prop · H90385 · 2022-01-18 00:00:00 — ska i prakti- ken motsvara vad som gäller för andra varor av samma typ i fråga om bl.a. funktion, egenskaper och användning. Varudirektivet tillåter visserligen att parterna kommer överens om avvikelser från dessa krav men endast under vissa särskilt angivna förutsättningar (se artikel 7.5). Som anförs i avsnitt 6.9 kommer den nya lagen inte att möjliggöra försäljning av varor i befintligt skick på samma sätt som den nuvarande konsumentköplagen gör. Enligt regeringen är det sammantaget tveksamt om det är förenligt med direktivet att både uppställa ytterligare ett objektivt krav på varan och möjliggöra att parterna sedan kan avvika från detta krav. Mot den bakgrunden anser regeringen att det inte bör införas någon bestämmelse på varuområdet när det gäller i vilken version en varas digitala delar ska tillhandahållas. 8.6Ansvar för fel på de digitala delarna 8.6.1Näringsidkarens ansvar för fel Regeringens förslag: För en vara med digitala delar ska bestämmel- serna om näringsidkarens felansvar för varan gälla vid enstaka till- handahållande av det digitala innehållet. Vid kontinuerligt tillhanda- hållande av det digitala innehållet ska näringsidkaren svara för fel på innehållet efter varans avlämnande eller den som följer av avtalet. För fel på grund av bristande uppdatering av det digitala innehållet i en vara med digitala delar ska ansvaret ska gälla som näringsidkaren är uppdateringsskyldig. Utredningens förslag överensstämmer i sak med regeringens men är något annorlunda utformat. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller invänder inte mot det. och anser att det inte är helt tydligt vad som gäller för näringsidkarens ansvar när ett fel uppstår till följd av en efter köpet gjord uppdatering. Skälen för regeringens förslag Vid ett enstaka tillhandahållande av digitala delar behövs en särregel för näringsidkarens felansvar vid bristande uppdatering När det gäller digitala delar i en vara som tillhandahålls genom ett enstaka tillhandahållande motsvarar näringsidkarens felansvar det som gäller för själva varan. Det innebär att näringsidkaren ansvarar för fel som finns för tillhandahållet, dvs. ursprungliga fel (se även skäl 31). 2021/22:85 Varudirektivet föreskriver att ansvarsperioden ska vara men tillåter medlemsstaterna att behålla eller införa (artikel 10.1 och 10.3). I avsnitt 6.11.2 föreslår regeringen att en konsument ska kunna göra gällande ursprungliga fel på varan som visar sig från avlämnandet, vilket är i enlighet med nuvarande ordning. Denna ansvars- period bör gälla även för en vara med digitala delar, om det är fråga om ett enstaka tillhandahållande av en sådan del. Det kan konstateras att mot- svarande ansvarstid föreslås gälla för fel i ett digitalt innehåll som till- handahålls vid ett enstaka tillfälle enligt digitaldirektivet (se avsnitt 7.8.1). Digitalt innehåll som utgör digitala delar i en vara kräver normalt upp- dateringar för att fungera . Vid ett enstaka tillhandahållande av sådant innehåll har det i artikel 10.1 i varudirektivet gjorts en reservation för regleringen om uppdateringar i artikel 7.3. Som föreslås i avsnitt 8.5 ska näringsidkaren se till att konsumenten tillhandahålls de uppdateringar som är nödvändiga för att upprätthålla avtalsenligheten hos varan. Om de digitala delarna ska tillhandahållas vid ett enstaka tillfälle, ska upp- dateringsskyldigheten gälla som konsumenten med fog kan förutsätta. är felaktig om bristande avtalsenlighet uppstår till följd av att näringsidkaren åsidosätter sin skyldighet i fråga om uppdateringar och det har då inte någon betydelse att varan var felfri vid avlämnandet. Som direktivet ger uttryck för gäller näringsidkarens allmänna ansvar för varan med de digitala delar inte för fel på grund av att näringsidkaren brustit i sin uppdateringsskyldighet. I stället bör näringsidkarens ansvar för sådana fel motsvara det som gäller för skyldigheten i fråga. Med andra ord ska felansvaret gälla som