prop · H903186 · 2022-03-22 00:00:00 — Regeringen delar utredningens bedömning att den nuvarande möjligheten för en misstänkt att biträdas av sin försvarare i aktuella situationer inte är tillräcklig för att ta tillvara den misstänktes rättigheter. Det bör därför införas en särskild bestämmelse som stärker den misstänktes rätt i detta avseende när han eller hon förhörs i en annan förundersökning med anledning av att han eller hon medverkar i utredningen av någon annans brott på ett sådant sätt att strafflindring kan komma i fråga. Bestämmelsen bör också reglera försvararens rätt att ställa frågor till sin klient vid ett sådant förhör. Åklagaren ska lämna ett påföljdsförslag i stämningsansökan Som nämns ovan finns det skäl att anta att benägenheten till utrednings- medverkan beror på möjligheten för den misstänkte att överblicka när strafflindring kan bli aktuellt och hur stor den i sådana fall kan bli. Regler som ökar förutsebarheten för den misstänkte kan alltså antas bidra till effektiviteten i systemet. Det finns därför anledning att överväga om åklagaren ska vara skyldig att på något sätt redovisa sin inställning inför rätten till hur den misstänktes medverkan bör värderas. Utredningen föreslår att det bör införas en skyldighet för åklagaren att lämna ett förslag till påföljd i stämningsansökan när åklagaren anser att det finns skäl att tillämpa den föreslagna bestämmelsen om strafflindring vid medverkan i utredningen av ett eget eller någon annans brott. Som utredningen konstaterar är det inte ovanligt att det under huvudför- handlingen kommer fram nya omständigheter som är relevanta för påföljdsfrågan, t.ex. uppgifter om den tilltalades personliga förhållanden eller ytterligare stämningsansökningar. Det kan också hända att den tilltalade i väsentliga avseenden inte längre står fast vid de uppgifter som lämnats under förundersökningen. För att kunna ge ett väl avvägt förslag i dessa situationer bör det, enligt utredningens bedömning, finnas möjlighet för åklagaren att ändra påföljdsförslaget under pågående rättegång och även i samband med ett överklagande. Åklagarens möjlighet att ändra påföljdsförslaget under rättegången skulle gälla i såväl skärpande som mildrande riktning. Några remissinstanser, bl.a. och Kammarrätten i , ifrågasätter om det påföljdsförslag åklagaren lämnar verkligen kan sägas vara förutsebart givet de möjligheter till ändring av förslaget 2021/22:186 som angetts. avstyrker utredningens förslag och påpekar att den föreslagna ordningen, i stället för att öka förutsebarheten, riskerar att inge falska förhoppningar hos den tilltalade om vilken strafflindring som kan bli aktuell. betonar vikten av att den som lämnar uppgifter och medverkar i utredningen av annans brott kan förlita sig på att domstolen normalt inte dömer till en strängare påföljd än den som åklagaren föreslagit. Lagrådet konstaterar att åklagaren kommer att behöva lämna sitt förslag till påföljd på ett begränsat underlag och att en sådan ordning är mindre väl förenlig med gällande regler, som innebär att påföljdsbestämningen ska bygga på det som vid huvudförhandlingen har kommit fram om gärningen och den tilltalades personliga förhållanden. Lagrådet anser att det inte heller stämmer överens med strävandena efter en nyanserad påföljdsbestämning. Regeringen delar utredningens bedömning att en ordning som innebär att åklagaren är skyldig att tidigt i domstolsprocessen ange om och i så fall i vilken utsträckning den tilltalades utredningsmedverkan bör tillmätas betydelse vid påföljdsbestämningen kan antas leda till ökad förutsebarhet för den tilltalade. En regel som innebär att åklagaren i samband med åtal måste ange ett förslag till påföljd skulle ge honom eller henne ett uttryckligt lagstöd för att redan under förundersökningen vara tydlig mot den misstänkte med hur dennes uppgifter värderas och storleken på den straffreduktion som kan bli aktuell. En sådan tydlighet kan i sin tur förväntas öka incitamenten för den