen (1987:672) (jfr 11 kap. 12 § andra stycket). Att Kronofogde- myndigheten inte skönsmässigt får fördela de innestående medlen mellan borgenärerna framstår som självklart och regeringen anser att det är tillräckligt att principerna för hur medlen ska fördelas utvecklas i författ- ningskommentaren. Om en omfördelning inte är möjlig av någon anledning, t.ex. för att det Prop. 2021/22:215 skulle innebära att en borgenär får mer än vad den ursprungliga fordran uppgick till eller för att en borgenär inte vill ta emot betalningen, föreslår regeringen att ett sådant överskott betraktas på samma sätt som ett överskott på grund av att gäldenären betalat in för mycket och betalas tillbaka till honom eller henne. Om det varken är möjligt att omfördela medlen till borgenärerna eller göra en återbetalning till gäldenären bör medlen tillfalla staten. En skuldsanering omfattar ofta många skulder och borgenärer. Vid en omfördelning av medel blir det därför inte så stora belopp per skuldpost. Ytterligare utdelning kan innebära att vissa administrativa åtgärder måste vidtas och följaktligen kostnader för mottagande borgenär. Utgångspunkten bör enligt regeringen därför vara att en omfördelning bör ske i vid ett enda tillfälle i samband att skuldsaneringen avslutas. Som framgår ovan är det dock inte lämpligt att knyta regeln om borgenärernas rätt till inbetalda medel helt och hållet till betalningsplanens längd. Det är således först efter att den sista utbetalningen genomförts och det förflutit som det blir aktuellt att ta ställning till frågan hur eventuella kvarstående medel ska hanteras. Detta innebär att det kan bli aktuellt med en extra utbetalning till borgenärerna i samband med Kronofogdemyndig- hetens beslut om omfördelning av inbetalda medel. En sådan utbetalning ligger dock i borgenärernas intresse och bör inte medföra några beaktans- värda olägenheter. Regeringen bedömer alltså att det inte finns något behov av en sådan regel som föreslås av om att vissa mindre belopp inte behöver betalas ut av (jfr prop. 2015/16:125 s. 74). Om en borgenär inte har något intresse av en extra utbetalning finns det givetvis inget hinder mot att borgenären meddelar att borgenären väljer att avstå från ytterligare utbetalningar. 14Tillsyn och skärpta krav på rekonstruktörer 14.1Allmänt om direktivets regler I insolvensdirektivet finns ett antal bestämmelser om åtgärder för att göra insolvensförfaranden mer effektiva (artiklarna 25–28). Med insolvens- förfaranden avses för svenskt vidkommande konkurs, företagsrekonstruk- tion och skuldsanering (jfr bilaga A till insolvensförordning). Direktivets bestämmelser om effektivare insolvensförfaranden inne- håller flera olika delar. Det handlar om regler för myndigheternas hand- läggning av insolvensförfaranden som föreskriver att medlemsstaterna ska säkerställa att anställda vid myndigheter som handlägger sådana förfaran- den har lämplig utbildning och att handläggningen är effektiv (artikel 25). Vidare innehåller direktivet regler om förvaltare i insolvensförfaranden (artiklarna 26 och 27). Det handlar om bestämmelser för utbildning och sakkunskap, om förfarandet för hur förvaltare förordnas och entledigas 2021/22:215 samt om tillsyn över dem. Bestämmelserna gäller även för förfaranden om skuldavskrivning. Några förvaltare i den mening som avses i direktivet finns emellertid inte inom det . Som fram- går av avsnitt 13 är det som prövar och hand- lägger ärenden om skuldsanering samt agerar betalningsförmedlare i skuldsaneringsärenden. Direktivets bestämmelser om förvaltare i förfaran- den om skuldavskrivning bedöms därför inte relevanta för svenskt vid- kommande och reglerna behandlas i det följande således endast i förhållan- de till konkursförvaltare och rekonstruktörer. I direktivet finns vidare regler om elektronisk kommunikation som innebär att medlemsstaterna måste säkerställa att vissa åtgärder i ett insolvensförfarande kan genomföras elektroniskt (artikel 28). Därutöver innehåller direktivet bestämmelser om statistik (artikel 29). Även dessa är gemensamma för samtliga insolvensförfaranden och innebär att medlems- staterna på årsbasis ska samla in och rapportera vissa uppgifter om de olika förfarandena (artikel 29). Skärpta krav på rekonstruktörer Regeringens förslag: Kraven på rekonstruktörer ska skärpas. rekonstruktör ska uppfylla de grundläggande kraven för konkurs- förvaltare och ha