konsumenten med fog kan förutsätta att avtalsenligheten hos varan upprätthålls genom uppdateringar. Som redovisas i avsnitt 8.5 förväntar sig en konsument normalt att få uppdateringar under åtminstone den period under vilken näringsidkaren är ansvarig för fel i innehållet i övrigt, dvs. Konsumentens rimliga förväntningar kan i vissa fall dock sträcka sig längre, särskilt i fråga om säkerhetsuppdateringar. Både och anser att det inte är helt tydligt hur bestämmelsen som anger uppdateringsskyldigheten gäller förhåller sig till bestämmelsen om näringsidkaren har felansvar. Regeringen delar den uppfattningen. Det felansvar för uppdateringar som behandlas rör fel på grund av att näringsidkaren brister i sin skyldighet att tillhandahålla uppdateringar. Det kan närmast jämföras med att näringsidkaren inte utför en installation av varan efter avlämnandet (se avsnitt 6.8.2). Det finns, som i direktivet, anledning att i bestämmelsen om näringsidkarens felansvar uttryckligen nämna att för bristande uppdatering gäller i stället ansvaret som anges i bestämmelsen om uppdateringsskyldighet. Denna skyldighet utgör ett objektivt krav och det finns därmed en möjlighet för parterna att avtala om en annan, kortare, ansvarstid. Någon sådan möjlighet finns inte när det gäller näringsidkarens allmänna felansvar. Att i konsumentlagstiftningen på detta sätt introducera åtaganden med felansvar efter leverans är relativt nytt och det kan inte uteslutas att gränsdragningsproblem kan uppstå i bedömningen av vilket fel det är fråga om och vilka felansvarsregler som då är tillämpliga. Det är något som får överlåtas på rättstillämpningen att ta ställning till i det enskilda fallet. Sammanfattningsvis bör det i den nya lagen föreskrivas att närings- Prop. 2021/22:85 idkarens ansvar för fel på grund av bristande uppdateringar ska gälla under den tid som näringsidkaren är uppdateringsskyldig. Vid kontinuerligt tillhandahållande av digitala delar behövs särskilda felansvarsregler När det gäller varor där de digitala delarna enligt avtalet ska tillhandahållas kontinuerligt ser direktivets reglering annorlunda ut. I sådana fall ska näringsidkaren svara för bristande avtalsenlighet (fel) avseende det digitala innehållet som uppstår eller visar sig (eller den medlemsstaten väljer) eller, om avtalet löper över än så, (artikel 10.2 och 10.3 samt skäl 41). Att det uppställs två kompletterande ansvarsperioder innebär att ansvaret kan komma att gälla även som avtalet löper och det digitala innehållet kontinuerligt tillhandahålls men även att ansvaret för den digitala delen kan komma att gälla längre än näringsidkarens ansvar för den vara som den digitala delen är integrerad med. Eftersom ansvaret för fel på digitala delar som tillhandahålls kontinuer- ligt skiljer sig från vad som gäller för varor i övrigt behöver en särregel införas. Den första skillnaden är att ansvaret inte är begränsat till fel som fanns tillhandahållandet påbörjades utan omfattar alla fel som uppstår . Detta motsvarar det som i avsnitt 7.8.1föreslås gälla för fristående digitalt innehåll som tillhandahålls kontinuerligt. Den andra skillnaden avser den tidsperiod under vilken fel- ansvaret gäller. Här uppställs för kontinuerligt tillhandahållande av digitala delar alltså två kompletterande perioder. Den ena delen – att ansvaret gäller under hela avtalsperioden – motsvarar det som digitaldirek- tivet föreskriver och regeringen föreslår ska gälla för kontinuerligt till- handahållande av digitalt innehåll enligt det direktivet. Detta bör gälla även för digitala delar i en vara som tillhandahålls kontinuerligt. När det gäller den andra delen – att ansvaret alltid gäller under – kan det konstateras att det i denna del inte finns någon motsvarighet i digitaldirektivet. Det är alltså inte möjligt, som Lagrådet synes vilja, att i detta avseende skapa enhetliga regler. Det behöver i stället tas ställning till om varudirektivets tidsperiod ska väljas eller om intresset av så enhetliga