prop · H903198 · 2022-03-24 00:00:00 — rätt till s.k. anhörigersättning infördes och kodifierade och utvidgade den praxis som hade utvecklats av på området (se bl.a. 2000/01:68 s. 71). Skadestånd för personskada omfattar enligt 5 kap. 1 § skadeståndslagen ersättning för bl.a. ideell skada i form av fysiskt och psykiskt lidande av övergående natur (sveda och värk). I fall som omfattas av bestämmelsen om anhörigersättning handlar det huvudsakligen om personskada i form av psykiska besvär. Det som ersätts är de psykiska besvär som går utöver sådana känslor av sorg och saknad som ett dödsfall brukar medföra för nära anhöriga (se bl.a. rättsfallen NJA 2004 s. 26 och NJA 2006 s. 738). Det finns ingen rätt till ersättning för kränkning enligt bestämmelsen (se prop. 2000/01:68 s. 37 och 72). För att de psykiska besvären ska anses som personskada krävs att de är Den anhörige har emellertid en bevislättnad. tiken innebär bevislättnaden att den som har förlorat en nära anhörig genom en skadeståndsgrundande handling i normalfallet (när den anhörige yrkar ersättning enligt praxis) inte behöver styrka de psykiska besvärens omfattning eller varaktighet med läkarintyg eller annan utredning. görs gällande att besvären har varit ovanligt omfattande eller långvariga, kan särskild bevisning dock krävas (se bl.a. prop. 2000/01:68 s. 17 f., 35 f. och 71 och rättsfallet NJA 2017 s. 1208). Det ankommer ytterst på rättstillämpningen att bestämma storleken på skadestånd för sveda och värk i varje enskilt fall. I syfte att åstadkomma en förutsebar, enhetlig och praktisk rättstillämpning bestäms ersättning för sveda och värk emellertid i regel schablonmässigt med ledning av hjälp- tabeller som utformats av . anhörigersättning har slagits fast av i ett avgörande från 2017 (se rättsfallet NJA 2017 s. 1208). Enligt avgörandet motsvarar den schablonmässiga ersättningen för sveda och värk för den som förlorat en nära anhörig genom en skadeståndsgrundande handling akut sjuktid med annan vård än sjukhusvård och uppgår till . fallet orsakats uppsåtligen eller av grov oaktsamhet som ligger mycket nära ett uppsåtligt handlande uppgår ersättningen till det dubbla, dvs. har varit restriktiv när det gäller att utöka antalet schabloner och har inte skapat någon särskild schablon för fall då 2021/22:198 den efterlevande förlorat flera anhöriga (se rättsfallet NJA 2007 s. 953) eller bevittnat brottet (se rättsfallet NJA 2020 s. 1142). Syftet med bestämmelsen om anhörigersättning var att åstadkomma en tydlig och lätt tillämpbar regel för den praktiska skaderegleringen (se prop. 2000/01:68 s. 33 och rättsfallet NJA 2021 s. 46). Av den anledningen, och med beaktande av de samhällsekonomiska konsekvenserna, har tillämpningsområdet för den lagstadgade rätten till ersättning begränsats till fall där den nära anhörige dödats. I vilken utsträckning skadestånd i särskilda fall bör betalas även för psykiska besvär till följd av att en nära anhörig skadats allvarligt har fortsatt överlämnats åt rättstillämpningen att avgöra (se prop. 2000/01:68 s. 33 och 72, se även t.ex. rättsfallen NJA 2006 s. 181 och NJA 2021 s. 746). Det bör införas en rätt till särskild anhörigersättning Regleringen om ideell ersättning vid en nära anhörigs död har varit föremål för diskussion och kritik i den allmänna debatten. Ersättningsnivån på anhörigersättningen har kommit att uppfattas som låg, särskilt när det har varit fråga om ett uppsåtligt eller grovt oaktsamt dödande. har också pekat på att de belopp som schablonmässigt kan dömas ut för sveda och värk till efterlevande anhöriga kan framstå som låga från allmänna synpunkter (se rättsfallet NJA 2017 s. 1208). Att ersättningsnivån inte har utvecklats så mycket är, som konstaterat i flera fall, en följd av att lagstiftaren valt att reglera skadestånd för psykiska besvär till efterlevande anhöriga som en ersättning för personskada i form av sveda och värk (se bl.a. rättsfallen NJA 2004 s. 26 och NJA 2017 s. 1208). Om