prop · H903189 · 2022-03-22 00:00:00 — Första stycket innebär att en fråga om att vidta en tillfällig åtgärd enligt artikel 15 i II-förordningen som rör vårdnad, boende, umgänge eller förmynderskap tas upp av tingsrätten i den ort där barnet vistas. I sak svarar uttrycket där barnet vistas mot var barnet befinner sig, som är det uttryck som används i förordningen. Något krav på att barnet ska vara varaktigt bosatt på orten ställs alltså inte. Om barnet inte vistas i och det är fråga om en åtgärd som avser barnets egendom, tas frågan i stället upp av tingsrätten i den ort där egendomen finns. Domstolen kan självmant ta upp och pröva de frågor som omfattas av paragrafen. Som regel torde dock frågan komma under domstolens pröv- ning efter ett yrkande av en part. Andra stycket innebär att är reservforum för prövningen av en tillfällig åtgärd enligt artikel 15 i II-förordningen i ett ärende som rör vårdnad, boende, umgänge eller förmynderskap. Bestämmelsen tillämpas i det undantagsfallet att det finns svensk domsrätt enligt den angivna artikeln i förordningen, men det inte kan klarläggas var i barnet vistas eller var egendomen finns. Paragrafen är bara tillämplig när en tillfällig åtgärd ska prövas av en domstol i den mening som begreppet ges i svensk nationell rätt. Den är alltså inte tillämplig när åtgärden prövas av en annan myndighet än domstol. Det innebär bl.a. att frågor om ställföreträdarskap för barn som prövas av överförmyndarnämnd inte omfattas av paragrafen. 4 § Vid domstolens handläggning av en fråga om en tillfällig åtgärd enligt 2 § tillämpas lagen (1996:242) om domstolsärenden. I domstolens beslut ska det anges hur länge den tillfälliga åtgärden gäller. Barnet får höras inför domstolen, om särskilda skäl talar för det och det är uppenbart att barnet inte kan ta skada av att höras. I ett ärende som rör vårdnad, boende eller umgänge får domstolen hämta in upplysningar från socialnämnden i frågan. lämnar upplysningar ska den, om det inte är olämpligt, höra föräldrarna och barnet. Barnet får höras av socialnämnden utan vårdnadshavarens samtycke och utan att vårdnadshavaren är närvarande. Paragrafen innehåller regler om handläggningen av en fråga om en till- fällig åtgärd enligt 2 §. Paragrafen motsvarar delvis 8 § andra och tredje styckena kompletteringslag. Övervägandena finns i avsnitt 6.2 och 7. Av första stycket framgår att ärendelagen är tillämplig vid tingsrättens handläggning av en tillfällig åtgärd enligt 2 § och att det i domstolens 2021/22:189 beslut ska anges hur länge åtgärden gäller. Bestämmelserna är överförda från 8 § andra stycket kompletteringslag (se prop. s. 41, 42 och 57–59). Regeln om att domstolen i beslutet ska ange hur längre åtgärden gäller knyter an till artikel 15.3 i II-förordningen. Enligt den bestämmelsen ska den tillfälliga åtgärden upphöra att gälla så snart domstolen i den medlemsstat som är behörig att pröva målet i sak har vidtagit de åtgärder som den anser lämpliga. I andra stycket finns bestämmelser om domstolens beslutsunderlag och barnets delaktighet i ärendet. Bestämmelserna är delvis överförda från 8 § tredje stycket kompletteringslag (se prop. 2011/12:85 s. 41, 42 och 57–59). I artikel 21 i II-förordningen finns det en reglering som innebär att när en domstol utövar sin behörighet enligt förordningens behörighets- regler om föräldraansvar (bl.a. artikel 15) ska den i enlighet med nationell lag och nationella förfaranden ge barn som är i stånd att bilda egna åsikter en verklig och faktisk möjlighet att uttrycka dem. Det kan ske antingen direkt eller genom en företrädare eller ett lämpligt organ. skande natur kan dock innebära att det finns starka skäl att inte höra barnet, t.ex. då det finns överhängande fara för att barnet skadas och ytterligare dröjsmål skulle kunna medföra en risk för barnet (jfr artikel 39.2 b och skäl 57 i ingressen). Att barn som är i stånd att bilda egna åsikter har rätt att fritt uttrycka dessa framgår av artikel 12 i FN:s konvention om barnets rättigheter (), som inkorporerats som svensk lag i Sve- rige genom lagen (2018:1197) om konvention om Enligt första meningen får barnet höras inför domstolen, om särskilda skäl talar för det och det är uppenbart att barnet inte kan ta skada av att Bestämmelsen är överförd från 8 § tredje stycket första meningen i lag (se prop. 2011/12:85 s. 41, 42 och 72). Bestämmelserna i andra–fjärde meningarna i stycket gäller för hand- läggningen av en tillfällig åtgärd som avser vårdnad, boende eller um- Domstolen får enligt andra meningen hämta in upplysningar från social- nämnden i den fråga ärendet avser och socialnämnden ska enligt tredje meningen, om det inte är olämpligt, höra föräldrarna och barnet innan upp- Bestämmelserna är avsedda att säkerställa att domsto- len får ett så bra beslutsunderlag som möjligt inför ett beslut om en tillfäl- Genom formuleringen ”om det inte är olämpligt” markeras att barnet och föräldrarna som utgångspunkt ska ges möjlighet att uttrycka sina åsikter i ett samtal med företrädare för socialnämnden. göra rimliga ansträngningar för att höra barnet och föräldrarna om det inte redan står klart att det är olämpligt. Med hänsyn till den korta tid som ofta står till buds kan det i vissa fall vara praktiskt omöjligt att åstadkomma ett hörande av barnet, eller en förälder. Det är då lämpligt att de ansträng- ningar eller de överväganden som har gjorts redovisas till domstolen i upp- I övrigt kan förarbetena till 6 kap. 20 § vara till ledning (se prop. 2020/21:150 s. 43–50 och 149–150). Bestämmelserna i fjärde meningen om möjligheterna att höra barnet utan vårdnadshavarens samtycke och utan att vårdnadshavaren är närva- rande saknar motsvarighet kompletteringslag. speglar regleringen i 6 kap. 20 a § och förarbetena till den paragrafen kan därför vara till ledning (se prop. 2020/21:150 s. 50–53 och Prop. 2021/22:189 150–152). Det som i förevarande stycke föreskrivs om socialnämnd gäller i före- kommande fall den eller de nämnder som utsetts av kommunfullmäktige i respektive kommun att utföra kommunens uppgifter inom (2 kap. 4 § socialtjänstlagen [2001:453]). Prövningen när det inte finns någon behörig socialnämnd 5 § Om tillämpningen av II-förordningen innebär att en fråga ska prövas av en socialnämnd i och det inte finns någon behörig nämnd, tas frågan upp av socialnämnden i . Paragrafen innehåller en regel om behörighet för socialnämnden i kommun när det inte finns någon socialnämnd som är behörig. Para- grafen motsvarar 7 § kompletteringslag. Övervägandena finns i avsnitt 6.1. Förarbetena till motsvarande bestämmelse kompletteringslag finns i prop. 2007/08:98 s. 30, 31, 42 och 43. Det som i paragrafen föreskrivs om socialnämnd gäller i förekommande fall den eller de nämnder som utsetts av kommunfullmäktige i respektive kommun att utföra kommunens uppgifter inom (2 kap. 4 § socialtjänstlagen [2001:453]). 6 § Om ett utländskt avgörande är verkställbart enligt II-förordningen, verkställs avgörandet enligt 1.21 kap. , om det avser ett barns person, och 2.utsökningsbalken, om det avser rättegångskostnader eller ett barns egendom. För verkställigheten gäller det som är föreskrivet om verkställighet av en svensk domstols avgörande i motsvarande fall. Om det inte finns någon motsvarighet till det utländska avgörandet, verkställs avgörandet som en dom. Första och andra styckena gäller inte om något annat följer av II- förordningen. Paragrafen innehåller bestämmelser om vad som gäller för verkställighet i av ett utländskt avgörande som är verkställbart enligt II- Paragrafen motsvarar delvis 4 § första och tredje styckena i Övervägandena finns i avsnitt 8.2. Förarbetena till motsvarande bestämmelser i äldre lagar finns i prop. 2007/08:98 s. 37–39, 41 och 42 och prop. 2000/01:98 s. 41–45, 52 och 59. I första stycket anges att verkställighet av ett avgörande om ett barns person sker enligt 21 kap. (punkten 1), medan verkställig- het av ett avgörande som avser rättegångskostnader eller barnets egendom sker enligt utsökningsbalken (punkten 2). En ansökan om verkställighet av avgöranden som avses i punkten 1 görs till den tingsrätt som framgår av 21 kap. 1 a § . om verkställighet av avgöranden som avses i punkten 2 görs till Krono- fogdemyndigheten (se 1 kap. 3 § utsökningsbalken). I andra stycket klargörs att det utländska avgörandet får verkställas som ett avgörande som meddelats av en svensk domstol i motsvarande fall, dvs. under de förutsättningar och på det sätt som gäller för ett motsvarande 2021/22:189 svenskt avgörande (jfr artikel 51.1 i II-förordningen). Det innebär att begränsningarna i 21 kap. 1 b § i fråga om avgöranden som inte har fått laga kraft gäller även för utländska avgöranden om föräldraansvar. Om avgörandet inte har fått laga kraft och det inte är särskilt medgivet att verkställighet ändå får ske, får domstolen alltså inte besluta om åtgärder enligt 21 kap. 2–4 §§ , t.ex. föreläg- gande av vite. För verkställighet enligt utsökningsbalken av ett utländskt avgörande som inte har fått laga kraft gäller de begränsningar som finns i balken beträffande svenska avgöranden som inte har fått laga kraft (se t.ex. 3 kap. 6 § och 8 kap. 4 § utsökningsbalken). Om det inte finns någon motsvarighet till det utländska avgörandet, tillämpas bestämmelserna om verkställighet av en dom. Som exempel kan nämnas sådana officiella handlingar som avses i artikel 65.2 i II- förordningen (jfr prop. 2010/11:120 s. 44). IBryssel II-förordningen finns det regler om uppskjutande och vägran av verkställighet av ett utländskt avgörande om föräldraansvar som prövas inom ramen för verkställighetsförfarandet och inte i det särskilda vägrans- förfarande som föreskrivs i 7 §. Det gäller sådana frågor som regleras i artiklarna 50 och 56. Svenska verkställighetsbestämmelser som rör dessa frågor prövas givetvis också i vanlig ordning, dock att sådana bestäm- melser som är oförenliga med förordningens bestämmelser inte ska tilläm- pas (artikel 57). I övervägandena finns det en utförlig redogörelse för förhållandet mellan de svenska verkställighetsbestämmelserna och förord- ningen. Att bestämmelserna i har företräde framför det som föreskrivs i första och andra styckena finns det en upplysning om i tredje stycket. Vägran av erkännande eller verkställighet i ett särskilt förfarande 7 § En ansökan enligt artikel 40 i II-förordningen om att ett utländskt av- görande inte ska erkännas i eller en ansökan enligt artikel 59 i förordningen om att ett sådant avgörande inte ska verkställas här görs till tingsrätten. En ansökan om en förklaring enligt artikel 30.3 i förordningen att det inte finns grund för att vägra ett erkännande av ett utländskt avgörande görs till tingsrätten. Regeringen kan med stöd av 8 kap. 7 § regeringsformen meddela föreskrifter om vilka tingsrätter som får pröva ansökningar som avses i första och andra styckena. Paragrafen, som saknar motsvarighet lag, innehåller bestäm- melser om vilken domstol som prövar frågor om vägran enligt det sär- skilda vägransförfarande som II-förordningen anvisar. gandena finns i avsnitt 8.3. II-förordningen innehåller regler om att vissa vägransgrunder kan prövas efter ansökan i ett särskilt förfarande. Det är möjligt att ansöka om att ett utländskt avgörande inte ska erkännas (artikel 40) eller inte ska verkställas (artikel 59). Det är också möjligt att ansöka om en förklaring att det inte finns någon grund för att vägra ett erkännande (artikel 30.3). De skäl för att vägra erkännande av ett utländskt avgörande som prövas i ett sådant förfarande framgår av artiklarna 38 (avgöranden om äktenskaps- skillnad) och 39 (avgöranden om föräldraansvar). Av artikel 41 framgår att skälen i artikel 39 för att vägra erkännande av ett avgörande om föräldraansvar även utgör skäl för att vägra verkställighet av ett avgörande Med avgörande avses även officiella handlingar och Prop. 2021/22:189 överenskommelser (se artiklarna 65.2 och 68). Om en part i en pågående svensk rättegång gör gällande att ett utländskt avgörande som är av betydelse