borgenärernas förtroende. Vid bedömningen av om en föreslagen rekonstruktör är lämplig för uppdraget ska det särskilt beaktas om han eller hon har erfarenhet av att i egenskap av konkurs- förvaltare driva fortsatt rörelse för ett konkursbos räkning eller annan En ansökan om företagsrekonstruktion ska innehålla uppgift om vilka borgenärer som har kontaktats före ansökan och deras inställning till den föreslagna rekonstruktören. Nuvarande regler om entledigande av rekonstruktörer liksom om deras arvode ska föras över till den nya lagen. Regeringens bedömning: Direktivets bestämmelser om utbildning och sakkunskap för konkursförvaltare och rekonstruktörer samt om för- farandet för hur de förordnas och entledigas uppfylls redan av svensk Några ändringar av de bestämmelser som gäller för konkurs- förvaltare är inte heller nödvändiga av andra skäl. Utredningens förslag och bedömning överensstämmer i huvudsak Utredningen föreslår inte att det av lag ska framgå att rätten vid lämplighetsbedömningen ska få beakta annan, till erfarenhet av fortsatt drift av rörelsen i konkurs, motsvarande erfarenhet och föreslår även i övrigt en annan lagteknisk lösning. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ett stort antal remissinstanser, bl.a. företags- partner , , , , Region , Statskontoret, , och , instämmer i utredningens förslag och bedöm- ning eller invänder inte mot dem. Ingen remissinstans uttalar sig särskilt om bedömningen i promemorian om att direktivets krav när det gäller konkursförvaltare uppfylls av svensk rätt. och framhåller vikten av att det görs en prövning av en föreslagen rekonstruktörs lämplighet i varje enskilt fall. Flera remissinstanser, bl.a. vid , är kritiska till utredningens förslag att rätten vid lämplighetsbedömningen särskilt ska beakta om en föreslagen rekon- struktör har erfarenhet av att i egenskap av konkursförvaltare driva fortsatt rörelse för ett konkursbos räkning. Flera remissinstanser framhåller att det är ovanligt med fortsatt drift av rörelsen i en konkurs och att det därför blir en för snäv avgränsning att kräva sådan erfarenhet samt att återväxten av rekonstruktörer riskerar att hämmas med utredningens förslag. Även Företagarna framhåller att det finns en risk att allt för höga krav på kompetens hämmar återväxten av rekonstruktörer. Kronofogdemyndig- heten påpekar i denna del att erfarenhet av fortsatt drift i konkurs är mindre relevant om den avser tillbaka. Enligt myndigheten bör det därför förtydligas att sådan erfarenhet har betydelse endast om den har förvärvats i relativ närtid. Akademin för insolvensrätt vid vid förordar ett system med auktorisation av rekon- struktörer. och Stiftelsen framhåller att tidigare erfarenhet av företagsrekonstruktion eller av att ha bistått en annan konkursförvaltare vid fortsatt drift av rörelsen i konkurs även bör kunna beaktas vid valet av rekonstruktör. Juridiska fakultets- nämnden vid har liknande synpunkter och ifrågasätter hur erfarenhet av fortsatt rörelsedrift ska kunna styrkas eftersom det saknas register över driftskonkurser. Plana avstyrker förslaget att begränsa kretsen av personer som kan komma ifråga för ett uppdrag som rekonstruktör. Plana påpekar vidare att en driftskonkurs inte är samma sak som en företagsrekonstruktion samt att de föreslagna behörighetskraven är feltänkta och riskerar att få allvarliga negativa konsekvenser. Plana ifrågasätter om de ändrade behörighets- kraven är motiverade av direktivet och framhåller att Kronofogdemyndig- hetens kartläggning av företagsrekonstruktioner är metodologisk brist- fällig. Plana anser att utredningens förslag inte heller är förenligt med målsättningen att den mest lämpade rekonstruktören i varje enskilt fall ska kunna väljas och framhåller att utredningens förslag kommer att leda till färre rekonstruktioner och fler onödiga konkurser. Småföretagarnas riks- förbund framhåller att utredningens förslag riskerar att medföra höga arvoden och att det vid förordandet av rekonstruktörer bortses från affärs- mannaskap och kompetens att driva små företag. framhåller att det kan finnas starka skäl för en gäldenär att inte ta kontakt med en borgenär före en ansökan om företagsrekonstruktion och institutet anser därför att en gäldenär som inte haft någon sådan kontakt bör redogöra för skälen för detta. Plana anser att det finns ett uppenbart problem med att kontakta borgenärerna inför en ansökan om rekonstruktion och anser borgenärerna bör kunna invända mot valet av rekonstruktör först efter att ansökan är inlämnad. Stiftelsen anser att det är onödigt att redogöra för vilken inställning borgenärerna har till den föreslagna rekonstruktören med hänsyn till de skärpta krav på rekonstruktörer som föreslås. 