prop · H90385 · 2022-01-18 00:00:00 — Bestäm- melsen innebär att fel på ett levande djur som visar sig efter köpet, till skillnad från som för övriga varor, presumeras vara ett fel som näringsidkaren ansvarar för, om inte näringsidkaren visar något annat eller detta är oförenligt med varans eller felets art. Den motsvarar till sitt innehåll vad som enligt 20 a § första stycket lag gällt för Prop. 2021/22:85 alla varor. I andra stycket finns ett kompletterande undantag från presumtionsregeln vid fel på djur vars pris överstiger en tiondel av prisbasbeloppet. första stycket begränsar den tid under vilken näringsidkarens omvända bevisbörda vid fel på djuret gäller, är innebörden av undantaget i andra stycket att näringsidkaren och konsumenten vid köp av ett dyrare levande djur får avtala om att näringsidkaren inte alls ska ha bevisbördan för att felet är ett sådant fel som näringsidkaren ansvarar för enligt 17 §. melsen ger även utrymme för parterna att avtala om att presumtionen för att djuret inte är avtalsenligt ska gälla än den sexmånadersfrist som föreskrivs i paragrafens första stycke. avtalar om att någon omvänd bevisbörda (presumtion) för näringsidkaren inte ska gälla innebär det att konsumenten – även under de första sex månaderna efter köpet – har bevisbördan för att ett fel på djuret ska anses ha funnits när djuret avlämnades. Frågan om huruvida ett avtal om avvikel- se från presumtionsregeln har ingåtts, får avgöras enligt samma principer som i övrigt gäller enligt svensk rätt. 19 § En konsument som före köpet av ett sådant djur som anges i 18 § andra stycket har undersökt djuret eller utan godtagbar anledning inte har följt näringsidkarens uppmaning att göra det, får inte som fel åberopa vad han eller hon borde ha märkt vid undersökningen. Detta gäller dock inte om näringsidkaren har handlat grovt vårdslöst eller i strid mot tro och heder. Paragrafen innehåller en regel om undersökning vid fel på ett köpt levande Den saknar motsvarighet lag. Frågan behandlas i artikel 3.5 b i varudirektivet. Övervägandena finns i avsnitt 9.2 och 9.3. I paragrafen finns bestämmelser om att konsumenten inte som fel får åberopa vad han eller hon borde ha märkt vid en undersökning av djuret. Bestämmelserna utformas med 20 § andra stycket köplagen (1990:931) som förebild och viss ledning kan därför hämtas av förarbeten och rätts- praxis avseende den paragrafen. Genom hänvisningen till 18 § andra stycket gäller paragrafen endast vid köp av ett levande djur där priset som betalas för djuret överstiger en tiondel av prisbasbeloppet. Vid konsumentköp i allmänhet har köparen inte någon generell undersök- ningsplikt och det saknar betydelse för felbedömningen vad en konsument borde ha upptäckt vid en undersökning. faktiska kännedom ha betydelse; kännedom om en egenskap medför i regel att egenskapen anses avtalad (se rättsfallet NJA 2015 s. 233). Bestämmelsen i första meningen innebär att om konsumenten har undersökt djuret, eller trots uppmaning från näringsidkaren underlåtit att undersöka det, begränsas konsumentens möjlighet att åberopa fel och därmed även rätt att I de två situationerna avskärs nämligen konsumenten från möjligheten att som fel göra gällande sådant som konsumenten, med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet, borde ha märkt vid undersökningen. Av betydelse för bedömningen av vad konsumenten borde ha märkt är hur långtgående undersökningen har varit, eller borde ha varit, och vilka praktiska möjligheter konsumenten har haft att vid undersökning upptäcka felet. En uppmaning från näringsidkaren att undersöka djuret bör i regel vara uttrycklig, tydlig och specifik. Det utesluter inte att näringsidkarens agerande och omständigheterna i övrigt i det enskilda fallet kan anses utgöra en uppmaning att undersöka djuret. När t.ex. näringsidkaren har visat djuret eller har hållit det tillgängligt för undersökning av konsumen- ten, kan det undantagsvis ske på ett sätt att det får ses som en uppmaning