prop · H90385 · 2022-01-18 00:00:00 — Lagrådet menar bl.a. att kravet på att felet ska ha visat sig kan tänkas medföra vissa tillämpningssvårigheter och som exempel beskrivs en situation där felet inte har hunnit visa sig inom ansvarstiden. Regeringen noterar emellertid att inte heller Lagrådets eget förslag på utformning löser den beskrivna situationen. Lagrådet gör vidare gällande att lagråds- remissens förslag i vissa situationer skulle vara konfliktdrivande. Detta tar sikte på den situationen att det skulle uppstå tvist om huruvida felet har visat sig alldeles i slutet av eller strax efter ansvarsperiodens utgång. Även om det inte helt kan uteslutas att det skulle kunna uppstå en sådan tvist är det enligt regeringen att föredra framför Lagrådets förslag att behålla nuvarande ordning, vilket skulle omöjliggöra för konsumenten att alls göra gällande sena fel (se vidare avsnitt 6.12). Medan lagråds- remissens förslag innebär att felet måste visa sig inom innebär Lagrådets förslag att konsumentens krav med anledning av felet måste framställas . Ett sådant krav förutsätter att felet har visat sig. Enligt regeringens uppfattning leder inte Lagrådets förslag till att konsumenten kan göra gällande fler fel eller att det kan ske , snarare tvärtom. Som anförs ovan ser regeringen flera fördelar med att i den nya lagen skapa en tydligare reglering om näringsidkarens felansvar – en reglering som också är mer i linje med varudirektivets. Regeringen anser sammantaget att skillnaderna i de olika lagtekniska utformningarna inte är sådana att det är motiverat att göra den ändring som Lagrådet Enligt varudirektivet ska näringsidkarens ansvarsperiod vara . Det är alltså möjligt att behålla den nuvarande längre ansvarsperioden i svensk rätt. Utredningen föreslår att så sker. Branschorgani- sationen Färg Möbler och Interiör förordar en ansvarsperiod och menar att detta inte innebär någon försämring av konsumentskyddet. Erfarenheten från deras bransch är att ursprungliga fel visar sig , och en treårig ansvarsperiod utgör enligt denna branschorganisation en icke nödvändig överimplementering av direktivet. Svenska Kennel- klubben menar däremot att fel görs gällande även och anser att ansvarstiden därför bör förkortas. Enligt bör möjlig- heten att gå längre än direktivets minimiharmonisering utnyttjas sparsamt och endast om det kan motiveras utifrån ett legitimt skyddsintresse och om det är proportionerligt. Enligt kollegiet saknas en närmare sådan motive- ring, vilket kräver för att införa nationella särkrav som kan leda till fragmentering på den inre marknaden. Det är riktigt att en frist som avviker från direktivets minimifrist skulle kunna bidra till fragmenterade regler inom unionen. Detta är dock inget nytt. Motsvarande gäller enligt det nuvarande direktivet, och har redan tagit ställning för att gå längre. Ett antal medlemsstater har en tvåårig ansvarsperiod och flera av dem kan förväntas behålla den. Några medlemsstater har en ännu längre ansvarsperiod än eller till och med, som , en obegränsad särskild ansvarsperiod. Det kan konstateras att varudirektivet vidmakthåller denna ordning och alltså accepterar olikheter i detta avseende. Regeringen anser att särskilt vikten av att upprätthålla ett starkt konsumentskydd med styrka talar till stöd för att behålla en treårig ansvarsperiod i . En förändring från tre till skulle nämligen innebära en försämring av det svenska konsumentskyddet. Under det tredje året efter avlämnandet av en vara skulle en konsument inte längre kunna göra gällande felpåföljder trots att det är fråga om ett ursprungligt fel på varan. Enligt regeringens uppfattning är det rimligt att en konsument har rätt att göra gällande fel som visar sig än från köpet. Det gäller inte minst för kapitalvaror som förväntas hålla . Sådana varor är ofta dyrbara i inköp, och fel i dem kan få stora ekonomiska följdverkningar för konsumenten. Konsumenten har därmed vid denna typ av varor ett extra stort skyddsbehov. i innebär