2021/22:215 Rekonstruktör- och konkursförvaltarkollegiet i framhåller att det förekommer att aktörer som inte själva besitter de kvalifikationer som krävs för att kunna utses till rekonstruktör träffar överenskommelser med personer som har det. I dessa överenskommelser ingår att den utsedde rekonstruktören överlåter allt arbete till det bolag som tillhandahåller rekonstruktionstjänsterna. För att de skärpta kraven inte ska kunna kringgås på detta sätt bör det enligt kollegiet övervägas att i lagen införa ett förbud att utan tillsynsmyndighetens godkännande delegera arbets- uppgifter utanför den egna eller gäldenärens organisation. anser att rätten alltid ska pröva rekonstruktörens arvode. Skälen för regeringens förslag och bedömning Direktivets krav på förvaltare I insolvensdirektivet regleras vilka krav på utbildning och sakkunskap som ska gälla för förvaltare i förfaranden rörande rekonstruktion, insolvens och skuldavskrivning (nedan kallade förvaltare). Direktivet innehåller också regler om förfarandet för att förordna och entlediga förvaltare. Mer speci- fikt anger direktivet (artikel 26.1) att medlemsstaterna ska säkerställa att: –förvaltare som utses av en rättslig eller administrativ myndighet får lämplig utbildning och har den sakkunskap som krävs för att kunna fullgöra sitt ansvar, –behörighetskraven och förfarandet för hur förvaltare utses, entledigas och avgår är tydliga, förutsägbara och rättvisa, –det vid utnämningen av en förvaltare i ett enskilt ärende, inbegripet ärenden med gränsöverskridande inslag, tas vederbörlig hänsyn till förvaltarens erfarenhet och sakkunskap samt till ärendets specifika egenskaper, och –gäldenärer och borgenärer i syfte att undvika intressekonflikter har möjlighet att antingen invända mot valet eller utnämningen av en förvaltare eller begära att förvaltaren byts ut. Av skälen framgår att lämplig utbildning, kvalifikationer och sakkun- skaper för förvaltare skulle kunna förvärvas genom utövande av det rele- vanta yrket. Vidare anges att medlemsstaterna inte bör vara skyldiga att själva tillhandahålla den nödvändiga utbildningen, utan denna skulle kunna tillhandahållas av t.ex. yrkesorganisationer eller andra organ. Direk- tivet hindrar heller inte medlemsstaterna att föreskriva att förvaltare väljs av en gäldenär, av borgenärer eller av en borgenärskommitté från en förteckning eller en pool som på förhand har godkänts av en rättslig eller administrativ myndighet. Enligt skälen bör gäldenären, borgenärerna eller borgenärskommittén vid val av förvaltare ges utrymme för skönsmässig bedömning vad gäller förvaltarens sakkunskap och erfarenhet i allmänhet och kraven i ett visst ärende. (Se skäl 87 och 88.) Krav på konkursförvaltare och rekonstruktörer i svensk rätt För konkursförfarandet anges i konkurslagen (1987:672) och dess för- arbeten de grundläggande krav som ställs för att kunna komma i fråga som Där anges också hur en konkursförvaltare utses och entledigas samt vad som i övrigt gäller för ett sådant uppdrag. förvaltare ska ha den särskilda insikt och erfarenhet som uppdraget kräver och i övrigt vara lämplig för uppdraget. Den som står i ett sådant Prop. 2021/22:215 förhållande till gäldenären, en borgenär eller någon annan att det är ägnat att rubba förtroendet för dennes opartiskhet i konkursen får inte vara förvaltare. Detsamma gäller om det i övrigt finns någon omständighet som medför att förtroendet för förvaltarens opartiskhet kan rubbas (7 kap. 1 §). Enligt den nuvarande lagen om företagsrekonstruktion ska en rekon- struktör ha den särskilda insikt och erfarenhet som uppdraget kräver, ha borgenärernas förtroende och även i övrigt vara lämplig för uppdraget (2 kap. 11 §). Det ställs inte några formella krav på utbildning eller examen för att kunna förordnas som rekonstruktör. Det finns inte heller någon form av auktorisation för rekonstruktörer. Denna fråga togs upp i förarbetena till lagen men avvisades med motiveringen att det borde vara möjligt att välja den person som i det enskilda fallet är mest lämpad för uppdraget (prop. 1995/96:5 s. 104 f.). De nuvarande