prop · H903138 · 2022-03-01 00:00:00 — framhåller att förslaget kan medföra positiva effekter på jämställdheten, men även bättre möjligheter att nå de integrationspolitiska målen. Skälen för regeringens bedömning: Förslaget om införandet av ett särskilt brott för hedersförtryck medför ökade kostnader för Kriminalvården avseende fler och längre anstaltsvistelser. Med utgångspunkt i utredningens beräkning bedöms de ökade kostnaderna uppgå till . Det har i budgetpropositionen tillskjutits medel för att täcka denna kostnad (se prop. 2021/22:1, utg.omr. 4 avsnitt 2.8.2, bet. 2021/21:JuU1, rskr. 2021/22:89). Förslaget medför även att kostnaderna för anslaget domstolar kommer att öka med och för anslaget Rättsliga biträden m.m. med , vilket är i enlighet med utredningens beräkningar. Dessa kostnader kan hanteras inom befintliga anslag. De kostnader för rättsväsendets myndigheter i övrigt som kan uppkomma med anledning av förslaget kan förväntas vara sådana att de kan hanteras inom respektive myndighets befintliga anslag. När det gäller jämställdheten mellan kvinnor och män är det förslag som regeringen lämnar könsneutralt. Även med en bestämmelse som gäller lika för alla kan emellertid olika grupper påverkas av den i olika utsträckning. Hedersrelaterad brottslighet drabbar oftast flickor och unga kvinnor. Det drabbar dessutom främst personer som i sin hemmiljö är drabbade av påtagliga brister i jämställdheten. Genom införandet av ett särskilt brott för hedersförtryck kan dessa flickors och kvinnors situation uppmärksammas mer. Det kan därmed få positiva jämställdhetseffekter som är av stor betydelse. Förslaget kan således bidra till det jämställdhetspolitiska delmålet om att mäns våld mot kvinnor ska upphöra. När det gäller möjligheterna att nå de integrationspolitiska målen instämmer regeringen i utredningens bedömning att förslaget kan förväntas få positiva effekter. Hedersrelaterat våld och förtryck utövas i många fall av en gärningsperson och mot ett brottsoffer som har utländsk bakgrund. Hedersrelaterat våld och förtryck får förutsättas motverka förutsättningarna för integration i det svenska samhället. Arbetet mot sådana fenomen, som ett införande av ett särskilt brott för hedersförtryck, kan därmed förutsättas förbättra möjligheterna att uppnå de integrationspolitiska målen. Förslaget bedöms också bidra till att personer med funktionsnedsättning ska kunna åtnjuta sina rättigheter enligt konventionen om rättigheter för personer med funktionsnedsättning. Enligt artikel 16 i den konventionen ska alla ändamålsenliga lagstiftnings- och utbildningsåtgärder samt administrativa, sociala och andra åtgärder vidtas för att skydda personer med funktionsnedsättning, såväl inom som utom hemmet, mot alla former Prop. 2021/22:138 av utnyttjande, våld och övergrepp, inklusive könsrelaterat utnyttjande, våld och övergrepp. Av artikel 17 samma konvention framgår även att alla personer med funktionsnedsättning har rätt till respekt för sin fysiska och psykiska integritet på lika villkor som andra. Vidare bedöms förslaget förtydliga barnets rättigheter i enlighet med . Enligt artikel 19 ska alla lämpliga lagstiftningsåtgärder vidtas för att skydda barnet mot bl.a. alla former av fysiskt och psykiskt våld, skada eller övergrepp och misshandel eller utnyttjande när barnet är i föräldrarnas eller den ena förälderns, vårdnadshavares eller annan persons vård. Införandet av ett särskilt brott för hedersförtryck kommer således att bidra till att förtydliga barnets rättigheter i enlighet med . Förslaget till lag om ändring i 5 § I de fall som avses i 3 § 2, 3 och 5 är svensk domstol behörig endast om gärningen är straffbar även enligt lagen på gärningsorten (dubbel straffbarhet). Om brottet har begåtts på flera staters område är kravet på dubbel straffbarhet uppfyllt om gärningen är straffbar enligt lagen på någon av gärningsorterna. Det får inte dömas till påföljd som är strängare än det svåraste straff som är föreskrivet för brottet enligt lagen på