att näringsidkare kan behöva förhålla sig till olika regler i olika länder, vilket skulle kunna försvåra deras möjligheter att ekonomiskt planera sin verksamhet. Dessa konsekvenser bör dock inte överdrivas. Enligt en konsekvensanalys från kommissionen finns statistik om att så många som av alla fel i en vara visar sig efter varans avlämnande. Det är därmed få ytterligare fel i varor som alls omfattas av . Det kan då, som och Interiör gör, hävdas att mervärdet av en treårig ansvarstid inte är så stort. Det innebär dock att konsekvenserna av en längre frist är begränsade för näringsidkarna, inte minst när det särskilt för dyrare kapitalvaror ändå kan finnas kommersiella garantier för varans funktion som gäller än . Under alla förhållanden gäller en treårig frist i . Näringsidkarna har därmed redan anpassat sig till 2021/22:85 den och det har inte framkommit att den skulle leda till konsekvenser av betydelse för regeringens bedömning i denna fråga. När det gäller de aspekter lyfter fram, står det enligt regeringen klart att konsumentskyddet är ett sådant allmänt intresse som främjas av att har en treårig ansvarsperiod. När ansvarsperioden förlängdes gjordes det efter en avvägning mellan konsument- och närings- idkarintressena (prop. 2004/05:13 s. 105 f.). Regeringen bedömer dess- utom att en sådan längre frist är en lämplig åtgärd för att nå ett högt konsumentskydd och säkerställa att konsumenter i rimlig utsträckning kan göra gällande ursprungliga fel. Det finns inte något annat ändamålsenligt och mindre handelshindrande sätt att uppnå detta på. Avslutningsvis kan det nämnas att frågan om differentierade tidsfrister, dvs. olika tidsfrister för näringsidkarens ansvar beroende på typ av vara och dess förväntade livslängd, har väckts i olika sammanhang. Att införa sådana tidsfrister skulle emellertid, i vart fall enligt den uppfattning som kommissionen gett uttryck för, stå i strid med varudirektivet. Alldeles oavsett om den uppfattningen är korrekt bedömer regeringen att det inte är en framkomlig väg med olika tidsfrister eftersom det ytterligare skulle bidra till fragmenterade regler. Erfarenheter från visar att en ordning med olika ansvarstider beroende på varans livslängd för med sig gränsdrag- ningsproblem. Utredningen har inte närmare övervägt frågan och ingen remissinstans för heller fram önskemål om differentierade tidsfrister. Vid en samlad bedömning anser regeringen att intresset för konsumenten att kunna göra gällande påföljder vid fel i varor än med styrka talar för att nuvarande längd på näringsidkarens ansvarsperiod inte förkortas och att en sådan längre frist inte medför några påtagliga negativa konsekvenser för näringsidkarna. Regeringen föreslår därför att det i den nya lagen tas in en bestämmelse om en treårig ansvarsperiod för näringsidkaren. Liksom kommer näringsidkaren i en garanti eller liknande utfästelse att kunna åta sig felansvar under en . Detta behöver inte uttryckligen anges i den bestämmelse som behandlas (se avsnitt 6.13.2). I 24 § konsumentköplagen finns ett undantag från den nuvarande skyldigheten att reklamera fel , vilket alltså motsvarar tiden som näringsidkarens felansvar sträcker sig. Det avser fall då näringsidkaren har handlat grovt vårdslöst eller i strid mot tro och heder eller då varan är felaktig utifrån vissa säkerhetsaspekter. Enligt 22 a § den lagen gäller vidare ingen yttersta reklamationsfrist om varan har ett rättsligt fel. I sådana fall gäller alltså ingen begränsning av näringsidkarens ansvar. Regleringen i sak framstår som angelägen att behålla och varudirektivet medger att så sker. Detta undantag bör därför tas in i den nya lagen. Näringsidkarens ansvar vid försämring av varan efter avlämnandet Om konsumenten underlåter att i rätt tid hämta eller ta emot en vara som hålls tillgänglig för konsumentens räkning, gäller enligt 20 § andra stycket i den nuvarande konsumentköplagen att näringsidkaren inte svarar för en försämring av varan som inträder efter den