kraven på rekonstruktörer och konkursförvaltare är till- räckliga för att motsvara kraven i direktivet De krav som direktivet ställer på förvaltarnas utbildning och sakkunskap är allmänt hållna. Några formella krav på utbildning ställs inte och det krävs inte att medlemsstaterna inför nya yrken eller kvalifikationer för att uppfylla kraven i direktivet (skäl 89). Även konkurslagens bestämmelser om krav på konkursförvaltare är allmänt hållna men i praktiken ställs det stora krav på den som vill bli konkursförvaltare (jfr ställningstagande nr 2/18/TSM). Till konkursförvaltare får endast utses personer som uppfyller mycket högt ställda krav på kunskap och erfarenhet. En förvaltare behöver ha relevanta juridiska kunskaper, företagsekonomiska insikter, kunskaper om bokföring och redovisning samt straffrättsliga kunskaper. Därutöver måste en förvaltare i många fall även vara väl förtrogen med arbetsrättsliga och arbetsmarknadspolitiska frågor. Förvaltaren behöver också ha en utvecklad kontorsorganisation (prop. 1978/79:105 s. 156 f.). I praktiken ges uppdragen i regel till advokater som har specialiserat sig på konkurs- förvaltning och därmed har sådana insikter på särskilda områden som krävs (jfr rättsfallet NJA 1998 s. 685). Även specialister anställda av Stiftelsen anlitas som konkursförvaltare. Regeringen gör därför bedömningen att svenska konkursförvaltare uppfyller högt ställda krav på utbildning och kompetens (artikel 26.1 a, b och c) och att svensk rätt således uppfyller direktivets krav i denna del. De krav som ställs enligt den nuvarande lagen om företagsrekonstruk- tion för att en person ska kunna utses till rekonstruktör liknar de krav som ställs på en konkursförvaltare. I förarbetena anges att som utgångspunkt ska en advokat ur konkursförvaltarkretsen eller en specialist vid ackords- central förordnas, om inte omständigheterna motiverar annat (prop. 1995/96:5 s. 104 f.). Vidare anges att det ställs höga krav på rekonstruk- törens integritet och att det är viktigt att rekonstruktören har samtliga inblandades förtroende, något som ofta endast kan åstadkommas genom att han eller hon intar en självständig och opartisk hållning. För att kunna möta rekonstruktionsbehovet i varje enskilt fall är rätten dock något friare vid valet av rekonstruktör än vid valet av konkursförvaltare. uttalandena i förarbetena kan regeringen dock konstatera att det ska ställas 2021/22:215 relativt höga krav för att kunna utses till rekonstruktör och att en begränsad krets enligt dessa uttalanden borde kunna komma i fråga för sådana uppdrag. Mot bakgrund av de allmänt hållna kraven i direktivet anser regeringen därför att den nuvarande regleringen även motsvarar de krav som direktivet ställer på utbildning och kompetens för rekonstruktörer (artikel 26.1 a, b och c). Även reglerna för hur konkursförvaltare och rekonstruktörer utses och entledigas uppfyller direktivets krav Enligt konkurslagen är det tingsrätten som beslutar om att utse en konkurs- förvaltare i en enskild konkurs (7 kap. 2 §). Det uppställs inte några begränsningar av vem som får föreslå en viss person som konkursför- valtare men det kan aldrig vara annat än just ett förslag för rätten att ta ställning till. En konkursförvaltare kan på egen begäran entledigas av rätten om förvaltaren visar skäl för det. Rätten ska vidare entlediga en konkursförvaltare som inte är lämplig eller av någon annan orsak bör skiljas från uppdraget. Frågor om entledigande av en konkursförvaltare kan enligt konkurslagen – förutom av förvaltaren själv – tas upp på begä- ran av bl.a. tillsynsmyndigheten, en borgenär eller gäldenären (7 kap. 5 §). Enligt den nuvarande lagen om företagsrekonstruktion ska rätten utse en rekonstruktör när en företagsrekonstruktion inleds (2 kap. 10 §). Rege- ringen föreslår i avsnitt 6.5 att detta ska gälla även enligt den nya lagen. För att rätten ska kunna utse en rekonstruktör krävs det att sökanden har presenterat ett förslag till vem som ska utses. I praktiken innebär det att gäldenären kan styra valet av rekonstruktör. Gäldenären kommer knappast att själv föreslå någon som rekonstruktör som gäldenären inte förespråkar. Om det i stället är en borgenär som har ansökt om företagsrekonstruktion kan gäldenären alltid invända mot förslaget till rekonstruktör genom att motsätta sig ansökan. Ett beslut om företagsrekonstruktion kan i så fall inte meddelas (se avsnitt 6.4).