till konsumenten att själv noggrant gå igenom det. innebär i de flesta fall att konsumenten måste mer handfast befatta sig med Eftersom det är fråga om en levande varelse är det förstås nöd- vändigt att en sådan undersökning sker i dialog med näringsidkaren. är näringsidkaren som har bevisbördan för att en uppmaning gjorts. Näringsidkarens uppträdande kan på olika sätt ge konsumenten anled- ning att begränsa sin undersökning eller att helt avstå från den. idkaren kan ha lämnat vissa uppgifter eller utfästelser om djuret. exempel kan nämnas att konsumenten vid sin undersökning av djuret ställer frågor om någon lätt iakttagbar avvikelse och näringsidkaren då ger en ingående förklaring om anledningen till denna. anses sakna anledning att undersöka avvikelsen ytterligare. exempel är att näringsidkaren på egen hand har röntgat djuret och inför köpet visar röntgenbilderna för konsumenten med upplysning om att det inte syns några avvikelser från vad som är normalt. Konsumenten förlorar endast rätten att göra gällande sådana fel som han eller hon borde ha märkt vid undersökningen. ningen blir alltså beroende av omständigheterna i det enskilda fallet. betydelse för hur omfattande undersökningen måste vara är bland annat vilken typ av djur det är fråga om, prisets storlek och om det finns någon allmänt använd standard för undersökningar på den aktuella marknaden som bör tjäna till ledning. Även konsumentens person spelar in och det måste beaktas vilken grad av omsorg som i det enskilda fallet kan krävas av en person i konsumentens ställning. När det gäller vissa typer av dyrare djur är det vanligt med en veterinärundersökning, vilket talar för att en sådan bör ske avseende den typen av djur. Det kan däremot inte sägas att det alltid finns ett krav på att anlita en veterinär så snart det är fråga om ett sådant köp av levande djur där paragrafen är tillämplig. Det är inte heller givet att en veterinärundersökning ska innefatta även att röntgenbilder tas. Parterna kan komma överens om undersökningens omfattning. Enligt andra meningen, som utformas enligt Lagrådets förslag, gäller de begränsningar som föreskrivs i konsumentens möjligheter att göra gällande fel i första meningen inte om näringsidkaren har handlat grovt vårdslöst eller i strid mot tro och heder. Konsumenten får alltså i ett sådant fall ändå åberopa ett fel som han eller hon borde ha märkt vid en undersökning av 20 § Vid alla köp av levande djur finns bestämmelser för att säkerställa ett gott djurskydd och främja en god djurvälfärd och respekt för djur i djurskyddslagen (2018:1192) och i föreskrifter som har meddelats i anslutning till den lagen. Paragrafen innehåller en upplysning om att djurskydd vid köp av djur även återfinns i annan särskild lagstiftning. Den saknar motsvarighet i 1990 års Övervägandena finns i avsnitt 9.6. Paragrafen upplyser om, och därmed tydliggör för tillämparen av lagen, att djurskyddslagen och därtill kompletterande förordning och myndig- hetsföreskrifter gäller vid alla konsumentköp av levande djur. Djurskyddslagen innehåller bl.a. bestämmelser om hur djur ska hanteras, Prop. 2021/22:85 hållas och skötas. I det ligger att djur ska behandlas väl och skyddas mot onödigt lidande och sjukdom (2 kap. 1 §), att djuret ska hållas och skötas i en god djurmiljö och på ett sådant sätt att dess välfärd främjas och beteendestörningar förebyggs (2 kap. 2 §), att djuret ska ges tillsyn, foder och vatten (2 kap. 4 §) samt att djuret inte får överges, skadas eller överansträngas (2 kap. 8 och 9 §§). Djurskyddsreglerna gäller under alla stadier av ett köp, dvs. inför och vid försäljningen samt efter avlämnandet, t.ex. när det görs gällande fel på djuret. Reglerna gäller för både näringsidkare och konsumenter. De konsu- mentköprättsliga och djurskyddsrättsliga reglerna gäller parallellt. Att en näringsidkare har ansvar för ett fel på djuret befriar inte den konsument som är i besittning av djuret från sitt ansvar enligt djurskyddslagen. 