tidpunkten och som beror enbart på varans egen beskaffenhet. Bestämmelsen innebär att risken för varans försämring går över på konsumenten i en situation när varan hålls tillgänglig för denne. I likhet med utredningen anser regeringen att det närmast får ses som en reglering som utgör en aspekt på leverans av varan. Regeringen konstaterar att innebörden av leverans inte regleras i direk- tivet, och bedömer att hänvisningarna till tidpunkten för leverans i direktivet inte påverkar reglerna om riskens övergång som fastställs i konsumenträttighetsdirektivet (se skäl 38 och avsnitt 6.3). Den nu redo- visade bestämmelsen bör därför föras över till den nya lagen. När en försämring av varan uppkommer efter avlämnandet, ska den enligt 20 § tredje stycket konsumentköplagen anses felaktig, om försäm- ringen är en följd av näringsidkarens avtalsbrott. Enligt artikel 3.7 i varu- direktivet ska direktivet inte påverka medlemsstaternas frihet att reglera allmänna avtalsrättsliga aspekter, såsom utformningen, giltigheten eller verkningarna av ett avtal, i den utsträckning de inte regleras i direktivet. Den nu redovisade bestämmelsen i konsumentköplagen får anses utgöra en sådan avtalsrättslig aspekt. Den är endast ett förtydligande av närings- idkarens ansvar för vissa följder av dennes avtalsbrott och de situationer som träffas av bestämmelsen bedöms i regel också omfattas av felansvaret enligt direktivet. Det finns därför enligt regeringen inte något hinder mot att behålla bestämmelsen och den bör föras över till den nya lagen oförändrad i sak men utformad som en felansvarsregel. Lagrådet väcker frågan om inte dessa regler i lagen snarare bör placeras tillsammans med bestämmelserna om riskövergången. Den frågan över- vägdes vid införandet av den nuvarande konsumentköplagen (prop. 1989/90:90 s. 188) och regeringen anser att det inte finns anledning att nu göra en annan bedömning, särskilt som bestämmelserna omformuleras till felansvarsregler. Det finns med den bedömningen, liksom den som regeringen gör i fråga om riskens övergång i avsnitt 6.3, inte heller skäl att, som Lagrådet förordar, överväga frågan om att införa ett individuali- seringskrav (jfr 14 § köplagen). Näringsidkarens ansvar för begagnade varor När det gäller begagnade varor kan medlemsstaterna enligt artikel 10.6 i varudirektivet föreskriva att näringsidkaren och konsumenten får enas om en kortare ansvarsperiod än den som annars föreskrivs i artikel 10, förutsatt att den avtalade tiden inte är kortare än . En motsvarande möjlighet att föreskriva en kortare frist för begagnade varor finns konsumentköpsdirektiv. Vid genomförandet av det direktivet i svensk rätt gjordes bedömningen att den möjligheten inte skulle utnyttjas (prop. 2001/02:134 s. 68 f.). Den nuvarande konsument- köplagen gör alltså i detta avseende inte någon åtskillnad mellan nya och begagnade varor. Det kan nämnas att i det finska genomförandet av varudirektivet görs bedömningen att möjligheten till en kortare ansvarstid inte bör utnyttjas. Som skäl anförs bl.a. att för fel kan vara problematisk särskilt när en ny bil eller en annan varaktig konsumtionsvara byter ägare mycket snart efter det första köpet. Detsamma gäller en situation där en begagnad bil t.ex. har genomgått en betydande reparation före försäljningen (RP 180/2021 rd s. 33 f.). Till skillnad från utredningen anser att det i lagen bör införas en möjlighet att avtala om en kortare frist med tanke på den ökande handeln med begagnade varor. Att införa en sådan möjlighet skulle enligt 2021/22:85 regeringens bedömning emellertid riskera att försämra konsumentskyddet på ett sätt som inte är motiverat. Dessutom förefaller mervärdet av en möjlighet för parterna att avtala om en kortare ansvarsperiod tveksamt, särskilt mot bakgrund av att det redan inom ramen för en bedömning av en varas avtalsenlighet kommer att vara möjligt att på ett adekvat sätt ta hänsyn till att varan är begagnad vid köpet. Till exempel finns en möjlighet för parterna