regler som möjligt gör att tidsperioden bör bestämmas till som för varor i övrigt. Det kan konstateras att direktivets särreglering i denna del endast gäller de digitala delarna i en vara. Näringsidkarens ansvarsperiod avseende det fysiska föremålet följer alltså huvudregeln för varor. Enligt regeringens mening förefaller det inte ändamålsenligt att ha en treårig frist för själva varan som den skulle vara för de digitala delarna. För att betraktas som en digital del måste det digitala innehållet vara nödvändigt för varans funktion. En kortare frist kan leda till att en funktionskritisk beståndsdel i varan inte kan åtgärdas och det skulle i vissa situationer kunna göra näringsidkarens treåriga an- svar för varan i övrigt meningslös. Under alla omständigheter skulle olika frister för varan och dess digitala delar riskera att bidra till tvister om vad som är orsaken till att en vara med digitala delar inte fungerar. Mot den bakgrunden bör minimiperioden även beträffande de digitala delarna i varan bestämmas till . 2021/22:85 Även för kontinuerligt tillhandahållande av en digital del i en vara gäller att näringsidkaren har en skyldighet att uppdatera det digitala innehållet. Den skyldigheten gäller och (se avsnitt 8.5). Visserligen överensstämmer med den ansvarstid i övrigt som föreslås gälla vid kontinuerligt tillhandahållande. Uppdaterings- skyldigheten är dock, liksom andra objektiva krav, möjlig att avtala bort eller begränsa. Det bör därför särskilt anges i lagen att näringsidkarens ansvar för fel på grund av bristande uppdatering gäller som uppdateringsskyldigheten gäller. Regeringens förslag: För varor med digitala delar där det digitala innehållet tillhandahålls kontinuerligt ska ett fel på det digitala innehållet som visar sig eller den som avtalet löper anses vara ett fel som näringsidkaren ansvarar för, om inte näringsidkaren visar något annat eller detta är oförenligt med varans Utredningens förslag överensstämmer i sak med regeringens. Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna tillstyrker förslaget eller invänder inte mot det. Skälen för regeringens förslag Bevisbördan vid fel på en vara och fristående digitalt innehåll För varor uppställs en presumtion för att ett fel som visar sig från köpet ska anses ha funnits vid avlämnandet, om inte annat visas eller detta är oförenligt med varans eller felets art (se avsnitt 6.11.3). är det alltså näringsidkaren som måste bevisa att felet inte var ursprungligt (den omvända bevisbördan). För fel som visar sig under den resterande delen av den treåriga ansvarsperioden är det i stället konsumenten som måste bevisa att felet är ursprungligt. När det gäller ett enstaka tillhandahållande av digitalt innehåll enligt digitaldirektivet har näringsidkaren bevisbördan för att ett fel som fram- kommit (dock endast ) inte är ett ursprungligt fel (se avsnitt 7.8.2). När det gäller kontinuerligt tillhandahållande av digitalt innehåll ansvarar näringsidkaren för alla fel som visar sig under avtalsperioden och har också bevisbördan för att inne- hållet är avtalsenligt. Det finns för båda typerna av tillhandahållande vissa möjligheter att undgå felansvar som bygger på konsumentens digitala miljö och vilja att samarbeta i frågan. Någon motsvarighet till dessa senare regler återfinns inte i varudirektivets regler för digitala delar. Bevisbördan vid fel på en varas digitala delar Digitalt innehåll i en vara med digitala delar kan tillhandahållas på två sätt, vid ett enstaka tillfälle eller kontinuerligt. För ett enstaka tillhandahållande av det digitala innehållet som utgör den digitala delen är varudirektivets regler för själva varan tillämpliga (se De regler som regeringen föreslår i avsnitt 6.11.3 ska gälla även för ett sådant tillhandahållande. Det behövs alltså i den delen inte Prop. 2021/22:85 några särregler. Det som föreslås är en presumtionsregel av innebörd att ett fel som visar sig efter det att varan avlämnades ska anses ha funnits , om inte näringsidkaren