prop · H903138 · 2022-03-01 00:00:00 — För att en gärningsperson ska kunna dömas för grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning är det inte tillräckligt att flera brottsliga gärningar har begåtts. Var och en av gärningarna måste dessutom ha utgjort led i en upprepad kränkning av brottsoffrets integritet. Vidare måste gärningarna ha varit ägnade att allvarligt skada brottsoffrets självkänsla. Medan det förstnämnda rekvisitet tar sikte på brottslighetens frekvens och intensitet tar det sistnämnda rekvisitet närmast sikte på en kvalificering av de aktuella gärningarna. Utredningen bedömer att båda dessa särskilda rekvisit bör finnas med även i den nya straffbestämmelsen om hedersförtryck. Ingen remissinstans invänder mot den bedömningen. När det först gäller rekvisitet om att var och en av gärningarna måste ha utgjort led i en upprepad kränkning av brottsoffrets integritet gör regeringen följande bedömning. Med upprepad kränkning avses gärningar som tar sikte på den personliga integriteten och som sker vid upprepade tillfällen (se prop. 1997/98:55 Kvinnofrid s. 133). Syftet är att hänsyn ska kunna tas till den utsatta personens hela situation och det valda uttrycket ”upprepad kränkning” medger att hänsyn tas till omständigheterna i det enskilda fallet. Att närmare precisera vad som för olika fall ska anses ligga i rekvisitet upprepad kränkning har ansetts vara en uppgift som i första hand bör överlämnas till rättstillämpningen. (Se prop. 1998/99:145 Ändring av fridskränkningsbrotten s. Hur många kränkningar som krävs för att kränkningen ska anses som upprepad bör dock bedömas med utgångspunkt i gärningarnas karaktär. Ju allvarligare gärningen är, desto färre gärningar bör det krävas för att kränkningen ska anses som upprepad. (Se prop. 1997/98:55 s. Regeringen instämmer i utredningens bedömning att rekvisitet bör återfinnas även i den nya straffbestämmelsen om hedersförtryck. Regeringen instämmer även i synpunkt om behovet av ytterligare harmonisering med fridskränkningsbrotten när det gäller lagtexten i denna del och anser därför, i likhet med myndigheten, att det borde stå ”personens integritet” i stället för ”den utsattes integritet” samt att ett tillägg att de brottsliga gärningarna ska begås ”mot en person” bör göras i lagtexten (jfr 4 kap. 4 a § ). Att gärningarna ska vara ägnade att allvarligt skada brottsoffrets självkänsla innebär att det uppställs ett krav på en viss kvalificering av de brottsliga gärningarna. Av förarbetena till fridskränkningsbrotten framgår att de flesta brott i brottskatalogen typiskt sett innebär att självkänslan hos den utsatta personen skadas, men att det dock krävs att självkänslan skadas allvarligt. När det gäller lindrigare brott kan det t.ex. ske genom att gärningarna ingår i ett mönster som sammantaget leder till att den kränkta personen bryts ner. Av uttrycket ”ägnade att” följer vidare att det är tillräckligt att gärningarna typiskt sett leder till att självkänslan skadas allvarligt. Det behöver alltså inte i det enskilda fallet bevisas att personens självkänsla verkligen har skadats allvarligt. (Se samma prop. Remissinstanserna för inte fram några invändningar mot utredningens förslag att rekvisitet att skada brottsoffrets självkänsla ska föras in även i den nya straffbestämmelsen om hedersförtryck. Utredningen berör inte frågan mer ingående, men konstaterar att rekvisitet kan ha effekten att oaktsamhetsbrott inte kan anses ingå i ett fridskränkningsbrott. Det förtjänar dock att framhållas att till skillnad mot fridskränkningsbrotten kommer, som framgår under rubriken , straffbestämmelsen om hedersförtryck att innehålla ett rekvisit om att brottsligheten ska ha begåtts med ett hedersmotiv. Det torde i praktiken vara mycket ovanligt att ett sådant motiv kan anses föreligga i förhållande till ett oaktsamhetsbrott. Vidare kan det förutsättas att ett liv i en miljö och kontext där hedersrelaterat våld och förtryck förekommer typiskt sett innebär en allvarlig skada av