att vid avtalets ingående komma överens om en avvikelse från ett objektivt krav för avtalsenlighet (se avsnitt 6.9). Regeringen anser sammantaget att näringsidkarens ansvarsperiod för begagnade varor även fortsättningsvis bör vara densamma som för andra varor. Regeringens förslag: Ett fel som visar sig efter det att varan avlämnades ska anses ha funnits vid avlämnandet, om inte näringsidkaren visar något annat eller detta är oförenligt med varans eller felets art. Utredningens förslag överensstämmer inte med regeringens. Utred- ningen föreslår att fristen för den omvända bevisbördan ska vara . Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna tillstyrker utred- ningens förslag eller invänder inte mot det. Några remissinstanser, bl.a. och , ställer sig uttryckligen bakom utredningens bedömning att inte utnyttja möjligheten att bestämma fristen till . Även stöder en ettårig frist och framhåller att en alltför lång frist kan medföra att konsumenten skulle ha föredragit att köpa varan till det lägre pris som en mindre långtgående ansvarstid kan ge upphov till och att effekter av detta slag inte ligger i konsumenternas intresse. och Interiör är kritisk till att fristen förlängs eftersom det ofta är svårt för näringsidkaren som inte har kontroll över varan att bryta presumtionen och att förslaget innebär att läget i bevishänseende ytterligare försvåras för näringsidkaren. Elektronikbranschen och APPLiA konstaterar att det i hemelektronikbranschen redan är vedertaget med garanti och att risken är överhängande att dessa garantier tas bort när fristen för omvänd bevisbörda förlängs. Flera remissinstanser, bl.a. och Motorcyklister, anser att fristen för omvänd bevisbörda bör vara . och Konsumenter delar den uppfatt- ningen och pekar på att varor blir mer tekniskt avancerade och det har därmed blivit svårare för konsumenten att fastställa orsaken till ett fel och bevisa tidpunkten för dess uppkomst. De anser att en längre frist också är värdefull ur hållbarhetssynpunkt. ser inga hinder mot att förlänga presum- tionsfristen för nya bilar – dessa säljs redan med minst tvåårig garanti – men tycker att ens någon förlängning av fristen för begagnade bilar starkt kan ifrågasättas. Skälen för regeringens förslag Bevisbördan för fel på varan i konsumentköplagen och varudirektivet Det är konsumenten som behöver bevisa att det är fel på en vara. Närings- idkaren ansvarar endast för fel som är ursprungliga, dvs. fanns redan från början, och som utgångspunkt behöver konsumenten även visa att det är ett sådant fel. Det finns dock en särskild presumtionsregel i 20 a § konsumentköplagen som syftar till att underlätta för konsumenten att hävda sin rätt vid fel på varan. Regeln innebär att ett fel på varan som visar sig från köpet ska anses ha funnits vid avlämnandet, om inte annat visas eller detta är oförenligt med varans eller felets art. är det alltså näringsidkaren som måste bevisa att felet inte var ursprungligt (omvänd bevisbörda). är det typen av vara och typen av fel på varan som avgör om näringsidkaren framgångsrikt kan bevisa att felet inte är ursprungligt eller om konsumen- ten vid senare framkomna fel framgångsrikt kan bevisa att det är ett ursprungligt fel. Det kan vara svårt för näringsidkaren att bevisa att det inte är ett ursprungligt fel om avfrostningsfunktionen i ett kylskåp har slutat att fungera medan det normalt är lättare att bevisa att en repa i en bordskiva som visar sig inte utgör ett sådant fel. För vissa typer av varor spelar den omvända bevisbördan i praktiken mindre roll. Det beror på att presumtionen för ursprungligt fel bryts om ett fel är oförenligt med varans eller felets art. En konsument kan inte efter göra gällande fel med hänvisning till att köpt frukt är rutten eller att köpt grädde har surnat. Regeln om sex månaders omvänd bevisbörda kom till när motsvarande reglering konsumentköpsdirektiv genomfördes i svensk rätt (prop. 2001/02:134). infördes i lagen en tvåårig omvänd bevisbörda vid