visar något annat eller detta är oförenligt med varans eller felets art. När det gäller varor med digitala delar där det digitala innehållet till- handahålls kontinuerligt finns det en särregel i varudirek- tivet. Som framgår av avsnitt 8.6.1 föreslås att näringsidkaren i dessa fall ska ansvara för avtalsenlighet avseende de digitala delarna under hela avtalsperioden och minst från tillhandahållandet. I artikel 11.3 i varudirektivet anges att näringsidkaren också har bevis- bördan för att den digitala delen är avtalsenlig. Lagrådet synes anse att näringsidkaren har att bevisa att fel som visar sig under den efterföljande treårstiden inte har uppkommit . Detta är emellertid inte förenligt med varudirektivet och knappast heller praktiskt möjligt (se även avsnitt 7.8.2 om motsvarande för fristående digitalt innehåll). Lagrådet ifrågasätter också varför regeln för kontinuerligt tillhandahållande inte är lika för varor med digitala delar och fristående digitalt innehåll. Rege- ringen konstaterar att denna skillnad är medveten och följer av direktiven. För en vara med digitala delar där det digitala innehållet tillhandahålls kontinuerligt bör mot denna bakgrund en presumtions- regel införas för fel på det digitala innehållet som visar sig från avlämnandet eller den som avtalet löper. Näringsidkarens återbetalning vid hävning Regeringens förslag: För varor med digitala delar där det digitala innehållet tillhandahålls kontinuerligt ska vid hävning av köpet reglerna för avtal om tillhandahållande av digitalt innehåll gälla avseende näringsidkarens återbetalning. Utredningens förslag överensstämmer inte med regeringens. ningen lämnar inte något förslag i denna del. Remissinstanserna: Remissinstanserna yttrar sig inte i frågan. Skälen för regeringens förslag: När ett köp hävs ska parternas prestationer gå åter (restitution). I avsnitt 6.16 föreslår regeringen bl.a. att näringsidkaren vid hävning av ett varuköp utan onödigt dröjsmål ska betala tillbaka vad konsumenten har betalat för varan. vid hävning av varor med digitala delar. En sådan vara kan innehålla digitalt innehåll som tillhandahålls Det är inte ovanligt att konsumenten i ett sådant fall betalar löpande för att få tillgång till det digitala innehållet, t.ex. som en månadsavgift. Detta gäller särskilt när det är fråga om en digital tjänst. När köpet hävs kan det innebära att konsumenten har utnyttjat innehållet för redan betalda perioder. Denna fråga behandlas inte i varudirektivet men väl i digitaldirektivet (artikel 16.1). Där anges att om avtalet föreskriver att det digitala inne- hållet ska tillhandahållas och det förelåg avtalsenlighet under någon del av den period som föregick hävningen, ska näringsidkaren till konsumenten återbetala endast den andel av det betalade priset som 2021/22:85 motsvarar och står i förhållande till den tid under vilken det inte förelåg avtalsenlighet. Näringsidkaren ska också återbetala den del av priset som konsumenten har erlagt i förskott för en period som skulle ha återstått om avtalet inte hade hävts. I avsnitt 7.12.1 föreslår regeringen att en regel med detta innehåll införs i den nya lagen för fristående digitalt innehåll. Enligt regeringen framstår det som lämpligt att samma ordning gäller i motsvarande situation vid hävning av en vara med digitala delar. Det bör därför för varor med digitala delar som tillhandahålls kontinuerligt i lagen hänvisas till den nu beskrivna återbetalningsregeln för avtal om tillhanda- hållande av digitalt innehåll. 9Köp av levande djur 9.1Det finns behov av särregler vid köp av levande djur Regeringens bedömning: De speciella förhållanden som råder vid köp av levande djur motiverar vissa särregler i den nya konsumentköplagen. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Flera remissinstanser, däribland , , i , Statens jord- bruksverk, Företagarna och , delar utredningens bedöm- ning eller invänder inte mot att det i lagen tas in vissa särregler för köp av levande djur. Ett antal remissinstanser invänder mot bedömningen och anser att den inte är tillräckligt långtgående. Flera av dem, bl.a. Gröna arbetsgivare, , , , och , anser att försäljning av levande djur helt bör undantas från konsumentköplagen. Några remissinstanser, , Konsumentvägledarnas före- ning och Konsumenter, anser att det inte finns behov av någon form av särreglering när det gäller köp av levande djur. Skälen för regeringens bedömning Handel med levande djur Många människor i äger djur. För konsumenter handlar det oftast om sällskapsdjur, men i vissa fall köps djur även för t.ex. tävlingsändamål. Antalet typer av djur som säljs till konsumenter är stort, t.ex. olika fåglar, fiskar, insekter, reptiler och däggdjur. Priset kan variera från ett närmast obetydligt belopp till miljonbelopp. Levande djur till konsumenter kan säljas av bl.a. zoobutiker, importörer och uppfödare, med stora skillnader i verksamheternas omsättning. Vid konsumentköp av hästar, hundar och katter bedriver flera näringsidkare verksamhet i liten skala, ibland endast som en hobby eller bisyssla. finns det ca 965 000 registrerade hundar, 360 000 hästar och Prop. 2021/22:85 1,4 miljoner katter (varav ca 370 000 är registrerade). Ett levande djur har inom förmögenhetsrätten traditionellt betraktats som en lös sak, dvs. Konsumentköplagen har allt sedan sin till- komst varit tillämplig på sådana köp. Lagen är tvingande till konsumen- tens förmån. Syftet med tvingande regler är att motverka de olägenheter som kan uppstå genom att säljare använder villkor som inskränker konsumentens rättigheter eller på annat sätt missgynnar konsumenten. Som har uttalat kan ett levande djur dock inte betraktas som vilken sak som helst (rättsfallet NJA 2001 s. 65 I och II). Ett djur är unikt och det finns ett känslomässigt band mellan människa och djur som inte har sin motsvarighet i andra varor. Ett djur är också i sig föränderligt och påverkas av den omgivande miljön. I för- arbetena till djurskyddslagen (2018:1192) anges att djurens välfärd ska främjas så att djur mår bra såväl fysiskt som psykiskt och att ett djur ska respekteras då det har ett egenvärde oavsett den nytta som människan har av djuret (prop. 2017/18:147). Regeringen ser ett behov av särregler vid köp av levande djur Det har, inte minst , framförts att den nuvarande regleringen av handel med levande djur är förenad med nackdelar och att den inte är ändamålsenlig. Det är framför allt delar av djurnäringen som har kritiserat ordningen. Det görs bl.a. gällande att försäljning av levande djur med tillämpning av konsumentköplagen innebär sådana ekonomiska risker för näringsidkarna att de tvekar att sälja till konsumenter. Det görs också gällande att konsumentköpreglerna är processdrivande och att rättsliga tvister kan innebära inte bara kostnader utan även lidande för djuren. Enligt regeringen är det angeläget att de regler som tillämpas vid köp av levande djur både är, och upplevs som, ändamålsenliga och väl fungeran- de. Det kan konstateras att vad som är ändamålsenligt är föremål för olika uppfattningar. Utredningen gör bedömningen att det finns ett behov av särregler vid köp av levande djur. Denna bedömning delas inte av de remissinstanser som företräder konsumentintressena, bl.a. Konsument- verket och Konsumenter. Däremot pekar flera av de instanser som företräder näringsidkar- och djurintressena, bl.a. , , och , på att konsumentköplagen inte är anpassad för djurhandel. Även remissinstanser som varken företräder något näringsidkar- eller konsumentintresse, bl.a. , instämmer i utredningens bedömning att det behövs särregler. Enligt regeringens uppfattning måste ändamålsenliga regler vara balanserade och rättvisa. Reglerna bör ge ett gott konsumentskydd som även beaktar näringsidkarnas intressen. Lagstiftningens utformning handlar om att åstadkomma en rimlig fördelning mellan näringsidkaren och konsumenten när det gäller vem som bör bära den ekonomiska risken för att djuret är behäftat med ett köprättsligt