självkänslan. I de allra flesta fall kommer därför rekvisitet redan vara uppfyllt med anledning av att det finns ett hedersmotiv. Det kan således ifrågasättas hur stort behovet är av att föra över det rekvisitet till straffbestämmelsen om hedersförtryck. I lagrådsremissen gjordes också bedömningen att rekvisitet inte behövde tas med i straffbestämmelsen. Lagrådet framför dock betänkligheter över detta och anser att rekvisitet medger en bedömning av det sammantagna allvaret i gärningarna. När det handlar om upprepade lindriga gärningar med ett mycket begränsat straffvärde kan problemen, enligt Lagrådet, bli påtagliga mot bakgrund av det höga minimistraff som föreslås för hedersförtryck. Lagrådet anger som exempel ett antal ofredanden eller några fall av ringa skadegörelse, där straffvärdet sammantaget når upp till fängelseminimum (fängelse ), eller eventuellt inte ens till fängelsenivå. Lagrådet anser att det inte är rimligt att hedersmotivet ska ha en sådan stark straffvärdehöjande faktor i dessa fall och menar att det är nödvändigt med en ytterligare avgränsande brottsförutsättning. 2021/22:138 bakgrund av den konstruktion och den straffskala som brottet har getts i lagrådsremissen avstyrker därför Lagrådet förslaget. Hedersrelaterat våld och förtryck kan få svåra konsekvenser för dem som utsätts, oavsett gärningarnas allvar. Det handlar om en särskild utsatthet, där gärningspersonerna ofta är de som egentligen har till uppgift att skydda brottsoffret men i stället begår brott mot honom eller henne. Till skillnad mot våld i nära relation fördömer omgivningen inte alltid de handlingar som gärningspersonen utövat, utan de stöds ofta av familjen och släkten. Det är därför rimligt att hedersmotivet får en tydlig påverkan på straffvärdet. Regeringen godtar dock Lagrådets uppfattning att det kan vara lämpligt med ett ytterligare begränsande rekvisit. Enligt regeringen kan det nämligen finnas vissa rena undantagsfall där ett mindre antal mycket lindriga gärningar har begåtts och där ett begränsande rekvisit kan ge utrymme för en mer nyanserad bedömning och medföra en mer ändamålsenlig rättstillämpning. Regeringen anser därför att rekvisitet, som tar sikte på att gärningarna ska ha varit ägnade att allvarligt skada den utsattes självkänsla, och som återfinns i fridskränkningsbrotten bör tas in i den nya straffbestämmelsen om hedersförtryck. infördes en ny särskild straffskärpningsgrund i 29 kap. 2 § som innebär att det som en försvårande omständighet vid bedömningen av straffvärdet särskilt ska beaktas om ett motiv för brottet varit att bevara eller återupprätta en persons eller familjs, släkts eller annan liknande grupps heder. Straffskärpningsgrunden syftar till att förtydliga och markera att brott med hedersmotiv har ett högre straffvärde än likartad brottslighet som inte har ett sådant motiv. Hedersmotivet behöver inte ha varit det enda eller ens det huvudsakliga motivet för brottet för att bestämmelsen ska kunna tillämpas utan det räcker med att ett motiv för brottet varit hänförligt till heder. (Se prop. 2019/20:131 s. Med begreppet heder avses sådan kollektivt präglad heder som kännetecknas av starka patriarkala eller heteronormativa föreställningar och att familjens eller släktens anseende, ställning eller liknande är beroende av de individuella medlemmarnas handlande, t.ex. kvinnliga medlemmars kyskhet och oskuld samt deras faktiska och påstådda beteende i förhållande till sådana ideal (se samma prop. s. 37). Med att bevara eller återupprätta träffas såväl brott vilka begås för att motverka att hedern skadas eller förloras som brott vilka begås när hedern redan anses skadad eller förlorad, dvs. i efterhand i syfte att återupprätta en persons eller familjs, släkts eller annan liknande grupps anseende (se samma prop. s. 105). Med annan liknande grupps heder avses etniska, kulturella och religiösa grupper (se samma prop. s. 37). Utredningen utvecklar begreppen återupprätta och bevara hedern något. Med att återupprätta hedern bör