21 § En vara är felaktig om näringsidkaren eller någon annan för näringsidkarens räkning genom en garanti eller liknande utfästelse har åtagit sig att svara för varan eller en del av varan eller för en egenskap hos varan, och varan försämras i det avseende som utfästelsen omfattar. Första stycket gäller inte om näringsidkaren gör sannolikt att försämringen beror på en olyckshändelse eller därmed jämförlig händelse eller på vanvård, onormalt brukande eller något liknande förhållande på konsumentens sida. Paragrafen reglerar verkningarna av en garanti eller liknande utfästelse i relationen näringsidkare/konsument. Den motsvarar 21 § lag. Frågan behandlas i artikel 17.4. Övervägandena finns i avsnitt 6.13.2. 22 § Konsumenten har rätt att vända sig mot den som har lämnat en garanti eller liknande utfästelse i enlighet med vad som följer av garantin eller utfästelsen. Om tillverkaren har åtagit sig att svara för varans hållbarhet , har konsumenten alltid rätt att kräva att tillverkaren avhjälper felet eller företar omleverans enligt 5 kap. 4–7 §§. Paragrafen reglerar verkningarna av en garanti eller liknande utfästelse i relationen garantigivaren/konsumenten. Den saknar motsvarighet lag. Genom paragrafen genomförs artikel 17.1 första stycket i varudirektivet. Övervägandena finns i avsnitt 6.13.2. I första stycket lagfästs det som redan gäller, nämligen att garantigivaren svarar för sina åtaganden i enlighet med vad som framgår av garantin. För en garantigivare som är tredje man innebär en avvikelse från garantin att konsumenten har rätt att kräva felpåföljder enligt vad som följer av garantin. Den princip som den nu aktuella paragrafen ger uttryck för, att en garanti är bindande för garantigivaren enligt de villkor som anges i garantin, gäller för alla garantigivare. För näringsidkaren och tillverkaren av varan gäller i vissa fall längre gående lagliga skyldigheter, se 21 § och andra stycket i förevarande paragraf. är naturligtvis varken näringsidkaren eller någon annan förhindrad att i en garanti ge konsumen- ten mer gynnsamma villkor än vad som följer av denna lag. Det gäller bl.a. i fråga om vad som utgör ett fel, felansvarets omfattning , reklama- tionsplikten (jfr 23 § tredje stycket lag där det anges att reklama- tionsfristen gäller, om inte annat följer av en garanti) och felpåföljder. 2021/22:85 I andra stycket finns en regel som kompletterar första stycket. Där före- skrivs att en tillverkare som lämnar en garanti för varans hållbarhet , alltid är skyldig att vid fel på varan avhjälpa felet eller företa omleverans enligt denna lag. Med tillverkare avses den som har tillverkat varan, den som uppger sig vara tillverkare genom att t.ex. sätta sitt namn eller varumärke på varan eller den som har importerat varan (se 1 kap. 2 §). Bestämmelsen i andra stycket innebär att om tillverkaren har åtagit sig att svara för varans hållbarhet så har konsumenten, oavsett vad garantin annars utlovar i form av felpåföljder, rätt att kräva att tillverkaren, i egen- skap av garantigivare, avhjälper felet på varan eller företar en omleverans. Denna rätt kan tillverkaren alltså inte begränsa i garantivillkoren. Med ordet ”alltid” markeras att tillverkaren har rätt att erbjuda konsumenten mer gynnsamma villkor i sin garanti. Med en varas hållbarhet avses varans förmåga att behålla sina funktioner och sin prestanda under normal användning (se artikel 2.13 varudirektivet och SOU 1995:11 s. 93 f.). Att en garantigivare svarar för sitt åtagande påverkar inte närings- idkarens ansvar enligt 21 § eller i övrigt enligt denna lag. En konsument har alltid rätt att göra gällande fel och kräva felpåföljder mot närings- idkaren enligt lagens tvingande regler. 