man ser till vad anhörigersättningen avser – psykiskt lidande till följd av förlusten av en nära anhörig – framstår ersättningen som alltför låg enligt regeringen. Det finns därför skäl att stärka rätten till ideell ersättning vid förlust av en nära anhörig. Utredningen avfärdar, på goda grunder, tanken på att ändra den grundläggande bestämmelsen om personskada och att ändra schablonerna för anhörigersättning utan att det sker en allmän översyn av de schabloner som tillämpas. Det är redan av den anledningen inte möjligt att inom ramen för detta lagstiftningsärende överväga några ändringar av schablonerna för personskada, vilket efterfrågar. Som utredningen konstaterar är dessutom schablonerna avseende ersättning till efterlevande anhöriga redan nu förhållandevis höga jämfört med den ersättning för sveda och värk som utgår i många andra fall. Utredningen föreslår i stället att det ska införas en ny form av rent ideell ersättning för efterlevande anhöriga, som ska utgå vid sidan av anhörigersättningen. Frågan om att införa en sådan ersättning övervägdes i samband med att bestämmelsen om anhörigersättning infördes. Då ansågs bl.a. principiella och samhällsekonomiska skäl tala emot det (prop. 2000/01:68 s. 35–37). har, som utredningen konstaterar, rättsutvecklingen inneburit att rent ideella skador har uppvärderats och ersätts i större utsträckning . Det förekommer redan på flera andra områden inom skadeståndsrätten att man genom en rätt till ideell ersättning försöker kompensera för negativa känslor och upplevelser av olika slag. Ersättningen blir ett sätt att bekräfta och kompensera för den hemska upplevelse som den skadelidande varit med om. De negativa och chock- artade känslor som en förlust av en nära anhörig genom en brottslig händelse momentant kan ge upphov till måste i flera avseenden anses gå utöver eller i vart fall utgöra något annat än det psykiska lidande som sedan följer och som ersätts i form av en personskada. Att införa en särskild rätt till rent ideell ersättning för efterlevande anhöriga framstår mot den bakgrunden inte som något helt främmande i svensk skadeståndsrätt. En sådan ordning bedöms vidare stå i samklang med det allmänna rättsmedvetandet. Som utredningen konstaterar avviker dessutom i jämförelse med övriga nordiska länder när det gäller efterlevande anhörigas rätt till ideell ersättning. Mot denna bakgrund framstår det som ändamålsenligt och väl avvägt att införa en ny form av rent ideell ersättning för efterlevande anhöriga, som ersätter något annat än det medicinskt påvisbara lidande som ersätts genom anhörigersättningen. Det som ersättningen i princip bör syfta till är att – i likhet med kränkningsersättningen – ersätta de momentana känslor av t.ex. chock, förtvivlan, maktlöshet och ilska som typiskt sett uppstår hos den som förlorar en nära anhörig till följd av ett brott. Det framstår som lämpligt att, som utredningen föreslår, benämna den nya ersättningsformen särskild anhörigersättning. och anser att det kan övervägas om inte även anhöriga till den som skadats svårt men överlevt bör ha rätt till särskild anhörigersättning. Att förlora en nära anhörig genom ett brott måste emellertid betraktas som väsensskilt från andra upplevelser, och utredningen har haft i uppdrag att ta ställning till hur efterlevande anhörigas rätt till ideellt skadestånd kan stärkas. Den lagstadgade rätten till anhörigersättning är också begränsad till fall där den nära anhörige dödats. En annan sak är att det lidande som följer på att en anhörig dödats respektive skadats svårt i vissa fall kan vara mer eller mindre likartat. Som framgår ovan har det överlämnats åt rättstillämpningen att avgöra i vilken utsträckning skadestånd i särskilda fall bör betalas även för psykiskt lidande till följd av att en nära anhörig skadats allvarligt. Regeringen delar utredningens bedömning att den särskilda anhörigersättningen bör förbehållas efterlevande anhöriga. Uppsåtliga och grovt oaktsamma brott bör