för den svenska domstolens prövning inte ska erkännas här, är den svenska domstolen behörig att pröva om ett erkännande ska vägras (artikel 30.5). Det kan t.ex. röra sig om situationer när ett utländskt avgörande är av prejudiciell betydelse i en rättegång i . Frågan om erkännande får då hanteras som en fråga i rättegången och avgöras enligt de allmänna processrättsliga regler som gäller för den. Bestämmelserna i förevarande paragraf samt 8 och 9 §§ tillämpas alltså inte. Enligt första stycket görs en ansökan om vägran av erkännande enligt artikel 40 eller en ansökan om vägran av verkställighet enligt artikel 59 till tingsrätten. Rättens beslut med anledning av ansökan har endast nationell räckvidd, dvs. det gäller bara i . Av andra stycket framgår att även en ansökan om en förklaring (”avgörande” med förordningens terminologi) enligt artikel 30.3 att det inte finns någon grund för att vägra ett erkännande görs till tingsrätten. På motsvarande sätt som i fråga om ansökningar enligt första stycket gäller rättens beslut med anledning av en ansökan enligt förevarande stycke bara i . I tredje stycket finns det en upplysning om att regeringen med stöd av 8 kap. 7 § regeringsformen kan meddela föreskrifter om vilka tingsrätter som får pröva ansökningar enligt första och andra styckena. Vilken tingsrätt som är behörig bestäms alltså i förordning. 8 § En ansökan som avses i 7 § andra stycket får göras av någon som har varit part i den utländska rättegången. I paragrafen finns en bestämmelse om vem som får göra en ansökan som avses i 7 § andra stycket. Bestämmelsen saknar motsvarighet kompletteringslag. Övervägandena finns i avsnitt 8.3. Av paragrafen framgår att en ansökan som avses i 7 § andra stycket får göras av någon som varit part i den utländska rättegång eller motsvarande förfarande som har lett till avgörandet. Bestämmande blir alltså vem som i den utländska rättegången har haft ställning som part, vilket som regel framgår av det utländska avgörandet. 9 § Vid domstolens handläggning av en ansökan som avses i 7 § tillämpas lagen (1996:242) om domstolsärenden, om inte något annat följer av II- förordningen. Paragrafen innehåller regler om handläggningen av en ansökan som avses i 7 §. Bestämmelserna saknar motsvarighet kompletteringslag. Övervägandena finns i avsnitt 8.3. Av paragrafen framgår att ärendelagen är tillämplig på rättens handlägg- ning av ärenden som avses i 7 § första och andra styckena. Ärendelagen innehåller bestämmelser om bl.a. komplettering och avvisning av en ofullständig ansökan, rättens sammansättning och kommunicering av handlingar. Ärendelagen ska inte tillämpas i den mån något annat följer av Det innebär t.ex. att förordningens bestämmelser 2021/22:189 i artiklarna 40 och 59 om vilka handlingar som ska bifogas en ansökan gäller framför bestämmelserna i 6 § ärendelagen om vad en ansökan ska innehålla. I de fall där förordningen innehåller bestämmelser, men där dessa inte kan anses vara uttömmande, kompletterar ärendelagen förordningen. Av ärendelagen framgår t.ex. att beslut får överklagas till hovrätten respektive och att prövningstillstånd krävs i båda instanserna (39 och 40 §§; jfr artiklarna 61 och 62 i II-förordningen). Ärendelagen innehåller också regler om inom vilken tid och till vilken domstol ett överklagande ska ges in (38 §). Rättelse och återkallelse av intyg som utfärdats av en domstol eller en annan myndighet i 10 § Ett beslut i fråga om rättelse av ett intyg enligt artikel 37.1 eller 48.1 i II-förordningen får inte överklagas. Paragrafen anger att beslut i en fråga om rättelse av intyg som utfärdats enligt II-förordningen inte får överklagas. Paragrafen motsvarar 5 § andra stycket kompletteringslag. Övervägandena finns i avsnitt 11.3. Iartiklarna 37.1 och 48.1 i II-förordningen finns regler om rät- telse av ett intyg som utfärdats i ursprungsmedlemsstaten. Den domstol eller annan myndighet som utfärdat intyget ska på ansökan eller självmant rätta intyget om det på grund av ett materiellt fel eller utelämnande föreligger bristande överensstämmelse mellan intyget och det avgörande som ska verkställas. Paragrafen omfattar inte rättelse av ett intyg om en officiell handling eller överenskommelser enligt artikel 67.1. Eftersom sådana handlingar och överenskommelser inte förekommer i , blir det inte aktuellt att tillämpa den bestämmelsen här. Av paragrafen framgår att ett beslut i fråga om rättelse av ett intyg inte får överklagas. Överklagandeförbudet gäller både beslut att rätta ett intyg och beslut att inte rätta ett intyg. 