gärningsorten. Första stycket gäller inte 1.om brottet har begåtts av någon som tillhör Försvarsmakten på ett område där en avdelning av Försvarsmakten befann sig, 2.om brottet har begåtts vid tjänstgöringen av någon som är anställd av en svensk myndighet för att delta i en internationell militär insats eller i internationell civil krishantering, 3.brott för vilket det lindrigaste straff som är föreskrivet enligt svensk lag är fängelse , och 4.brott som avses i a)4 kap. 1 a, 4 c och 4 e §§ och 16 kap. 10 a § första stycket 1 och sjätte stycket eller försök till sådana brott, b)4 kap. 4 § andra stycket varigenom någon förmåtts att ingå ett sådant äktenskap eller en sådan äktenskapsliknande förbindelse som avses i 4 c § eller försök till sådant brott, c)6 kap. 1–6, 8, 9 och 12 §§ eller försök till brott enligt 6 kap. 1, 2, 4–6, 8, 9 och 12 §§, om brottet begåtts mot en person som inte fyllt , d)14 kap. 6 § eller försök till sådant brott, e)22 kap. 6 a och 6 b §§, f)2 § lagen (1982:316) med förbud mot könsstympning av kvinnor, eller g)8 § lagen (1996:95) om vissa internationella sanktioner. Paragrafen reglerar när dubbel straffbarhet är en förutsättning för svensk domstols behörighet. Övervägandena finns i avsnitt 4.4. Andra stycket 4 a ändras på så sätt att brottet hedersförtryck i 4 kap. 4 e § läggs till i uppräkningen av de brott som är särskilt undantagna från kravet på dubbel straffbarhet. 2021/22:138 4 kap. 4 e § Den som mot en person begår brottsliga gärningar enligt 3 eller 4 kap., 5 kap. 1 eller 2 §, 6 eller 12 kap. eller enligt 24 § lagen (1988:688) om kontaktförbud och ett motiv varit att bevara eller återupprätta en persons eller familjs, släkts eller annan liknande grupps heder, döms, om var och en av gärningarna utgjort led i en upprepad kränkning av personens integritet och gärningarna varit ägnade att allvarligt skada personens självkänsla, för hedersförtryck till fängelse i lägst ett och högst . I paragrafen, som är ny och som utformas efter synpunkter från Lagrådet, föreskrivs straffansvar för den som begår upprepade brottsliga gärningar mot en person i en hederskontext. Brottet betecknas hedersförtryck. Övervägandena finns i avsnitt 4.3. Paragrafen är i stora delar utformad med grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning som förebild (se 4 kap. 4 a §). I den mån rekvisiten överensstämmer kan alltså förarbetsuttalanden som gjorts och praxis som utvecklats beträffande de brotten användas som ledning för tillämpningen av även hedersförtrycksbrottet (se bl.a. prop. 1997/98:55 och 1998/99:145). En första förutsättning för straffansvar är, i likhet med vad som gäller för fridskränkningsbrotten, att det handlar om flera brottsliga gärningar mot samma person. De brottsliga gärningarna måste vidare rymmas under någon av brottsbeskrivningarna i 3 eller 4 kap., 5 kap. 1 eller 2 §, 6 eller 12 kap. eller enligt 24 § lagen (1988:688) om De brott som innefattas är sådana som typiskt sett innebär en kränkning av den personliga integriteten. Det kan exempelvis vara fråga om misshandel enligt 3 kap. 5 §, olaga tvång enligt 4 kap. 4 § eller sexuellt ofredande enligt 6 kap. 10 §. Om rekvisiten är uppfyllda ska domstolen, i stället för att döma för de brott som gärningarna innebär t.ex. misshandel och olaga hot, döma för hedersförtryck. Domstolen kan därmed ta hänsyn till den kränkta personens hela situation vid brottsrubriceringen av gärningarna och bedömningen av straffvärdet. En annan förutsättning är att det ska handla om att var och en av gärningarna utgjort led i en upprepad kränkning av personens integritet. Hur många gärningar som krävs för att kränkningen ska anses som upprepad bör bedömas med utgångspunkt i gärningarnas karaktär. allvarligare gärningen är, desto färre gärningar bör det krävas för att kränkningen ska anses som upprepad. (Jfr prop. 1997/98:55 s. 133). Vidare krävs att gärningarna varit ägnade att allvarligt skada personens I det ligger ett krav på viss kvalificering av de brottsliga De flesta