vara ersättningsgrundande Utredningen föreslår att särskild anhörigersättning ska betalas när någon uppsåtligen eller av grov oaktsamhet genom brott orsakar någon annans död. Förslaget får brett stöd av remissinstanserna. anser dock att även andra oaktsamhetsbrott bör grunda rätt till ersättning. Som utredningen konstaterar anses det ligga i sakens natur att gärningens beskaffenhet kan vara av betydelse för det psykiska lidandets intensitet (se bl.a. rättsfallet NJA 2004 s. 26). Det har i praxis därför antagits att det psykiska lidandet till följd av att en nära anhörig dödats i allmänhet blir allvarligare vid uppsåtligt eller kvalificerat vårdslöst dödande än vid annan ansvarsgrund (se även rättsfallen NJA 2006 s. 738 och NJA 2017 s. 1208). Regeringen delar utredningens bedömning att detta antagande också har sin betydelse i nu aktuellt sammanhang. Att få vetskap om att dödsfallet orsakats uppsåtligt eller i det närmaste uppsåtligt genom ett brott får typiskt sett anses innebära en sådan traumatisk upplevelse som motiverar särskild ersättning. Mot denna bakgrund framstår det som väl avvägt att rätten till särskild anhörigersättning, i enlighet med utredningens förslag, avgränsas till fall då dödsfallet orsakats av ett uppsåtligt eller grovt oaktsamt brott. Den avgränsningen finns även i de övriga nordiska länderna när det gäller rätten till rent ideell ersättning för efterlevande anhöriga. Som utredningen anför blir också de samhällsekonomiska konsekvenserna av en sådan avgränsning mer begränsade och rimliga att hantera. Den ersättningsberättigade personkretsen bör vara densamma Utredningen föreslår att samma personkrets som har rätt till anhörigersättning ska ha rätt till särskild anhörigersättning. Det innebär att den som stod den avlidne särskilt nära, t.ex. make, sambo och barn, ska vara ersättningsberättigad. och förespråkar en vidare personkrets så att särbor och syskon utan hushållsgemenskap ges rätt till ersättning i större utsträckning. Regeringen ser klara fördelar med att samma personkrets kan komma i fråga för både anhörigersättning och särskild anhörigersättning. Det vore ologiskt att ha en vidare krets för den särskilda anhörigersättningen än för anhörigersättningen. Till detta kommer att skälen för den relativt begränsade personkrets som gäller för anhörigersättningen gör sig gällande även för den särskilda anhörigersättningen, som rekvisitet ”särskilt nära” ger utrymme för nyanserade bedömningar och kan utvecklas . Regeringen ansluter sig därför till utredningens bedömning att den ersättningsberättigade personkretsen bör vara densamma för de båda ersättningsformerna. Det bör inte finnas en rätt till ersättning om det är uppenbart oskäligt Som utredningen föreslår bör rätten till ersättning kunna falla bort om det är uppenbart oskäligt. Syftet med en säkerhetsventil är att undvika stötande resultat. Den situation som främst avses är den då den efterlevande på ett straffrättsligt relevant sätt har medverkat till dödsfallet. Det får överlämnas till rättstillämpningen att närmare klargöra i vilka situationer säkerhetsventilen kan bli tillämplig. Ett schablonbelopp som är lika för alla När det gäller ersättningens storlek föreslår utredningen att den särskilda anhörigersättningen ska bestämmas på ett helt schablonmässigt sätt oberoende av omständigheterna i det enskilda fallet och till ett lika stort belopp för varje ersättningsberättigad anhörig. Ersättningen bör kunna utvecklas inom ramen för en skälighetsbedömning. Enligt utredningen behövs ingen annan differentiering för att uppnå syftet med ersättningen. Utredningen konstaterar att den uppfattningen har bekräftats vid utredningens kontakter med externa aktörer, som snarare efterfrågat schabloniserade ersättningsbelopp. Regeringen kan konstatera att den bilden även bekräftas av remissutfallet. En klar majoritet av remissinstanserna tillstyrker eller har inga invändningar mot utredningens förslag i det avseendet. Regeringen anser