förstås främst gärningar som begås för att manifestera att en sanktion verkställs mot brottsoffret som, inom ramen för hederskontexten, anses ha begått en otillåten gärning. Att bevara hedern handlar om, sett från gärningspersonens perspektiv, förebyggande åtgärder. Det kan t.ex. vara att se till att en dotter inte har en speciell relation som är otillåten inom ramen för hederskulturen. En åtgärd för att förhindra detta kan vara att förbjuda dottern att över huvud taget träffa Det kan i sin tur innefatta ett förbud för dottern att gå på bio eller vistas i offentliga miljöer där familjen eller släkten inte kan utöva kontroll över henne. Det kan också innefatta krav på viss klädsel eller liknande. (Se SOU 2020:57 s. 178–179.) När det gäller vad som ska avses med att återupprätta hedern anser Lagrådet att situationer där den bestraffande uppfattar det så att det varken är möjligt att bevara eller att återupprätta hedern, eftersom den av honom eller henne uppfattas som en gång för alla förlorad, riskerar att falla utanför tillämpningsområdet för den föreslagna straffbestämmelsen. Enligt regeringens mening borde det dock även i dessa situationer kunna finnas underlag för att göra bedömningen att gärningarna begås med motivet att återupprätta hedern. Gärningspersonens handlande bör t.ex. kunna betraktas som ett sätt att inför andra visa att åtgärder vidtas för att återupprätta den heder som anses ha gått förlorad genom brottsoffrets handlande. Utredningen gör bedömningen att mycket starka skäl talar för att definitionen av heder i den nya straffbestämmelsen bör överensstämma med den i den särskilda straffskärpningsgrunden. En klar majoritet av remissinstanserna instämmer i denna bedömning. och är några av de remissinstanser som framhåller att definitionen bör överensstämma för både tydlighetens och enhetlighetens skull. ifrågasätter dock om det är lämpligt att använda samma brottsrekvisit som i en straffskärpningsgrund mot bakgrund av legalitetsprincipen, och anser att det är vaga rekvisit med tämligen stort tolkningsutrymme. När det gäller frågan om att införa ett rekvisit avseende heder i den nya straffbestämmelsen som motsvarar det som finns i den särskilda straffskärpningsgrunden gör regeringen följande bedömning. Legalitetsprincipen är fastlagd i 1 kap. 1 § (se också bl.a. 2 kap. 10 § regeringsformen och artikel 7 i europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna). Den innebär primärt att ingen kan straffas för en gärning som inte utgjorde brott (inte var straffbelagd) när den begicks. Man brukar tala om att legalitetsprincipen innehåller ett föreskriftskrav, ett analogiförbud och ett förbud mot retroaktiv strafflagstiftning. Legalitetsprincipen fungerar som en garanti för rättssäkerheten genom att den ställer krav på lagstiftningen som innebär att den enskilde ska kunna förutse när han eller hon kan bli föremål för straffrättsligt ingripande. I detta ligger också ett s.k. obestämdhetsförbud, som innebär att ett straffbud måste vara i rimlig grad bestämt till sin utformning. Straffbestämmelser måste vara begripliga och i tillräcklig grad tydliga. Det innebär inte något förbud mot att i lagtext använda begrepp som inte är helt entydiga och vars innebörd utvecklas i takt med att förändringar sker i samhället. En allmän utgångspunkt bör vara att språket i straffbestämmelsen är så pass tydligt att det finns goda förutsättningar för den enskilde att förutse om ett visst handlande eller en viss underlåtenhet är straffbar eller inte. När den särskilda straffskärpningsgrunden infördes ansågs det inte vara nödvändigt att i det lagstiftningsärendet uttryckligen definiera begreppet heder, men det framfördes att begreppen heder och hedersrelaterad brottslighet får anses vara etablerade i sådan utsträckning att det står tillräckligt klart vilka fall som kommer omfattas av den 2021/22:138 särskilda straffskärpningsgrunden (se prop. 2019/20:131 s. 37–38). Som framför bör det ställas högre krav på precision och förutsebarhet vid