misstänkte att samarbeta med de Den misstänkte eller tilltalade ges bättre förutsättningar att förbereda och utföra sitt försvar och får större möjligheter att själv lägga fram de omständigheter som talar för en Som utredningen konstaterar måste åklagaren ha möjlighet att justera sitt förslag under domstolsprocessens gång, t.ex. för att det under huvudförhandlingen kommer fram nya omständigheter som är relevanta Det är dock viktigt att understryka att åklagaren inte lättvindigt bör ändra eller dra tillbaka förslaget. åklagaren ofta sin ståndpunkt i påföljdsfrågan innan målet avgörs och på så sätt innebär utredningens förslag endast att påföljdsfrågan lyfts fram tidigare i processen i de fall den tilltalade medverkat i utredningen av brott. I praktiken är det mycket ovanligt att rätten går utöver vad åklagaren angett som sin uppfattning i påföljdsfrågan. På motsvarande sätt som bör rätten i stor utsträckning kunna utgå från åklagarens förslag och från att han eller hon i sitt förslag har beaktat relevanta omständigheter. åklagaren anger ett förslag till påföljd som rätten måste förhålla sig till innebär dock inte att rätten utan vidare ska godta åklagarens förslag. är även fortsättningsvis rätten som ska göra den slutliga bedömningen av Till skillnad från vad Lagrådet befarar kommer alltså påföljdsbestämningen även fortsättningsvis bygga på det som vid huvudförhandlingen har kommit fram om gärningen och den tilltalades Möjligheterna till en nyanserad påföljds- bestämning kommer därmed att vara desamma som . Regeringen delar sammanfattningsvis utredningens bedömning att det bör införas en skyldighet för åklagaren att lämna ett förslag till påföljd i stämningsansökan i de fall åklagaren anser att det vid påföljds- bedömningen finns skäl att beakta att den tilltalade har lämnat uppgifter som är av väsentlig betydelse för utredningen av brott. Som utredningen föreslår bör den skyldigheten gälla oavsett om utredningsmedverkan avser ett eget eller någon annans brott. anser att det även bör anges i stämningsansökan att domstolen inte är bunden av förslaget till påföljd, framför allt för att inte utgöra hinder för att avgöra målet i den tilltalades utevaro. Frågan om att införa en sådan lagstadgad upplysningsskyldighet hade aktualiserats om förslaget inneburit en skyldighet för åklagaren att lämna ett formellt yrkande om påföljd i målet, jfr betänkandet Straff i proportion till brottets allvar (SOU 2008:85 s. 340). Det är dock inte nödvändigt med den föreslagna ordningen. framhåller att det inte sällan förekommer att domstolen har en annan uppfattning än åklagaren beträffande en konkret gärnings straffvärde och efterfrågar ett tydliggörande av hur domstolen ska förhålla sig till åklagarens påföljdsförslag i dessa fall. lyfter den situationen att domstolen frångår åklagarens påföljdsförslag på grund av att den tilltalade frikänns från viss brottslighet som åtalet avser. Åklagarens förslag till påföljd bör utgå från omständigheterna då åtal väcks. Utöver den omständigheten att den tilltalade har medverkat i utredningen av brott bör åklagaren beakta andra omständig- heter som, i mildrande eller skärpande riktning, kan påverka straffet eller valet av påföljd, t.ex. billighetsskälen i 29 kap. 5 § . I de fall endast fängelse kan komma i fråga som påföljd bör åklagaren ange längden på det fängelsestraff som föreslås. Det kommer vidare finnas situationer där den tilltalade bör dömas till en icke frihetsberövande påföljd, t.ex. när det är fråga om unga lagöverträdare. Avsikten är inte att skapa en ordning som innebär att åklagaren, i större utsträckning än vad som är fallet, ska utreda den misstänktas personliga förhållanden för att kunna lämna ett adekvat påföljdsförslag. Om åklagaren anser att en icke frihetsberövande påföljd ska väljas bör det räcka att åklagaren anger att en sådan påföljd är aktuell och att åklagaren återkommer med ett mer preciserat förslag när domstolen har inhämtat ett yttrande från Kriminal- vården