att det framstår som mest ändamålsenligt och lämpligt med en helt schabloniserad ersättning som är lika för alla i enlighet med vad utredningen föreslår. Det främsta skälet för en sådan ordning är att det inte är möjligt att i egentlig mening värdera förlusten av en nära anhörig i Oavsett vad man sätter beloppet till blir resultatet lika godtyckligt och per definition är inget belopp tillräckligt. Genom en ordning som innebär att alla ersättningsberättigade får lika stor ersättning kan man undvika ovärdiga och onödigt påfrestande processer för de efterlevande anhöriga genom att de inte behöver föra bevisning om t.ex. sin relation till den döde eller hur starkt dödsfallet eller beskedet om det påverkade dem. Ett lika stort belopp för alla främjar dessutom en förutsebar, enhetlig och enkel rättstillämpning. Mot denna bakgrund bör ersättningen, till skillnad från vad Hovrätten för föreslår, bestämmas helt schablonmässigt. Av liknande skäl bör samma schablon gälla, oavsett omständigheterna i det enskilda fallet. Detta ligger i linje med den restriktiva hållning som intagit i frågan om att utöka antalet schabloner för anhörigersättningen (se bl.a. rättsfallet NJA 2020 s. 1142). Regeringen har visserligen förståelse för uppfattningen att det bör finnas ett utrymme för att tillåta olika schabloner beroende på omständigheterna i det enskilda fallet, vilket i viss utsträckning förespråkas av och Unizon. En sådan ordning skulle dock riskera att förfela syftet med att överhuvudtaget använda schabloner. som regeringen alltså ställer sig positiv till användandet av en schablon behöver regleringen möjliggöra en dynamisk utveckling av ersättningsnivån . Det kan t.ex. handla om att ersättningsnivån behöver justeras med hänsyn till förändringar i penningvärdet eller en förändrad syn i samhället på hur den här typen av skador bör ersättas. Regeringen delar därför utredningens bedömning att ersättningen bör bestämmas oberoende av omständigheterna i det enskilda fallet till ett skäligt belopp som är lika stort för var och en av de ersättningsberättigade. Lagrådet anser att det är motsägelsefullt med en reglering som säger att ersättningen bestäms oberoende av omständigheterna i det enskilda fallet och att den ska bestämmas till ett skäligt belopp, och föreslår att ordet skäligt stryks. Enligt Lagrådet bör det när det gäller nivån på ersättningen vara tillräckligt att i förarbetena ange att det förutsätts att den ska kunna utvecklas i praxis eller ha en särskild mening som tar sikte på ersättningsnivån. Regeringen, som visserligen har förståelse för Lagrådets synpunkt då skälighetsbedömningar vanligen görs utifrån omständigheterna i det enskilda fallet, anser emellertid att bestämmelsen skulle gå miste om något väsentligt genom Lagrådets förslag. Att ersättningen ska bestämmas till ett skäligt belopp möjliggör att ersättningens storlek utvecklas på ett ändamålsenligt sätt och tydliggör att utvecklingen ska styras utifrån en skälighetsbedömning. Regeringen ser inte heller att regleringen skulle kunna innebära några tillämpningsproblem. Mot den bakgrunden finns det inte skäl att avvika från den lagtekniska lösning som utredningen föreslår. När det gäller schablonens storlek redovisar utredningen – utifrån vissa utgångspunkter och med beaktande av kostnadsaspekter – sin syn på vilket belopp som bör anses skäligt vid införandet av reglerna om särskild anhörigersättning (, se SOU 2021:64 s. 253 f.). Några remissinstanser, bl.a. RAV, förespråkar ett högre belopp. Det finns här skäl att återigen betona att inget belopp kommer att uppfattas som tillräckligt av alla. Det väsentliga är att beloppet innebär att ersättningen ger en adekvat kompensation för de momentana känslor av t.ex. chock, förtvivlan, maktlöshet och ilska som typiskt sett uppstår hos den efterlevande anhörige. För att detta ska kunna uppnås får beloppet inte vara alltför lågt, som det är nödvändigt att förhålla sig till att ersättningen ingår i ett