brotten i brottskatalogen innebär typiskt sett att självkänslan hos den utsatta personen skadas, men det uppställs ett krav på att den skadas allvarligt. Av uttrycket ”ägnat att” följer att det är tillräckligt att gärningarna typiskt sett leder till att självkänslan skadas allvarligt. behöver alltså inte i det enskilda fallet bevisas att personens självkänsla verkligen har skadats. (Jfr samma prop. s. 133). I de allra flesta fall kommer rekvisitet anses uppfyllt genom att det föreligger ett hedersmotiv. Ett liv i en miljö och kontext där hedersrelaterat våld och förtryck förekommer innebär nämligen typiskt sett att självkänslan skadas Rekvisitet kommer därför att få betydelse främst när det handlar om upprepade mycket lindriga gärningar. Som exempel kan anges en serie av enbart lindriga ofredanden. Det faktum att ett brottsoffer redan från början har en bristande självkänsla förändrar inte bedömningen att självkänslan typiskt sett kan ha skadats allvarligt. En ytterligare förutsättning för straffansvar är att ett motiv för gärningarna ska ha varit att bevara eller återupprätta en persons eller familjs, släkts eller annan liknande grupps heder. Rekvisitet ska förstås på samma sätt som motsvarande rekvisit i den särskilda straffskärpningsgrunden i 29 kap. 2 § 10 . Med heder avses en sådan kollektivt präglad heder som kännetecknas av starka patriarkala eller heteronormativa föreställningar och att familjens eller släktens anseende, ställning eller liknande är beroende av de individuella medlemmarnas handlande, t.ex. kvinnliga familjemedlemmars kyskhet och oskuld samt deras faktiska och påstådda beteende i förhållande till sådana ideal (se prop. 2019/20:131 s. 104). Det ska vara fråga om en persons eller familjs eller släkts heder. Fall då det endast är en enskild persons uppfattade heder i en grupp som anses påverkad och som har föranlett brottsligheten – det kan t.ex. vara fråga om ett familjeöverhuvuds anseende – omfattas alltså. Även fall där en person begår brott för att personen i fråga anses som bärare av en familjs eller släkts heder omfattas. Ett sådant fall kan t.ex. vara att ett brott med hedersmotiv begås av pappan för att dottern i familjen anses ha kränkt släktens heder, som pappan är bärare av. Begreppen familj eller släkt ska ses i vid bemärkelse och kan alltså avse såväl nära familjemedlemmar som mer avlägsna släktingar. Vidare omfattas annan liknande grupps heder. Härmed avses andra med familjen eller släkten jämförbara kollektiv som i formell mening inte utgör familj eller släkt, men som betraktas som familj eller släkt, t.ex. klaner. Det är alltså inte ett krav att det finns ett släktskap i gruppen, men avsikten är inte att träffa grupper eller sammanslutningar som inte kan likställas med familj eller släkt, t.ex. kriminella nätverk. Den persons, familjs, släkts eller grupps heder som motivet knyter an till behöver inte vara gärningspersonens egen. Inte heller i de fall då brottet har begåtts för att bevara eller återupprätta en enskild persons heder behöver det vara fråga om gärningspersonens egna anseende. Det räcker att det är fråga om en persons eller familjs, släkts eller annan liknande grupps heder. (Se samma prop. s. 104). Genom formuleringen bevara eller återupprätta träffas såväl brott som begås för att motverka att hedern skadas eller förloras som brott vilka begås när hedern redan anses skadad eller förlorad, dvs. i efterhand i syfte att återupprätta en persons eller familjs, släkts eller annan liknande grupps anseende (se samma prop. s. 105). Med att återupprätta hedern avses gärningar som begås för att manifestera en sanktion mot brottsoffret som, inom ramen för hederskontexten, anses ha begått en otillåten gärning. Med att bevara hedern avses, sett utifrån gärningspersonens perspektiv, förebyggande åtgärder. Hedersmotivet behöver inte ha varit det enda eller ens det huvudsakliga motivet för gärningarna för att bestämmelsen ska kunna tillämpas, det räcker att ett motiv har varit hänförligt till