konsumentköp av byggnadsdelar vid småhusentreprenad (prop. 2003/04:45, jfr även 59 § konsumenttjänstlagen [1985:716]). I varudirektivet förlängs fristen för den omvända bevisbördan. Varje brist på avtalsenlighet (fel) som framkommer från den tidpunkt då varorna levererades ska enligt artikel 11.1 presumeras ha förelegat vid leveranstidpunkten, om inte näringsidkaren bevisar motsatsen eller presum- tionen är oförenlig med varornas karaktär eller den bristande avtalsenlighetens natur. I stället för en ettårsfrist får medlemsstaterna enligt artikel 11.2 välja en tvåårsfrist. Det finns däremot inte någon möjlighet att bestämma fristen till däremellan. För varor med digitala delar finns i varudirektivet en särregel (artikel 11.3). Den behandlas i avsnitt 8.6. En förlängd tidsfrist för den omvända bevisbördan Presumtionsregeln i den nuvarande konsumentköplagen innebär alltså att om felet på varan visar sig efter leveransen presumeras det vara ursprungligt. Regeln överensstämmer med varudirek- tivets, frånsett längden som presumtionen och därmed närings- idkarens omvända bevisbörda gäller. En bestämmelse som uppställer en presumtion för att fel som visar sig ska utgöra ett ursprungligt fel som näringsidkaren svarar för bör därför införas i den nya lagen. Att fristen för den omvända bevisbördan ska förlängas är klart. Elektronikbranschen och APPLiA menar att en förlängning av fristen riskerar existensen av de frivilliga garantierna inom deras bransch. naturligtvis olyckligt om så i viss utsträckning skulle ske. alla varor stärka konsumentskyddet genom en längre frist har trots detta enligt regeringens uppfattning ett betydande värde. En förlängning i sig har ett starkt stöd bland remissinstanser som både företräder konsumenter, t.ex. Konsumenter, och näringsidkare, t.ex. . finns vidare en anledning till att garantier normalt ger konsumenten ett vidare eller längre gällande skydd än det lagen uppställer. ett värdefullt konkurrensmedel för näringsidkare (se avsnitt 6.13) och det kan inte uteslutas att garantier för i vart fall dyrare varor anpassas till en förlängning av den omvända bevisbördan och att de därmed kan behålla sitt värde för både konsumenter och näringsidkare. Vid en förlängning av den omvända bevisbördan bör det uppmärk- sammas vad det kan innebära för det beviskrav som näringsidkaren måste har, i ljuset av att svårigheten att säkra bevis- ning om varan efter att den avlämnats till konsumenten, gett närings- idkaren en bevislättnad för att bryta presumtionen. en viktig faktor i detta sammanhang fram den tid som har gått sedan varan avlämnades (se rättsfallet NJA 2013 s. 524 p. 21–24). framstår det som rimligt att ju som förflutit sedan konsumenten fick varan och började använda den, desto mer kan det påverka bedömningen av vilken bevisning som ska krävas för att näringsidkaren ska anses ha uppfyllt sin bevisbörda. Det bör mot denna bakgrund finnas goda förutsättningar att i tillämpningen hantera bevisbördan på ett sätt som ger ett rimligt och rättvist utfall. Fråga är då om varudirektivets möjlighet att ha en tvåårsfrist bör utnyttjas eller om minimifristen ska väljas. Det finns skäl som talar för att fristen ska bestämmas till . Utredningen föreslår det och de flesta remissinstanserna tillstyrker det Att förlänga tiden till innebär en fördubbling av tiden Som framgår av bl.a. kommissionens konsekvensanalys av direktivförslaget, och som bl.a. och Interiör bekräftar, är det ovanligt att ursprungliga fel visar sig senare än , särskilt för varor som inte redan omfattas av kommersiella garantier som säkerställer längre gående ansvar för näringsidkaren. Behovet av en ännu längre frist är därför sannolikt litet. leda till fler reklamationer. Ju konsumenten har haft varan i sin besittning, desto svårare är det typiskt sett för en näringsidkare att mot- bevisa konsumentens påstående om ursprungligt fel. En längre frist än ett år skulle därför kunna leda till vissa ökade kostnader för näringsidkarna. Slutligen