fel. Naturligtvis måste även djurintresset värnas. Detta ska i första hand ske med stöd av befintlig djurskyddslagstiftning, se vidare avsnitt 9.6. Det är viktigt att den köprättsliga lagstiftningen utformas så att den inte riskerar bidra till att djur 2021/22:85 lider. Utredningen lyfter fram att framför allt utdragna köprättsliga tvister kan leda till situationer som innebär lidande för djuret. Som utredningen pekar på är djur levande varelser med allt vad det innebär i fråga om fysiska förändringar och samspel mellan psyke och fysik. Den framtida utvecklingen av ett djur är därmed betydligt mer svårbedömd jämfört med andra varors fysiska utveckling, vilket kan påverka bedömningen av om det rör sig om ett fel. Att djur är levande varelser och därför måste få omvårdnad och vid behov veterinärvård, kan också medföra högre avhjälpandekostnader och skadestånd. Högsta dom- stolen har uttalat att då djur inte är vilken sak som helst får det anses rimligt att ägaren söker vård för djuret, även om kostnaden för vården kan komma att överstiga djurets ekonomiska värde (se rättsfallet NJA 2001 s. 65 I). Den problembild som vissa delar av djurnäringen målar upp måste tas på allvar. Den utgör enbart näringsidkarnas syn, och kan därför behöva nyanseras och sättas i sitt sammanhang. Det säljs många tusentals djur i och i flertalet fall blir köpet aldrig föremål för någon efterföljande tvist mellan köpare och säljare. Inte heller är det så att näringsidkaren regelmässigt förlorar de rättsprocesser som trots allt inleds. Många säljare av hästar, hundar och katter anses vara näringsidkare, även om omsättningen är blygsam och verksamheten sporadisk (se rättsfallet NJA 2018 s. 866). De har emellertid oftast både högre kompetens och mer erfarenhet av djurförsäljning än sina motparter, som är privatpersoner och således konsumenter. Näringsidkarna har dessutom god kännedom om djuren och har till sin hjälp kompetenta branschorganisationer, som bl.a. har utformat de köpeavtal som normalt används. går det inte att komma ifrån att det finns ett stort missnöje med dagens reglering och att den beskrivs som processdrivande med följd att det förekommer tidskrävande och dyra rättsprocesser där djuret riskerar att fara illa. Om detta i sin tur leder till att näringsidkare i allt större utsträckning drar sig för att sälja till konsumenter, kan det ha betydande negativa effekter på djurnäringen. Det är också problematiskt om denna utveckling leder till att konsumenter i stället söker sig till handel med djur som förs in från utlandet i strid med införselförbud eller annars under förhållanden som innebär risker för både konsumenterna och djuren. Att det finns behov av att se över nuvarande ordning för köp av levande djur har påpekats av som 2017 uppmanade regeringen att både nationellt och inom EU initiera överväganden om huruvida reglerna i konsumentköplagen för köp av levande djur är ändamålsenligt utformade (bet. 2016/17:CU12 punkt 6, rskr. 2016/17:209). I de därpå följande EU- förhandlingarna om det nya varudirektivet fick gehör för sin syn att djur inte fullt ut kan ses som vilken vara som helst. Genom artikel 3.5 b i varudirektivet ges medlemsstaterna möjlighet att i sin nationella reglering helt eller delvis undanta försäljning av levande djur till konsumenter från tillämpningsområdet. Mot denna bakgrund delar regeringen utredningens bedömning att förhållandena när det gäller försäljning av levande djur är så särpräglade att det behövs särregler. Köp av levande djur bör inte helt undantas från konsumentköplagen Utredningen har övervägt att helt undanta köp av levande djur från konsumentköplagstiftningen, med följden att dessa köp i så fall skulle omfattas av köplagen. Bland annat anser att köp av levande djur borde hanteras enligt köplagen eftersom den anses bättre anpassad till de förhållanden som gäller för levande djur. Köplagen och konsumentköplagen innefattar två i princip helt fristående regelkomplex som tjänar skilda syften.