heder. Vanliga konkurrensregler ska tillämpas. Det innebär normalt att om ett brott med strängare straffskala än hedersförtrycksbrottet utgör en del av den samlade brottsligheten, ska domstolen döma särskilt för det brottet och inte låta det ingå i hedersförtrycksbrottet. I vissa fall kan det dock vara naturligare att inordna det allvarligare brottet som ett underbrott till 2021/22:138 hedersförtrycksbrottet. Ett exempel är om straffskalan för det allvarligaste brottet inte skiljer sig så mycket från straffskalan för hedersförtryck och de resterande brotten blir alltför få för att kunna uppfylla kravet på att gärningarna ska ha utgjort led i en upprepad kränkning. När det gäller förhållandet mellan hedersförtryck och grov fridskränkning respektive grov kvinnofridskränkning bör hedersförtryck ha företräde eftersom det brottet får anses vara mer specialiserat, även om det ytterst är en bedömning som domstolen ska göra i det enskilda målet. Den särskilda straffskärpningsgrunden i 29 kap. 2 § 10 ska inte tillämpas när förutsättningarna för att döma för hedersförtryck är uppfyllda. Den försvårande omständigheten har då redan beaktats genom att personen döms för brottet. Däremot kan den särskilda straffskärpningsgrunden användas för sådana gärningar med hedersmotiv som det ska dömas särskilt för, t.ex. en grov misshandel. I subjektivt hänseende krävs uppsåt. Det är tillräckligt att gärningspersonen har haft uppsåt beträffande de faktiska omständigheterna som läggs till grund för bedömningen, men värderingen av om gärningarna inneburit en kränkning och varit ägnade att allvarligt skada brottsoffrets självkänsla görs av domstolen oavsett gärningsmannens egna värderingar och syften med handlingarna (jfr prop. 1997/98:55 s. 133). I fråga om motivet krävs avsiktsuppsåt. I övrigt är likgiltighetsuppsåt tillräckligt. Straffet är fängelse i lägst ett och högst . Minimistraffet fängelse anger brottets straffvärde på en lägsta nivå när gärningarna utgör hedersförtryck. Straffvärdet bör hamna på straffminimum eller i den nedersta delen av straffskalan enbart när det rör sig om fall där de brottsliga gärningarna utgörs av ett mindre antal förhållandevis lindriga brott. Ju allvarligare eller ju fler gärningar som ingår i brottet, desto högre ska straffvärdet anses vara. Finns det ett närståendeförhållande ska det beaktas i straffvärdehöjande riktning i enlighet med allmänna principer för straffvärdebedömning (se bl.a. 29 kap. 1 § ). Vid bedömningen av om det föreligger en närståenderelation kan ledning hämtas från hur närstående förstås i straffbestämmelsen om grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning i 4 a §. Med närstående avses således någon som gärningspersonen har ett nära förhållande med, t.ex. någon som är gift med gärningspersonen eller sammanbor med denna under äktenskapsliknande förhållanden eller egna barn eller bonusbarn som gärningspersonen har ett nära förhållande till. (Jfr prop. 1997/98:55 s. 132). Utdrag ur sammanfattningen av betänkandet Ett särskilt hedersbrott (SOU 2020:57) Vårt huvudsakliga uppdrag har varit att •analysera och ta ställning till om det bör införas en särskild straffbestämmelse, med en egen brottsbeteckning, som uttryckligen tar sikte på hedersrelaterat våld och förtryck, •lämna förslag på en sådan reglering oavsett ställningstagande i frågan om ett särskilt hedersbrott bör införas eller inte, •om utredaren bedömer det ändamålsenligt, lämna förslag på hur ett effektivare straffrättsligt skydd mot hedersrelaterat våld och förtryck kan åstadkommas på något annat sätt, •överväga hur preskriptionstiden för sådan brottslighet bör beräknas och ta ställning till om särskilda preskriptionsregler bör gälla om brott har begåtts mot en person , •analysera svensk domstols behörighet att döma över sådan brottslighet begången utomlands, samt •lämna förslag på nödvändiga författningsändringar. 