talar vikten av enhetliga regler för att en ettårsfrist väljs eftersom en sådan frist måste gälla för fel i digitalt innehåll enligt digitaldirektivet (se avsnitt 7.8.2). Det finns starka skäl för en tvåårig frist. konsumenten som drabbas av fel i sin vara kommer en förlängning till två år att upplevas som positivt. Samtliga remissinstanser som företräder eller bevakar konsumentintressena, bl.a. och Konsu- menter, förordar en frist . Några medlemsstater har redan sedan tidigare en tvåårig frist, t.ex. , eller inför en sådan frist med anledning av genomförandet av varudirektivet, t.ex. . Det kan vidare noteras att i kommissionens förslag till varudirektiv var fristen bestämd till . Det förekommer dessutom en tvåårsfrist i konsumentköplagen för köp av byggnadsdelar vid småhusentreprenad. Enligt regeringen skulle en förlängning av presumtionsfristen till innebära en välkommen stärkning av konsumentskyddet. För konsumen- ten kan det leda till en ökad trygghet vid köp av varor och stärkt ställning i förhållande till näringsidkaren när ett fel visar sig på varan. Det är viktigt att det finns en balans mellan konsumentens rättigheter och närings- idkarens skyldigheter. Av kommissionens konsekvensanalys framgår att det enligt en konsumentundersökning endast var av samtliga fel som reklamerades ett till två efter köpet, något som talar för att effekterna av en förlängning av presumtionsfristen till är begränsade. Det kan vidare anmärkas att kravet för att näringsidkaren ska anses ha lagt fram tillräcklig bevisning för att bryta presumtionen om ursprungligt fel är lägre än vad som normalt gäller. Vad som krävs kan visserligen variera i det enskilda fallet men som uttalat är den tid som har gått sedan varan avlämnades en viktig faktor (se rättsfallet NJA 2013 s. 524). Som nämns ovan omfattas många av de varor där det kan bli aktuellt med sena reklamationer i stor utsträckning redan av kommersiella garantier. I förlängningen bör dessutom en förändring av detta slag kunna öka konsumenternas förtroende för marknaden, vilket gynnar även näringslivet. Förutom ett stärkt konsumentskydd finns det anledning att lyfta även hållbarhet som ett skäl för en förlängning av den omvända bevisbördan till . Utredningen har i och för sig inte funnit belägg för att en längre tids- period för den omvända bevisbördan skulle bidra till en längre livslängd för varor. Utredningen lutar sig emellertid i denna bedömning på en tidigare utredning om cirkulär ekonomi. Den utredningen ansåg att fristen borde förlängas till (SOU 2017:22 s. 337) och menade att en effekt av det bör bli att marknaden, åtminstone i viss utsträckning, styrs mot högre kvalitet och mer hållbara varor. Regeringen arbetar aktivt med hållbarhetsfrågor och presenterade bl.a. 2020 en strategi om cirkulär ekonomi för omställningen i . I strategin och i en efterföljande handlingsplan redovisas olika fokus- områden. Det handlar bl.a. om hållbar produktion och produktdesign samt hållbara sätt att konsumera i syfte att öka varors livslängd och främja deras reparerbarhet som konsumenternas intressen tillgodoses. I skäl 32 i varudirektivet understryks vikten av att säkerställa en längre livslängd för varor, för att skapa mer hållbara konsumtionsmönster och främja en cirkulär ekonomi. Enligt artikel 7.1 d utgör hållbarhet ett objektivt krav på varan. I kommissionens strategi för konsumentpolitiken 2020 uttalas att den framtida översynen av varudirektivet utgör ett tillfälle att undersöka vad mer som kan göras för att främja mer hållbara, cirkulära produkter. Olika alternativ för konsumenterna kommer att övervägas, t.ex. att förlänga ansvarsperioden för varor. Som skäl för en längre frist menar och Konsumenter att det är värdefullt att näringsidkare får ytterligare incitament att tillverka och sälja hållbara varor. De menar att detta i förlängningen även är positivt för närings- 2021/22:85 idkarna genom att det i sin tur leder till en minskad belastning på dem när det gäller reklamationer.