23 § Om villkoren för garantin enligt ett garantibevis är mindre fördelaktiga för konsumenten än de som har utfästs i marknadsföring av varan, gäller villkoren enligt marknadsföringen. Det gäller dock inte om marknadsföringen före köpet har anpassats till villkoren i garantibeviset på ett sätt som är likvärdigt med det sätt på vilket marknadsföringen först gjordes. Paragrafen innehåller bestämmelser om vad som gäller om villkoren i garantibeviset skiljer sig från vad som har utfästs i marknadsföringen. Den saknar motsvarighet lag. Genom paragrafen genomförs artikel 17.1andra stycket i varudirektivet. Övervägandena finns i avsnitt 6.13.3. I paragrafen anges att om det i marknadsföringen av en vara görs utfästelser om garantivillkor som är förmånligare än de villkor som tas in i det garantibevis som konsumenten får i samband med köpet, så gäller villkoren enligt marknadsföringen. Det gäller dock inte om marknadsföringen före köpet har korrigerats till att motsvara det som står i garantibeviset. Ändringen i marknadsföringen måste göras på ett sätt som är likvärdigt med det som den ursprungliga marknadsföringen gjordes på. Med det avses att ändringen sker antingen på samma sätt eller på ett jämförbart sätt. Med sätt avses både marknadsföringskanalen och själva utformningen. Påföljder vid fel på varan 1 § Om varan är felaktig, får konsumenten enligt 4–11 §§ kräva avhjälpande, omleverans, prisavdrag eller ersättning för att avhjälpa felet eller häva köpet. Dessutom får konsumenten enligt 6 kap. kräva skadestånd. 3 § även hålla inne betalningen. Paragrafen reglerar de påföljder som konsumenten kan göra gällande på grund av fel på varan. Den motsvarar 22 § och 22 a § första stycket i 1990 Genom paragrafen genomförs artikel 13.1 i varudirektivet. 2021/22:85 vägandena finns i avsnitt 6.14.1. 2 § Konsumenten får åberopa att varan är felaktig endast om han eller hon lämnar näringsidkaren ett meddelande om felet inom skälig tid efter det att konsumenten borde ha märkt felet (reklamation). En reklamation får i stället göras hos någon som har åtagit sig att för näringsidkarens räkning avhjälpa fel på varan eller hos den som enligt 1 kap. 4 § har förmedlat köpet. En reklamation som görs efter det att konsumenten märkt felet ska alltid anses ha gjorts i rätt tid. Ett krav med anledning av ett fel preskriberas om det inte framställs från utgången av tidsperioden för näringsidkarens felansvar enligt 4 kap. 14 § eller inom den som parterna har avtalat. Det som föreskrivs i första och andra styckena gäller inte om näringsidkaren har handlat grovt vårdslöst eller i strid mot tro och heder eller om felet är sådant som avses i 4 kap. 10 §. Paragrafen, som utformas delvis enligt Lagrådets förslag, innehåller bestämmelser om konsumentens skyldighet att reklamera fel på varan och om preskription. Den motsvarar 23 § första och andra styckena och 24 § lag, jfr även 22 § och 22 a § första stycket den lagen. Genom paragrafen genomförs artiklarna 10.4 och 12 i varudirektivet. Över- vägandena finns i avsnitt 6.12. I stället för den yttersta reklamationsfrist som finns i 23 § tredje stycket lag finns i 4 kap. 14 § en motsvarande frist för närings- idkarens felansvar. Det innebär att möjligheten att göra gällande fel som visar sig under den tiden kan ske även därefter, så länge en reklamation görs inom den tid som anges i första stycket, och förutsatt att det sker innan ett krav med anledning av ett fel preskriberas. I andra stycket föreskrivs nämligen att ett krav med anledning av ett fel preskriberas om det inte framställs från utgången av tidsperioden för näringsidkarens felansvar enligt 14 § eller inom den som parterna har avtalat. Preskriptionsbestämmelsen motsvarar vad som föreskrivs i 9 kap. 10 § vad gäller ett krav med anledning av ett fel på ett digitalt innehåll eller digital tjänst (se kommentaren till den paragrafen). I tredje stycket föreskrivs vissa undantag från tidsfristerna i första och andra styckena som motsvarar 24 § lag. Rätt att hålla inne betalningen 3 § Konsumenten får hålla inne så mycket av betalningen som behövs för att ge konsumenten säkerhet för hans eller hennes krav på grund av att varan är felaktig. Paragrafen behandlar konsumentens rätt att hålla inne betalningen för varan till säkerhet för hans eller hennes krav på grund av fel på varan. Den motsvarar 25 § lag. Genom paragrafen genomförs artikel 13.6 i varudirektivet. Övervägandena finns i avsnitt 6.14.4. 