11 § Innan en domstol eller en annan behörig myndighet beslutar i fråga om återkallelse av ett intyg enligt artikel 48.2 i II-förordningen ska parterna få tillfälle att yttra sig, om det inte är obehövligt. Ett beslut i fråga om återkallelse av ett intyg får inte överklagas. Paragrafen innehåller bestämmelser om förfarandet för återkallelse av vissa intyg som utfärdats med stöd av II-förordningen. gandena finns i avsnitt 11.3. I artikel 48.2 i II-förordningen finns bestämmelser om åter- kallelse av intyg som utfärdats av en domstol eller annan myndighet i ursprungsmedlemsstaten avseende s.k. privilegierade avgöranden. privilegierade avgöranden räknas dels avgöranden om umgänge, dels vårdnadsavgöranden som innebär att barnet ska återlämnas och som med- delats i de särskilda situationer då en part har fått avslag på en begäran om återlämnande enligt (artikel 42.1 med hänvis- I II-förordningen gäller särskilda regler för dessa avgö- randen förutsatt att det enligt artikel 47 har utfärdats ett intyg om avgö- randet i ursprungsmedlemsstaten. Intyget ska vid verkställighet ges in till- Prop. 2021/22:189 sammans med en kopia av avgörandet (artikel 46). inte återkallelse av ett intyg enligt artikel 67.2. Eftersom sådana handlingar och överenskommelser inte förekommer i , blir det inte aktuellt att tillämpa bestämmelsen i den punkten här (se även kommenteraren till 10 §). Paragrafen träffar domstolar och andra myndigheter som ska pröva frågan om återkallelse av ett intyg som domstolen eller myndigheten utfärdat. De andra myndigheter än domstolar som – i sällsynta fall – kan bli aktuella är socialnämnder som godkänt ett avtal om vårdnad, boende eller umgänge. I första stycket anges att innan ett beslut i fråga om återkallelse fattas ska parterna ha fått tillfälle att yttra sig, om det inte är obehövligt. Det kan endast undantagsvis anses vara obehövligt att en part ges tillfälle att yttra sig innan ett intyg återkallas. Om det emellertid ännu inte har kommit till motpartens kännedom att intyget har utfärdats, är det nog obehövligt att låta honom eller henne yttra sig innan intyget återkallas (jfr prop. 2005/06:48 s. 36). Av andra stycket framgår att ett beslut i fråga om återkallelse av ett intyg inte får överklagas. Överklagandeförbudet gäller både beslut att återkalla ett intyg och beslut att inte återkalla ett intyg. 12 § En socialnämnd ska rapportera om ett barns situation enligt II- förordningens artikel 80.1 a i. Nämnden ska också samla in upplysningar eller underlag och lämna information om situationen för en förälder eller annan anhörig eller någon annan person som kan vara lämplig att ta hand om barnet i enlighet med vad som framgår av artikel 80.1 b i förordningen. Paragrafen innehåller bestämmelser som tydliggör att socialnämnden har en skyldighet att utföra vissa uppgifter som framgår av II- förordningen. Paragrafen saknar motsvarighet kompletterings- lag. Övervägandena finns i avsnitt 11.1. När en utländsk myndighet gör en motiverad framställan genom den svenska centralmyndigheten, ska den svenska centralmyndigheten rappor- tera om ett barns situation enligt artikel 80.1 a i. Vad som avses med en motiverad framställan utvecklas i skäl 81 i ingressen. En sådan begäran kan enligt artikel 80.1 bli aktuell om barnet har eller har haft hemvist i eller om barnet befinner sig eller har befunnit sig här. Det framgår av artikel 87.3 att den myndighet som i den anmodade staten är behörig att samla in information som krävs för att utföra begäran ska tillhandahålla centralmyndigheten den informationen. I paragrafen tydliggörs att det är socialnämnden som ska tillhandahålla centralmyndigheten informationen om ett barns situation. Detsamma gäller information om situationen för en förälder eller någon annan anhörig eller någon annan person som kan vara lämplig att ta hand om barnet när barnet har hemvist i en annan medlemsstat (artiklarna 80.1 b och 87.3). Regeringen avser att i förordning meddela föreskrifter om vilken myndighet som är centralmyndighet enligt den nya II-förordningen. 