utformningen av en straffbestämmelse än en särskild Även om begreppet heder alltjämt inte har någon entydig innebörd måste det dock beaktas att hedersrelaterat våld och förtryck har uppmärksammats alltmer . kunskapen om problemet har därmed också ökat. särskilda straffskärpningsgrunden måste också anses ha bidragit till en sådan utveckling (se exempelvis dom meddelad 2021 i mål nr B 1341–21 och Hovrätten för Västra dom den i mål nr B 4917–19). myndigheten arbetar även aktivt med frågan. myndigheten numera särskilt utpekade hedersåklagare och en särskild ämnesspecialist på området. Mot bakgrund av denna utveckling anser regeringen att vad som avses med begreppet heder numera är så tydligt att det inte kan anses stå i strid med legalitetsprincipens krav på bestämdhet att införa det som ett rekvisit i en straffbestämmelse. och anför att det finns en risk för diskriminering av vissa grupper mot bakgrund av utformningen av straffbestämmelsen i denna del. framfördes när den särskilda straffskärpningsgrunden infördes och regeringen ansåg inte då att utformningen av lagstiftningen stod i strid med regeringsformen (se prop. 2019/20:131 s. 34). framgår att det allmänna ska motverka diskriminering och beakta allas likhet inför lagen. Därtill får lag eller annan föreskrift inte missgynna någon på grund av exempelvis etniskt ursprung. I detta sammanhang kan även det s.k. generalitetskravet nämnas, vilket kan sägas utgöra en Kravet innebär att en kriminalisering inte får avse enskilda fall eller personer, utan måste vara generell, dvs. Det medför emellertid inte något hinder mot att vissa straffbud i praktiken kommer att träffa främst vissa grupper. Inte heller i ett påföljds- sammanhang kan generalitetskravet anses medföra ett förbud mot en reglering som endast träffar vissa personer eller grupper, i detta fall sådana som utifrån hedersnormer begår brott. Regeringen ser därför inte att straffbestämmelsen riskerar att strida mot regeringsformen. I lagrådsremissen utformades lagtexten beträffande hedersrekvisitet i linje med utredningens förslag. Det föreslogs därför att ett syfte med gärningarna skulle vara att återupprätta eller bevara hedern. bedömningen angavs att uttrycket syfte passade bättre i en straffbestämmelse än uttrycket motiv som används i den särskilda Hovrätten för framför att uttrycket syfte är mindre lämpligt rent språkligt eftersom ett syfte implicerar att något kan uppnås medan ett motiv inte har den Att, som föreslogs i lagrådsremissen, använda begreppet syfte innebär i och för sig inte att samhället ställer sig bakom gärnings- personens subjektiva uppfattning. Det handlar alltjämt om vad gärnings- personen har för avsikt. Men som Lagrådet framför finns det en vikt av enhetlighet och motiv kan uppfattas vara ett något bredare begrepp än Lagtexten bör därför justeras i enlighet med detta. också tydligare framgå av lagtexten att det räcker med att upprätta eller bevara hedern har varit ”ett” motiv för gärningarna, det behöver alltså inte ha varit det enda motivet. Ett sådant klargörande innebär att straffbestämmelsen stämmer överens med den särskilda straffskärpningsgrunden och dess tillämpningsområde (se prop. 2019/20:131 s. 104). En annan invändning som framförs av några remissinstanser, bl.a. , och , är att avsiktsuppsåtet kommer att medföra betydande bevissvårigheter. Det stämmer förvisso att det ska finnas ett kvalificerat uppsåt hos gärningspersonen och att det inte är tillräckligt med likgiltighetsuppsåt. Det uppställs dock inget krav på att motivet har varit det enda eller ens det huvudsakliga, utan det ska ha varit ett av motiven för gärningarna. För åklagarens del innebär det att han eller hon måste lägga fram bevisning som styrker avsikten, exempelvis att målsäganden har levt i en hederskontext och att den som utfört gärningen gjorde det för att bevara eller återupprätta hedern. I de flesta fall borde inte det föranleda bevissvårigheter som går utöver vad som är fallet i andra liknande brottmål. Att leva i en