eller . Åklagaren bör i regel även ange det straff som han eller hon anser borde ha dömts ut om den tilltalade inte hade medverkat i utredningen av ett eget eller någon annans brott. På så sätt klargör åklagaren nivån på den straffnedsättning som han eller hon anser att den tilltalade ska få. Det blir då tydligt för både den tilltalade och domstolen vilken reduktion åklagaren anser bör komma i fråga, även om domstolen gör en annan bedömning av gärningens straffvärde eller om den tilltalade frikänns på någon åtalspunkt. JO och anser att åklagaren även bör motivera sitt påföljdsförslag i stämningsansökan och redovisa underlaget för sin bedömning i samband med att stämningsansökan ges in. påpekar att ett skriftligt underlag i det skedet är lämpligt ur såväl systematisk som praktisk synpunkt. Exempelvis kan hovrätten då pröva påföljdsfrågan utan huvudförhandling om målet överklagas endast i den delen. Det kan antas att de uppgifter åklagaren behöver lämna för att motivera varför den tilltalades utredningsmedverkan varit av väsentlig betydelse ibland omfattas av förundersökningssekretess i en annan brottsutredning. Som uppmärksammar finns det också situationer där den 2021/22:186 tilltalades säkerhet kan vara i fara om uppgifterna blir kända. Det är därför en mindre lämplig ordning att dessa tas in i stämningsansökan eftersom denna som utgångspunkt bör vara offentlig. Det kan däremot vara lämpligt att i vissa fall redovisa skälen för strafflindring i en separat handling som ges in i ett tidigt skede av domstolsprocessen. Även en sådan ordning kan dock aktualisera svåra sekretess- och säkerhetsfrågor, varför det bör vara upp till åklagaren att i det enskilda fallet bedöma hur grunderna ska presenteras. Det bör alltså inte i lag tas in en bestämmelse om att åklagaren är skyldig att motivera sitt påföljdsförslag i stämningsansökan eller på annat sätt skriftligt redogöra för skälen i samband med att stämnings- ansökan ges in. Vid huvudförhandlingen bör åklagaren ange sitt påföljdsförslag och redovisa skälen för strafflindring på grund av utredningsmedverkan. Några remissinstanser, bl.a. och , påpekar att det är oklart vilka möjligheter domstolen har att kritiskt granska åklagarens uppgifter i den delen i de fall den tilltalade har medverkat i en annan förundersökning. Detta gör sig särskilt gällande när inte heller försvaret får insyn i den andra förundersökningen. vid anser att det på grund av detta finns en inte obetydlig risk för att det utvecklas en praxis där åklagarens förslag till påföljd i princip uppfattas som bindande för domstolen. Även Lagrådet lyfter frågan hur domstolen i dessa fall ska kunna få ett tillräckligt underlag för att kunna göra en välgrundad bedömning i påföljdsfrågan och i vilken utsträckning som en försvarare kommer att få tillräckligt underlag för att kunna agera till förmån för sin klient. I de allra flesta fall av utredningsmedverkan bör skälen för strafflindring framgå av åklagarens sakframställning och förhöret med den tilltalade. Under alla omständigheter bör de särskilt redovisas och behandlas vid genomgången av den tilltalades personliga förhållanden. När den tilltalade, i vad som får antas bli sällsynta fall, har medverkat i en annan förundersökning som vid domstolens prövning omfattas av förundersökningssekretess är det emellertid inte alltid möjligt att presentera skälen för strafflindring på detta sätt. Uppgifterna får då läggas fram på något annat lämpligt vis. Utredningen resonerar kring möjliga alternativ för detta. En möjlighet är, som nämns ovan, att grunderna för strafflindring presenteras i en separat handling som ges in till rätten i form av en bilaga till förundersökningsprotokollet. Uppgifterna kan i vissa fall behöva presenteras inom stängda dörrar (se t.ex. 18 kap. 1 § och 35 kap. 1 § offentlighets- och sekretesslagen samt 5 kap. 1 § ). Med hänsyn till att karaktären på de mål där dessa frågor aktualiseras kommer att skilja sig åt bör presentationen av grunderna