ersättningssystem som behöver vara rationellt. Regeringen anser att utredningens syn på det initiala schablonbeloppet framstår som rimlig. Lagrådet efterfrågar tydligare besked om hur stor schablonen initialt bör vara eftersom det handlar om en ersättning som är helt schabloniserad och alltså avsedd att uppgå till samma belopp i alla situationer som omfattas av bestämmelsen. Genom uttalandena ovan anser regeringen dock att tillräcklig vägledning lämnas i det avseendet genom att regeringen ansluter sig till utredningens syn, utan att för den skull styra rättstillämpningen med alltför fast hand. Detta förhållningssätt ligger i linje med den försiktighet som lagstiftaren iakttog när det gällde att i förarbetena slå fast en rimlig ersättningsnivå för den befintliga anhörigersättningen (se prop. 2000/01:68 s. 37). Det bör vara möjligt att få brottsskadeersättning Regeringen delar utredningens bedömning att det bör vara möjligt att få brottsskadeersättning för den skada som ersätts genom den nu föreslagna bestämmelsen om särskild anhörigersättning. Det ligger i linje med strävan att brottsskadeersättning så långt som möjligt ska täcka brottsoffers skador (se prop. 2013/14:94 s. 32). En sådan ordning skulle vidare bidra till att uppnå detta lagstiftningsärendes övergripande syfte att stärka brottsoffers ställning och minska skadeverkningarna av brott. Det mest ändamålsenliga är att rätten till brottsskadeersättning har samma omfattning som rätten till särskild anhörigersättning enligt skadeståndslagen och bestäms enligt den lagen. I den utsträckning en domstol har prövat ett yrkande om särskild anhörigersättning i sak, bör som huvudregel inte få bestämma brottsskadeersättningen i den delen till ett lägre belopp än vad som följer av domstolens avgörande. Bestämmelser med denna innebörd bör därför införas i brottsskadelagen. Införandet av särskild anhörigersättning föranleder vissa följdändringar De nya bestämmelser om särskild anhörigersättning som föreslås i skadeståndslagen och brottsskadelagen föranleder, främst av systematiska skäl, vissa ändringar i dessa lagar. I brottsskadelagen handlar det om att göra reglerna om brottsskadeersättning när brottet har begåtts utomlands (2 §), rätten till brottskadeersättning när den skadelidande avlidit (17 §) och förbud mot utmätning (32 §) tillämpliga även på brottsskadeersättning för skada som ersätts enligt bestämmelsen om särskild anhörigersättning. I skadeståndslagen bör hänvisningar till den nya bestämmelsen om särskild anhörigersättning göras i reglerna i 2 kap. om lindring av skadeståndsansvaret för underåriga (4 §) och när skada vållats under påverkan av en psykisk störning (5 §). Vidare bör ändringar göras i bestämmelserna i 3 kap. om arbetsgivares principalansvar (1 §), det allmännas skadeståndsansvar vid myndighetsutövning (2 §) och vid överträdelser av (4 §) och om vårdnadshavares skadeståndsansvar (5 §), så att skadeståndsansvaret enligt dessa bestämmelser omfattar även särskild anhörigersättning. Ändringar bör även göras i bestämmelserna i 6 kap. om rätten till skadestånd när den skadelidande avlidit (3 §) och om begräns- ning av ansvaret för rättegångskostnader (6 §) så att de blir tillämpliga Prop. 2021/22:198 även på särskild anhörigersättning. När det gäller ändringarna i 3 kap. 1, 2, 4 och 5 §§ skadeståndslagen har Lagrådet synpunkter av lagteknisk karaktär och föreslår en ändrad lydelse av bestämmelserna för att undvika lokutionen ”ersätta skada som ersätts enligt 2 kap. 3 a §”. Lagrådet har även synpunkter på att ”fel och försummelse” används i förslaget till ny punkt i 3 kap. 1 § skadeståndslagen närmast som ett sätt att uttrycka att skadan ska ha orsakats i tjänsten. Lagrådet konstaterar att detta problem finns i skadeståndslagen, men anser att det blir särskilt akut när ”fel eller försummelse” är den enda norm som kommer till direkt uttryck i själva punkten. Med ”skada som ersätts enligt 2 kap. 3 a §” avses att ge uttryck för att en skada ska