hedersrelaterad miljö innebär att tillvaron genomsyras av det hedersrelaterade våldet och förtrycket. Det handlar om en kontroll av exempelvis klädsel, vänner och utbildning. En kunskap om hedersproblematiken medför per automatik att den bevisning som förs för att bevisa avsikten också blir lättare att värdera. De bevissvårigheter som vissa remissinstanser befarar bör därför inte överdrivas. Det lämnas en rad synpunkter på lagtextens utformning. Vad gäller Kvinnofrontens invändning om att det borde stå ”föreställning om heder” och inte ”heder” så är det en fråga som har behandlats av regeringen när den särskilda straffskärpningsgrunden om hedersmotiv infördes (se prop. 2019/20:131 s. 36). Det finns inte skäl att se det som att begreppet heder legitimerar hederstänkande och regeringen ser inte heller skäl att nu göra en annan bedömning än den som gjordes när straffskärpningsgrunden infördes. Lagtexten bör därför inte ändras till ”föreställning om heder”. Regeringen anser även, i fråga om Tjejers rätt i samhällets synpunkt, att lagtexten inte hindrar att en gärning utförs med motivet att återupprätta hedern i flera familjer. förslag till alternativ formulering, som innebär att det i stället för ett hedersbegrepp uppställs ett krav på ”att påtvinga någon ett visst kulturellt eller religiöst betingat levnadssätt”, ter sig problematisk från den aspekten att en hederskontext inte nödvändigtvis har att göra med någons kultur eller religion, utan handlar om starka patriarkala eller heteronormativa föreställningar som tar sig uttryck i kontroll av främst flickor och kvinnor vilket kan förekomma oberoende av religion eller härkomst. När det gäller den kollektiva aspekten som Kvinnors Nätverk, i , och lyfter fram ger reglerna om medverkan till brott i 23 kap. 4 § möjlighet att döma flera medverkande för det särskilda brottet avseende hedersförtryck. Det kan således antingen handla om gärningsmannaskap/medgärningsmannaskap (tillsammans och i samförstånd), eller så kan bestämmelserna om anstiftan och medhjälp aktualiseras. När det gäller vilket uppsåt en medverkande person ska ha ansluter sig regeringen till den beskrivning av rättsläget som Lagrådet framför. Det bör alltså normalt räcka med att det kvalificerade uppsåtet finns hos gärningsmannen och att det för ansvar för anstiftan eller medhjälp är tillräckligt att dessa medverkande har likgiltighetsuppsåt till att det kvalificerade uppsåtet finns hos gärningsmannen. framhållas att förslagen i propositionen inte innebär någon förändring av hur uppsåtsbedömningen är avsedd att göras av domstolarna. Mot bakgrund av det anförda framstår det inte heller som att det finns något stort behov av att införa särskilda medverkansbestämmelser för straffbestämmelsen om hedersförtryck. Något beredningsunderlag för en sådan förändring finns inte heller i lagstiftningsärendet. När det gäller Tjejers rätt i samhällets synpunkt om underlåtenhet att avslöja eller förhindra det nu föreslagna brottet instämmer regeringen i utredningens bedömning att underlåtenhetsansvar ska begränsas till de allvarligaste brottstyperna och att ett sådant straffansvar kopplat till det nya brottet skulle innebära att även underlåtenhet att avslöja exempelvis ofredande skulle omfattas, eftersom det handlar om ett brott som består av flera enskilda brott. En sådan ordning kan inte anses lämplig. Brottsbeteckning och straffbestämmelsens placering När det gäller brottsbeteckning och straffbestämmelsens placering föreslår utredningen att brottet ska betecknas hedersbrott och placeras i 4 kap. 4 b § . Origo invänder mot brottsbeteckningen och framför att det finns brottsliga handlingar som begås med hedersmotiv och som följaktligen är hedersbrott. Regeringen kan instämma i denna kritik. Förvisso är beteckningen hedersbrott både kort och beskrivande men det finns också risk för att den förvillar, dels när det gäller förhållandet till andra brott som begås med hedersmotiv, dels för att straffbestämmelsen ska omfatta upprepad