för strafflindring kunna hanteras med viss flexibilitet under huvudförhandlingen. Det är inte möjligt eller lämpligt att reglera detta närmare i lag. Oavsett hur och när grunderna presenteras under huvudförhandlingen är det dock av avgörande betydelse att försvaret får goda möjligheter att göra eventuella invändningar mot åklagarens bedömning och redovisa skälen för sin uppfattning. efterlyser ett klargörande av hur domstolen bör göra i Prop. 2021/22:186 situationer då åklagaren i den förundersökning där den misstänkte lämnat uppgifterna ännu inte kan avgöra vilken betydelse dessa har. Regeringen konstaterar att den situationen borde bli väldigt ovanlig. Skyldigheten för åklagaren att lämna ett förslag till påföljd i stämningsansökan innebär i praktiken att åklagaren innan stämning utfärdas ska ha fått tillräcklig information från den andra förundersökningen för att kunna bedöma om uppgifterna är av väsentlig betydelse och bör medföra straffreduktion. Åklagarens objektivitetsplikt bör medföra att han eller hon, i vissa fall lämpligen i samråd med försvaret, gör en bedömning av om uppgifterna från den andra utredningen ska väntas in. En dom i brottmål ska bl.a. innehålla parternas yrkanden och de omständigheter som dessa grundas på (30 kap. 5 § första stycket ). Som bestämmelserna är utformade kan de inte anses omfatta ett krav på att domen ska innehålla åklagarens förslag till påföljd. Frågan är om ett sådant krav bör införas. Förutsebarheten för den tilltalade bedöms öka om påföljdsfrågan får en mer framskjuten roll under rättegången. Utredningen föreslår att åklagarens påföljdsförslag ska anges i domen och bedömer att en sådan ordning skulle medföra att åklagarens förslag blir en naturlig utgångspunkt för domstolens resonemang i påföljdsdelen. Det kan i sin tur antas bidra till att domskälen blir tydligare och mer utförliga. Flera remissinstanser, bl.a. JO, delar den bedömningen och tillstyrker förslaget. anser att det i de flesta fall är lämpligt att åklagarens påföljdsförslag tas in i domen men ifrågasätter om den föreslagna bestämmelsen är nödvändig och kommer att bidra till att domskälen blir tydligare. Både JO och anser att det bör framgå av domen att rätten har tillämpat 29 kap. 5 a § . Utredningens förslag till reglering innebär att det är det påföljdsförslag som åklagaren har lämnat i stämningsansökan som ska anges i domen. Som anges ovan kan åklagaren komma att justera sitt förslag till påföljd under rättegången. Domstolen kan också komma till en annan slutsats än åklagaren i påföljdsdelen. Om det i dessa fall finns en skyldighet för domstolen att redogöra för åklagarens ursprungliga förslag till påföljd kan det, enligt regeringens uppfattning, bidra till att domstolen i domskälen ger en mer utförlig beskrivning av hur förslaget har ändrats under rättegången. Det blir då också tydligt för den tilltalade varför förslaget till påföljd i stämningsansökan inte överensstämmer med det utdömda straffet. Förslaget kan på så sätt antas bidra till ökad tydlighet i de resonemang och bedömningar som leder fram till en viss påföljd och vilken betydelse som tillmätts den tilltalades utredningsmedverkan. Påföljdsfrågan får då en mer framskjuten roll i processen vilket kan förväntas öka förutse- barheten i systemet. Regeringen delar alltså utredningens bedömning att det bör anges i lag att det förslag till påföljd som åklagaren, i förekommande fall, har lämnat i stämningsansökan ska framgå av domen. 