2021/22:85 Rätt till avhjälpande eller omleverans 4 § Konsumenten har rätt att kräva att näringsidkaren avhjälper ett fel på varan eller gör en omleverans. Konsumenten får välja mellan åtgärderna. Näringsidkaren är skyldig att avhjälpa felet eller göra en omleverans endast om åtgärden är möjlig och kan vidtas utan oskälig kostnad för näringsidkaren. Vid bedömningen av om någon av påföljderna avhjälpande eller omleverans skulle medföra oskälig kostnad för näringsidkaren ska särskild hänsyn tas till 1.vilken betydelse felet har, 2.vilket värde som varan skulle ha haft i felfritt skick, och 3.om den andra påföljden skulle kunna fullgöras till väsentligt lägre kostnad för näringsidkaren och utan väsentlig olägenhet för konsumenten. Avhjälpande eller omleverans ska ske inom skälig tid efter det att konsumenten framställde sitt krav och utan kostnad eller väsentlig olägenhet för konsumenten. Paragrafen, som utformas i linje med Lagrådets förslag, reglerar konsu- mentens rätt att vid fel på varan kräva avhjälpande av felet eller omleverans. Den motsvarar 26 § lag. Genom paragrafen genomförs artiklarna 13.2, 13.3 och 14.1 i varudirektivet. Övervägandena finns i avsnitt 6.14.2. I första stycket andra meningen anges uttryckligen att konsumenten har en rätt att välja att näringsidkaren antingen avhjälper felet i varan eller ersätter den felaktiga varan med en ny. Näringsidkaren är därigenom skyldig att först ta ställning till om den valda åtgärden kan utföras under de förutsättningar som anges i tredje meningen, dvs. om åtgärden är möjlig och inte medför oskäliga kostnader för näringsidkaren. För den senare bedömningen tillämpas andra stycket. Om den valda åtgärden inte kan utföras ska näringsidkaren under samma förutsättningar ta ställning till om den andra åtgärden kan vidtas. Om konsumenten inte gör ett val mellan avhjälpande och omleverans utan endast vill att näringsidkaren på något av sätten ser till att han eller hon får en felfri vara, ska näringsidkaren själv avgöra vilken av åtgärderna som ska vidta, under förutsättning att en eller båda är möjliga och kan vidtas utan oskälig kostnad för näringsidkaren dem. Med att det inte är möjligt att avhjälpa felet eller leverera om varan avses både faktiska och rättsliga hinder. Andra och tredje styckena är i sak oförändrade i förhållande till lag. Skälig tidsåtgång för avhjälpande eller omleverans bör motsvara kortast möjliga tid för att slutföra åtgärden och tiden bör enligt skäl 55 i varudirektivet fastställas objektivt med hänsyn till varans art och komplexitet, den bristande avtalsenlighetens art och hur allvarlig den är och den insats som krävs för att avhjälpa felet eller leverera en ny vara. Att avhjälpandet eller omleverans ska ske utan kostnad innebär enligt artikel 2.14i varudirektivet utan de nödvändiga kostnader som uppkommer och då särskilt kostnader för postbefordran, transport, arbetskraft och material. För kostnader vid omleverans, se även 6 § första stycket och 8 kap. 4 §. 5 § Trots att konsumenten kräver en annan påföljd än avhjälpande eller omleve- rans, har näringsidkaren rätt att vidta en sådan åtgärd, om det kan ske under de förutsättningar som anges i 4 § tredje stycket. Första stycket gäller inte om konsumenten enligt 8 § har rätt att kräva en annan påföljd utan föregående försök till avhjälpande eller omleverans eller om konsu- menten har avhjälpt felet och det med hänsyn till omständigheterna inte skäligen kunde krävas att konsumenten skulle avvakta avhjälpande eller omleverans från näringsidkarens sida. Paragrafen anger förutsättningarna för att näringsidkaren ska få avhjälpa felet eller företa omleverans när konsumenten kräver en annan påföljd. Den motsvarar 27 § lag. Övervägandena finns i avsnitt 6.14.2. Enligt första stycket har näringsidkaren