brottslighet och inte ett enstaka brott. Regeringen föreslår därför att brottets beteckning i stället blir hedersförtryck. Den beteckningen fångar upp en stor del av det som straffbestämmelsen avser att omfatta som den inte ger förespeglingen om att det handlar om ett enstaka brott. När det gäller straffbestämmelsens placering återfinns straffbestämmelsen om olaga förföljelse i 4 kap. 4 b § . Därefter kommer straffbestämmelsen om äktenskapstvång och barnäktenskapsbrott i 4 c § och vilseledande till äktenskapsresa i 4 d §. Att placera det nya brottet hedersförtryck på den plats som olaga förföljelse har skulle i och för sig vara logiskt med tanke på att straffbestämmelsen om grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning återfinns i bestämmelsen före, dvs. i 4 kap. 4 a §. skulle det också vara logiskt att hedersförtrycksbrottet kommer efter andra straffbestämmelser om heder, dvs. i 4 e §. Med hänsyn till att det bör krävas relativt starka skäl för att byta placeringen på flera straffbestämmelser anser regeringen, till skillnad från utredningen, att det är lämpligare att det nya brottet placeras i en ny 4 e §. Utredningen föreslår att straffet för hedersförtryck ska vara detsamma som för grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning, vilket för utredningens betänkande var fängelse i lägst och högst . I enlighet med uppdraget lämnas dock ett förslag om ett straffminimum . är minimistraffet för grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning fängelse (se prop. 2020/21:217). Regeringen instämmer i utredningens bedömning att straffskalorna för Prop. 2021/22:138 hedersförtrycksbrottet och fridskränkningsbrotten bör överensstämma. Ingen remissinstans invänder mot detta även om det finns synpunkter på om minimistraffet bör börja på fängelse eller . Mot bakgrund av att minimistraffet för fridskränkningsbrotten numera är fängelse , bör samma minimistraff gälla för det nya brottet hedersförtryck. Straffskalan ska således bestämmas till fängelse i lägst ett och högst . Förhållandet till den särskilda straffskärpningsgrunden I enlighet med vad som redovisas ovan infördes en ny särskild straffskärpningsgrund i 29 kap. 2 § som innebär att det som en försvårande omständighet vid bedömningen av straffvärdet särskilt ska beaktas om ett motiv för brottet varit att bevara eller återupprätta en persons eller familjs, släkts eller annan liknande grupps heder. Det nu föreslagna hedersförtrycksbrottet kommer ha samma definition av begreppet heder och vara utformat på samma sätt. Det innebär att om någon döms för hedersförtryck så ska inte den särskilda straffskärpningsgrunden också tillämpas. Den försvårande omständigheten har då redan beaktats genom att personen döms för brottet. Däremot kommer den särskilda straffskärpningsgrunden alltjämt fylla sitt syfte när det handlar om brott som begås med hedersmotiv och som inte utgör brottet hedersförtryck, exempelvis en misshandel. menar att det inte går att utesluta att gärningar som rubriceras som hedersförtryck kommer att bedömas ha ett lägre straffvärde än om samma gärningar hade rubricerats som fridskränkningsbrott och den särskilda straffskärpningsgrunden hade använts. Regeringen kan inte se att så bör bli fallet i den praktiska tillämpningen när det är fråga om brott mot närstående. Det föreslagna brottet innehåller visserligen inte förutsättningen att brottet måste ha begåtts mot en närstående person. Men i de fall det föreligger sådana omständigheter vid sidan av hedersmotivet bör det med stöd av allmänna principer för straffvärdebedömning påverka straffvärdet i höjande riktning (se bl.a. 29 kap. 1 § ). När det gäller den särskilda straffskärpningsgrunden för hatbrott i 29 kap. 2 § 7 som , bisexuellas, transpersoners, queeras och intersexpersoners rättigheter särskilt tar upp så kan den vara tillämpbar om gärningarna begåtts för att exempelvis kränka en persons trosbekännelse eller könsöverskridande identitet eller uttryck. Allmänna konkurrensregler bör tillämpas.