2021/22:189 Enligt 2 kap. 1 § och 2 a kap. 1 och 3 §§ socialtjänstlagen (2001:453) är det som utgångspunkt socialnämnden i den kommun där barnet är bosatt eller i annat fall vistas som ytterst ansvarar för ett ärende. För det fall att ärendet rör situationen för en förälder eller någon annan anhörig eller någon annan person som kan vara lämplig att ta hand om barnet och barnet inte är bosatt eller vistas här i landet, handläggs det i stället av nämnden i den kommun där personen är bosatt. Om socialnämnden i någon annan kommun, t.ex. där barnet eller föräldern har varit bosatt, har sådan information som avses följer det av artikel 87.3 att även den social- nämnden ska översända information på begäran av centralmyndigheten. Handläggningen av ärenden enligt förevarande paragraf sker på samma sätt som andra liknande ärenden enligt socialtjänstlagen som rör barn. Det innebär att barnets åsikter kan behöva inhämtas och att utredningen inte ska göras mer omfattande än vad som är motiverat av omständigheterna. Utgångspunkten är att socialnämnden ska kunna använda sig av den infor- mation som nämnden redan har tillgång till. Det kan dock beroende på förhållandena i det enskilda ärendet krävas att viss ytterligare information inhämtas. Så kan t.ex. vara fallet om uppgifter helt saknas eller om de upp- gifter som socialnämnden har tillgång till är inaktuella. Även om social- nämnden inte är skyldig att uttala sig om en persons lämplighet att ta hand om barnet, hindrar inte förordningen att socialnämnden lämnar sådana uttalanden. En tidsfrist gäller enligt förordningen för översändandet av informationen. Tidsfristen kan i exceptionella fall utsträckas (artikel 80.4). Det som föreskrivs i förevarande paragraf om socialnämnd gäller i förekommande fall den eller de nämnder som utsetts av kommunfull- mäktige i respektive kommun att utföra kommunens uppgifter inom (2 kap. 4 § socialtjänstlagen). Godkännande av en placering av ett barn i 13 § En fråga om godkännande av en placering av ett barn i enligt artikel 82 i II-förordningen prövas av socialnämnden i den kommun där barnet avses bli placerat. I 6 kap. 11 a § socialtjänstlagen (2001:453) anges förutsättningarna för att godkänna en placering i . I paragrafen föreskrivs vilken socialnämnd som är behörig att pröva en begäran av en myndighet i en annan medlemsstat att i få placera ett barn för vård eller boende i ett annat hem än det egna. Paragrafen mot- svarar delvis 6 § kompletteringslag. Övervägandena finns i av- snitt 10. Enligt artikel 82.1 i II-förordningen ska en placering av ett barn i en annan medlemsstat föregås av ett godkännande från en behörig myn- dighet i den andra medlemsstaten. Av första stycket framgår att det ankom- mer på socialnämnden i den kommun där barnet avses bli placerat att pröva frågan om godkännande. Det handlar närmast om placeringar i familje- hem, i hem för vård eller boende eller i stödboende. Det som i detta stycke föreskrivs om socialnämnd gäller i förekom- mande fall den eller de nämnder som utsetts av kommunfullmäktige i res- pektive kommun att utföra kommunens uppgifter inom Prop. 2021/22:189 (2 kap. 4 § socialtjänstlagen). I andra stycket finns en upplysning om att det i 6 kap. 11 a § socialtjänst- lagen finns bestämmelser om placering av ett barn över landsgränserna. I den paragrafen regleras under vilka förutsättningar socialnämnden får godkänna en placering i .