rätt att avhjälpa felet på varan eller att omleverera den trots att konsumenten kräver en annan påföljd (prisavdrag eller hävning) under förutsättning att det kan ske inom skälig tid efter det att konsumenten framställde sitt krav och utan kostnad eller väsentlig olägenhet för konsumenten. I stället för att som lag ange dessa förutsättningar, hänvisas till motsvarande förutsättningar i 4 §. Med krav i den hänvisade bestämmelsen ska i detta fall avses konsumen- tens krav på annan påföljd. Att ett avhjälpande eller en omleverans måste ske inom skälig tid och utan kostnad och väsentlig olägenhet för konsumenten kan påverka näringsidkarens utrymme att göra flera återställandeförsök. I denna fråga kan den praxis som utbildats med stöd av hittillsvarande förarbeten (se prop. 1989/90:89 s. 122) fortsatt tjäna som vägledning. Om näringsidkaren har gjort försök att avhjälpa ett fel på varan utan att lyckas får det objektivt bedömas, med beaktande av omständigheterna i det enskilda fallet, om det är rimligt att konsumenten ska behöva tåla att näringsidkaren gör ytter- ligare försök att avhjälpa felet eller göra en omleverans innan konsumen- ten, med stöd av 8 §, kan kräva prisavdrag eller häva avtalet. Omständig- heter som enligt skäl 50 och 52 i varudirektivet bör beaktas inom ramen för den bedömningen är t.ex. varans typ och värde samt felets art och betydelse. För i synnerhet dyra eller komplexa varor finns det i regel skäl att tillåta näringsidkaren att göra ytterligare försök att avhjälpa felet. Andra stycket anger, liksom lag, när konsumentens eget avhjälpande av felet gör att näringsidkaren inte kan hävda sin rätt enligt första stycket (jfr skäl 54 i varudirektivet). Stycket kompletteras med ytterligare ett fall, nämligen att konsumenten har en omedelbar rätt till prisavdrag eller hävning enligt 8 §. Det är aktuellt i fall av allvarliga fel. 6 § Vid omleverans ska näringsidkaren på egen bekostnad ta tillbaka den fel- aktiga varan. Om det behövs för avhjälpande eller omleverans ska näringsidkaren ta bort den felaktiga varan och installera en felfri vara eller bära kostnaden för borttagandet och installationen. Denna skyldighet gäller dock endast om varan hade installerats innan felet visade sig och på ett sätt som var förenligt med dess art och ändamål. Paragrafen reglerar vissa skyldigheter för näringsidkaren vid avhjälpande och omleverans. Den saknar motsvarighet lag. Genom para- grafen genomförs artikel 14.2 och 14.3 i varudirektivet. Övervägandena finns i avsnitt 6.14.2. I första stycket föreskrivs att näringsidkaren vid omleverans ska återta den felaktiga varan på egen bekostnad. Det är ett förtydligande av att skyldigheten att företa omleverans inte bara omfattar att leverera en ny vara utan också att ombesörja eller betala för returneringen av den fel- aktiga varan. Det handlar alltså om ett utbyte av varan. Enligt andra stycket måste näringsidkaren vid avhjälpande eller omleverans under vissa förutsättningar ta bort (avinstallera) den felaktiga varan och installera en felfri vara alternativt stå för den nödvändiga 2021/22:85 kostnaden för dessa åtgärder, t.ex. om konsumenten själv gör det. Det gäller oavsett om köpeavtalet omfattade installation. Skyldigheten gäller om detta behövs för att kunna avhjälpa felet eller leverera om varan. Att ett utbyte av den felaktiga varan mot en ny även innefattar installations- åtgärder är givet. Om det däremot krävs för avhjälpande beror bl.a. på om det finns förutsättningar att reparera varan på plats eller inte. Näringsidkarens skyldighet enligt andra stycket förutsätter vidare att den felaktiga varan har installerats på ett sätt och på en plats som är normalt för den aktuella typen av vara och felet får inte ha uppenbarat sig före installationen. Ett typfall när näringsidkaren behöver ombesörja eller bekosta av- och ominstallation är när konsumenten har installerat en tvättmaskin i sin tvättstuga och felet därefter visar sig efter viss användning av maskinen.