2021/22:138 Bilaga 1 Det förekommer olika definitioner av hedersrelaterat våld och förtryck. Hedersförtryck innefattar, utifrån de definitioner som vi har tagit del av, ofta ett privat uppställande av normer (som kan leda till att det uppstår s.k. parallellsamhällen) och ett privat hot om – och genomförande av – sanktioner om den förtryckta personen inte rättar sig efter de uppställda normerna i en kontext där familjens eller släktens heder utgör incitament att uppställa normer samt hota om och utföra sanktioner som inte är accepterade i det svenska samhället i övrigt. Att det förekommer olika definitioner gör att det är problematiskt att jämföra statistik från olika källor och svårt att dra några slutsatser beträffande hur vanligt förekommande hedersvåld och annat sådant förtryck är. Tillgängliga uppgifter ger endast en fingervisning beträffande miniminivån. Av de uppgifter som vi har tagit del av framgår att hedersrelaterat förtryck är ett stort problem internationellt och att inte är förskonat. Det finns ett stort och ökande behov av att motverka hedersrelaterat våld och annat sådant förtryck. Alla som är utsatta för upprepade integritetskränkande gärningar har ett stort behov av stöd. Den som är utsatt för hedersrelaterat våld och annat sådant förtryck är särskilt utsatt och sårbar eftersom hon eller han ofta helt saknar stöd från anhöriga. I en hederskontext sympatiserar familjen, släkten eller gruppen ofta med gärningspersonen. I andra kontexter finns det oftast åtminstone några personer som stöttar den utsatta. Anmälningsbenägenheten kan därför antas vara låg och mörkertalet stort när det gäller hedersrelaterat våld och annat sådant förtryck. Mot bakgrund av detta är det av största vikt att samhället reagerar kraftfullt mot alla former av hedersförtryck. Detta gäller på olika fronter, inte bara den Utgångspunkter för en reform Våra överväganden och förslag bygger på följande allmänna utgångspunkter: •Straffrätt handlar ytterst om statens utövande av sitt våldsmonopol. Staten har tagit på sig uppgiften att se till att ordning och säkerhet råder och medborgarna anses i gengäld acceptera eller underkasta sig att staten har den exklusiva rätten – och en skyldighet – att straffa den som begår vissa i lag definierade gärningar. Med tanke på straffsystemets speciella natur måste mycket höga krav ställas på dess utformning – och på att rationell argumentation ligger till grund för lagstiftningen. •Kriminalisering ska tillgripas av lagstiftaren i sista hand, om det inte går att motverka det oönskade beteendet på ett mindre ingripande sätt. Vid kriminalisering av ett beteende måste den s.k. legalitetsprincipen beaktas. Legalitetsprincipen är en grundläggande rättssäkerhetsprincip. Den innefattar bl.a. krav på att straffrättsliga regler ska framgå av skriven lag, som ska vara klart och tydligt utformad. Lagen får inte tillämpas vare sig på gärningar som begåtts före ikraftträdandet eller i större utsträckning än vad ordalydelsen ger stöd för. •Påföljdssystemet bygger på en uppfattning av rättvisa som innebär att de straffrättsliga påföljdernas stränghet, exempelvis antalet dagsböter eller antalet månader eller år i fängelse, ska spegla brottets eller brottslighetens allvar. Utgångspunkten är alltså att lika allvarliga brott ska bestraffas lika hårt och att ett mer allvarligt brott ska leda till en strängare påföljd än ett mindre allvarligt brott. Hur allvarligt ett brott är bedöms utifrån vilken skada, kränkning eller fara som brottet har orsakat. Att straffets stränghet ska stå i proportion till brottets allvar måste beaktas såväl när lagstiftaren på ett abstrakt plan bestämmer straffskalan för en brottstyp som när domstolen i ett konkret fall bestämmer påföljd för ett brott. En skärpning av straffet för en viss brottstyp kräver alltså att skärpningen kan motiveras med rättviseskäl. •Förändringar i påföljdssystemet är i allmänhet av begränsad betydelse för den allmänna brottsnivån i samhället. En utgångspunkt för våra överväganden är därför att de förslag som vi lämnar, utifrån de inriktningar som anges i våra direktiv, måste ses i ljuset av