vara ersättningsgill, dvs. att det finns en rätt till särskild anhörigersättning. Detta torde inte kunna missförstås. Den lagtekniska lösning som regeringen föreslår – och som överensstämmer med utredningens – är vidare resultatet av en strävan att passa in hänvisningen till bestämmelsen om särskild anhörigersättning i skadeståndslagens befintliga systematik och konstruktion. Detsamma gäller användningen av ”fel eller försummelse”. Regeringen är medveten om svårigheten att hitta en helt ändamålsenlig lagteknisk lösning, men ser inte uppenbara fördelar med Lagrådets förslag. Det är vidare svårt att se att förslagen skulle kunna leda till tillämpningsproblem. Mot den bakgrunden finns det inte tillräckliga skäl för att frångå utredningens förslag. 7Utvidgade utmätningsmöjligheter till förmån för brottsoffer Regeringens förslag: Viss ersättning enligt frihetsberövandelagen ska kunna utmätas för fordringar som avser skadestånd på grund av brott. Om det finns flera sökande som har fordringar som avser skadestånd på grund av brott, ska utmätning av frihetsberövandeersättningen som huvudregel ske för dessa sökande. Utredningens förslag överensstämmer i sak med regeringens men har en något annorlunda språklig och redaktionell utformning. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker eller har inga invändningar mot utredningens förslag. Hovrätten för anser att även ersättning enligt 5 § frihetsberövandelagen bör kunna utmätas. Vidare ifrågasätter hovrätten behovet av den föreslagna regeln om samtidig utmätning. tillstyrker förslagen, men anser att det finns skäl att överväga om utmätningsförbudet endast bör hävas i förhållande till skadestånd för personskada och kränkning. Justitiekanslern har ingen invändning mot den föreslagna avgränsningen när det gäller vilka ersättningar för frihetsberövanden som omfattas av möjligheten till utmätning, men påpekar att man i ett och samma beslut kan tillerkännas 2021/22:198 ersättning enligt 2–4 §§ och 5 § frihetsberövandelagen samt även skadeståndslagen och att det därför bör klargöras att undantaget från utmätningsförbudet endast gäller för den ersättning som grundar sig på 2–4 §§ frihetsberövandelagen. Vidare tar Justitiekanslern upp att frågan om ersättning enligt frihetsberövandelagen i vissa fall avgörs av domstol, varför skyldigheten att underrätta bör omfatta även domstol och förslagsvis regleras i frihetsberövandelagen. Justitiekanslern anser att det bör övervägas att ange en tidsfrist för när senast ska underrätta Justitiekanslern om ett eventuellt utmätningsbeslut eftersom utbetalning är tänkt att ske direkt till , och efterfrågar även en djupare analys av frågan om personuppgiftsbehandling. tillstyrker förslagen, men efterfrågar ett förtydligande av hur undantaget från utmätningsförbudet förhåller sig till beneficiereglerna. för anhöriga till våldsdödade (RAV) är positiv till förslagen, men anser att de inte är tillräckliga och att man bör se över möjligheten att låta beslut om kvarstad stå kvar tills domen fått laga kraft även vid ett frikännande dom. Skälen för regeringens förslag Allmänt om utmätning och utmätningsförbud Utmätning innebär att tar en gäldenärs egendom i anspråk för betalning av dennes skuld. Egendom får utmätas i den mån den inte är undantagen från utmätning på grund av bestämmelse i utsökningsbalken eller särskild föreskrift (4 kap. 2 § första stycket utsökningsbalken). I 5 kap. finns flera sådana undantag, bl.a. med hänsyn till gäldenärens och dennes familjs behov (s.k. beneficium) och på grund av egendomens beskaffenhet. Ett av utmätningsförbuden finns i 5 kap. 7 §. Enligt paragrafens första stycke får anspråk på skadestånd med anledning av personskada, frihetsberövande, falskt åtal, ärekränkning eller annat sådant inte utmätas. Förbudet omfattar bl.a. anspråk på kränkningsersättning på grund av brott och ersättning enligt lagen (1998:714) om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder (frihetsberövandelagen).