2021/22:186 7 Skärpta straff för falsk angivelse och Falsk och obefogad angivelse För falsk angivelse döms, enligt 15 kap. 6 § första stycket , den som anger en oskyldig person till åtal med uppsåt att denne ska fällas till ansvar. Brottet är indelat i två grader. För brott av normalgraden döms till fängelse i högst . Om brottet är ringa döms till böter eller fängelse . Om gärningspersonen inte insåg, men hade skälig anledning att anta, att den angivne var oskyldig, döms för obefogad angivelse till böter eller fängelse . Med en angivelse menas en anmälan om att en annan person har begått ett eller flera brott. Angivelsen måste avse ett brott enligt svensk lag, även om brottet kan ha begåtts utomlands. Att angivelsen ska avse en oskyldig person innebär att han eller hon inte har begått det brott som angivelsen avser. Att exempelvis bevisningen är otillräcklig eller att brottet är preskriberat medför inte att angivelsen anses rikta sig mot en oskyldig. Att det för ansvar krävs att gärningspersonen anger en person till åtal innebär att angivelsen måste mottas av någon som kan uppta en anmälan om brott, t.ex. en åklagare eller personal på . Falsk och vårdslös tillvitelse För falsk tillvitelse döms, enligt 15 kap. 7 § första stycket , den som, i annat fall än som avses i 6 §, hos åklagare, eller annan myndighet sanningslöst tillvitar någon annan en brottslig gärning, påstår besvärande omständighet eller förnekar friande eller mildrande omständighet, om myndigheten ska ta upp anmälan i sådan sak. Brottet är indelat i två grader. För brott av normalgraden döms till fängelse Om brottet är ringa döms till böter eller fängelse i högst sex Om gärningspersonen inte insåg men hade skälig anledning att anta, att utsagan var sanningslös, döms för vårdslös tillvitelse till böter Falsk tillvitelse är subsidiärt till falsk angivelse. tillvitelse sträcker sig också längre. Till skillnad från falsk eller obefogad angivelse krävs inte att den som brottet är riktat mot är oskyldig. väsentlig skillnad mellan de två brotten är också att ansvar för falsk tillvitelse inte kräver att en begäran om åtal kan inläsas i utsagan. Med brottslig gärning avses en straffbar gärning. omständighet kan t.ex. avse den situationen att någon, i samband med att han eller hon grips eller anhålls, förnekar brott men anger en annan verklig Att förneka friande eller mildrande omständigheter om annans brott avser inte ren underlåtenhet att, vid kontakter med berörda myndigheter, ange en omständighet som är till fördel för en misstänkt. uttryckligen förneka en sådan omständighet kan dock anses som falsk Kravet på att uppgifterna ska vara osanna innebär inte att den som tillvitelsen riktar sig mot måste vara oskyldig till brott. inte att det uppstår någon fara för att myndigheten som mottar den ska Prop. 2021/22:186 vilseledas. Även uppgifter som är uppenbart osanna omfattas alltså av Av kriminalstatistiken från Brå framgår att lagföring för falsk angivelse sker mycket sällan. –2019 lagfördes 11 fall av falsk angivelse som huvudbrott och i fyra av dessa fall bestämdes påföljden till fängelse. För dem som dömdes till fängelse för falsk angivelse som huvudbrott var den genomsnittliga längden på fängelsestraffet . Falsk tillvitelse är inte ett brott av sådan art att skäl talar för att fängelse ska väljas som påföljd i normalfallet (rättsfallet NJA 2015 s. 1008). som ovan skedde lagföring av falsk tillvitelse som huvudbrott i 371 fall och i 35 av dessa bestämdes påföljden till fängelse. För dem som dömdes till fängelse för falsk tillvitelse som huvudbrott var den genomsnittliga längden på fängelsestraffet . 7.3Bestämmelserna om falsk tillvitelse och falsk angivelse behöver förändras Regeringens bedömning: Det förändringar av utformningen av tillvitelse och falsk angivelse. finns ett behov av att överväga och straffskalorna för brotten falsk Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har inget att invända mot bedömningen. Skälen för regeringens bedömning: Mot bakgrund av den föreslagna regleringen om möjlighet till strafflindring vid utredningsmedverkan av annans brott finns det, som utredningen anser, anledning att överväga om bestämmelserna om falsk tillvitelse och falsk angivelse i något avseende bör förändras. Ett sådant behov finns också med anledning av de förändringar som föreslås i avsnitt 5 i fråga om andra straffbestämmelser som syftar till att motverka påverkan mot utredning och lagföring av brott. Det finns också ett behov av att modernisera språket i bestämmelserna. 