ett behov av åtgärder också på andra områden än det straffrättsliga. •Även vid övervägandena i fråga om förutsättningarna för att meddela olika former av kontaktförbud måste grundläggande konstitutionella bestämmelser om mänskliga rättigheter och grundläggande friheter beaktas. Vi har konstaterat att det finns ett stort och ökande behov av att motverka hedersrelaterat våld och annat sådant förtryck. ny straffskärpningsgrund i 29 kap. 2 § 10 som tar sikte på brottslighet med hedersmotiv. Denna ska kunna tillämpas på såväl enstaka hedersrelaterade gärningar som flerfaldig hedersrelaterad brottslighet. Vi bedömer att det finns ett behov av att markera ytterligare i straffsystemet att hedersrelaterat våld och annat sådant förtryck är oacceptabelt. Det behöver därför införas en särskild brottstyp som tar sikte på upprepade hedersrelaterade gärningar som riktar sig mot samma brottsoffer. Vi bedömer att en sådan tydlig signal i strafflagstiftningen kommer att leda till en normbildande effekt som bidrar till att minska förekomsten av hedersrelaterat våld och annat sådant förtryck i samhället. Vi föreslår att det, med reglerna om de s.k. fridskränkningsbrotten som förebild, införs ett nytt särskilt hedersbrott i 4 kap. . För hedersbrott döms den som begår brottsliga gärningar enligt 3, 4, 5, 6 eller 12 kap. eller enligt 24 § lagen (1988:688) om kontaktförbud i syfte att bevara eller återupprätta en persons eller familjs, släkts eller annan liknande grupps heder, om var och en av gärningarna utgjort led i en upprepad kränkning av den utsattes integritet och gärningarna varit ägnade att allvarligt skada hans eller hennes självkänsla. Till skillnad från bestämmelserna om grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning innehåller den föreslagna nya bestämmelsen inget krav – för straffbarhet – på att gärningspersonen och brottsoffret ska vara närstående i förhållande till varandra. Rekvisitet avseende heder – kravet på att gärningspersonen ska ha begått de brottsliga gärningarna ”i syfte att bevara eller återupprätta en persons eller familjs, släkts eller annan liknande grupps heder” – är identiskt med det rekvisit som har tagits in i den straffskärpningsbestämmelse i 29 kap. 2 § 10 som har trätt i kraft för vårt utredningsarbete. Straffskalan för den nya brottstypen ska vara densamma som för grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning. föreslår vi att 4 a § första stycket och nuvarande 4 b § ändras på så sätt att förtals- och förolämpningsbrott enligt 5 kap. kan ingå även i en grov fridskränkning eller en grov kvinnofridskränkning respektive en olaga förföljelse. Flera av rekvisiten i den av oss föreslagna nya bestämmelsen om hedersbrott kommer alltså att motsvara rekvisiten i bestämmelserna om grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning. Dessa gemensamma rekvisit är avsedda att tillämpas på samma sätt beträffande det nya hedersbrottet som de har tillämpats i fråga om grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning. Vi föreslår även att den nya bestämmelsen förs in i 4 kap. 4 b § och att nuvarande 4 b–d §§ placeras i 4 c–e §§. En annan fråga som vi har övervägt har varit om det finns klandervärda gärningar med koppling till hedersmotiv som inte täcks av den brottskatalog som anges i vårt förslag ovan och om fler klasser av gärningar i så fall borde kriminaliseras med beaktande av bl.a. legalitetsprincipen. Vi har i den delen resonerat utifrån främst de befintliga brottstyperna olaga tvång (4 kap. 4 § ) och ofredande (4 kap. 7 § ). Med utgångspunkt i ett antal olika exempel på tänkbara former av hedersrelaterat förtryck har vi kommit till slutsatsen att brottstypen olaga tvång kan tillämpas i många situationer då en person försöker att 2021/22:138 Bilaga 1 2021/22:138 Bilaga 1 kontrollera en annan person, t.ex. genom att tvinga den andra personen att täcka håret eller bära långärmad eller långbent klädsel eller förbjuda den andra personen att delta i exempelvis gymnastikundervisning.