7.4Skärpta straffskalor samt egna brottsbeteckningar för ringa och grova brott Regeringens förslag: Brotten falsk tillvitelse och vårdslös tillvitelse ska i stället betecknas falsk beskyllning respektive vårdslös beskyllning. Allvarliga fall av falsk angivelse och falsk beskyllning ska också få egna brottsbeteckningar, grov falsk angivelse och grov falsk beskyllning. För båda brotten ska straffskalan vara fängelse i lägst och högst . Det ska även införas egna brottsbeteckningar för ringa brott, ringa falsk angivelse och ringa falsk beskyllning. Regeringens bedömning: Det finns inte något behov av att förändra det straffbara området för falsk angivelse och falsk tillvitelse eller deras oaktsamma former. Utredningens förslag och bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna tillstyrker eller har inget att invända mot förslaget och bedömningen. ombudsmän ställer sig frågande till att en misstänkt eller tilltalad skulle kunna hållas ansvarig för uppgifter lämnade i samband med att han eller hon är misstänkt för eller står åtalad för brott. Skälen för regeringens förslag och bedömning Avgränsningen av straffansvaret och nya brottsbeteckningar Som utredningen för fram finns det en risk för att möjligheten till strafflindring vid medverkan till utredning av annans brott medför en ökad benägenhet att lämna felaktiga uppgifter om att annan begått brott. Det är därför viktigt att det finns väl avvägda straffbestämmelser som tar sikte på sådana situationer. När en misstänkt lämnar oriktiga uppgifter om att annan begått brott kommer det oftast att ske i ett förhör. Om uppgifterna lämnas med uppsåt bör det, som utgångspunkt, bedömas som falsk tillvitelse. Detsamma gäller om den misstänkte indirekt låter annan framstå som skyldig genom att uppge eller förneka någon relevant omständighet. I undantagsfall kan det även bli fråga om att den misstänkte anmäler annan för brott. I vissa fall kan anmälan ske innan personen som gör anmälan själv misstänks för brott. Under förutsättning att den som i brottsanmälan pekas ut som brottsling är oskyldig kan en sådan anmälan bedömas som falsk angivelse. Om anmälan inte uttryckligen pekar ut någon annan som brottsling, men där det ändå framgår mot vem påståendet riktas, kan i stället straffansvar för falsk tillvitelse komma i fråga. Enligt utredningen utgör straffbestämmelserna om falsk tillvitelse och falsk angivelse ett tillräckligt skydd för de fall av oriktiga utpekanden och liknande som kan uppkomma till följd av regleringen om strafflindring vid utredningsmedverkan av annans brott. Regeringen instämmer i den bedömningen och ser därför inte något behov av att utvidga eller justera det straffbara området för dessa brott. JO ställer sig frågande till att en misstänkt eller tilltalad skulle kunna hållas ansvarig för uppgifter lämnade i samband med att han eller hon är misstänkt för eller står åtalad för brott. Det torde enligt JO inte vara ovanligt att en misstänkt eller tilltalad lämnar oriktiga och besvärande uppgifter om medmisstänkta eller andra. De gränsdragningar som kan uppstå i förhållande till rätten att inte belasta sig själv är enligt JO:s mening inte tillräckligt belysta av utredningen (artikel 6 i ). Här bör framhållas att det inte föreslås någon ändring av straffansvaret för falsk tillvitelse och falsk angivelse. Rättsläget när det gäller förhållandet mellan straffansvar för falsk angivelse respektive falsk tillvitelse och rätten att inte belasta sig själv enligt förändras därmed inte heller, även om det kan uppkomma anledning att uppmärksamma den typen av frågeställningar i fler fall. Hur dessa situationer ska hanteras får överlämnas till rättstillämpningen. Som utredningen för fram kan beteckningarna för brotten falsk tillvitelse och vårdslös tillvitelse anses vara föråldrade. De bör därför moderniseras. Regeringen delar utredningens bedömning att brotten i stället bör betecknas falsk beskyllning respektive vårdslös beskyllning.