prop · H903178 · 2022-03-21 00:00:00 — Även önskar att det i den fortsatta beredningen förtydligas hur rekvisiten varaktigt och genomgripande förhåller sig till samtycke. Vidare anser , liksom , , Region , och Maskrosbarn att det behövs tydligare anvisning om vad som utgör en varaktig och genomgripande förändring, vilka kriterier som måste vara uppfyllda, hur rekvisiten ska tolkas och hur bedömningarna ska göras. anser att det kan vara svårt att göra en bedömning av om en förändring är varaktig och genomgripande när en förälder har utövat våld mot närstående eller då mätbara resultat och kriterier som exempelvis längd på drogfrihet inte är möjliga. Förvaltningsrätten i , och () påpekar även att det behöver förtydligas att det inte får ha uppkommit några nya omständigheter som ger grund för vård enligt LVU, för att vården ska kunna upphöra. Barnrättsbyrån efterfrågar ett förtydligande av hur barnets egen inställning i samband med avslutande av vård enligt LVU ska vägas in och beaktas. Maskrosbarn anser att barnets inställning måste finnas med och innefattas i paragrafen som en viktig del för att göra bedömningen. Flera remissinstanser, däribland Kammarrätten i , Förvaltningsrätten i , , , Barnrättsbyrån, och framför att det är problematiskt att förslaget bara avser 2 § LVU då liknande krav måste kunna ställas vid vård enligt 3 § LVU. Kammarrätten i menar att det finns en risk för att bestämmelsen i 21 § LVU framstår som ofullständig eftersom det föreslagna tillägget avser enbart hur bestämmelsen om vårdens upphörande ska tillämpas när vård beslutats med stöd av 2 § LVU. Enligt Kammarrätten i kan bestämmelsen ge intryck av att det ställs andra eller högre krav för att vården ska kunna upphöra om ett barn vårdas med stöd av 2 § LVU jämfört med 3 § LVU. ombudsmän () menar att det i det fortsatta lagstiftningsarbetet bör övervägas om den nuvarande bestämmelse i 21 § LVU som handlar om att nämnden noga ska förbereda den unges återförening med den eller dem som har vårdnaden om honom eller henne är tillräckligt konkret. Bestämmelsen klargör inte hur nämnden ska agera vid en återförening. Det bör övervägas hur bestämmelsen skulle kunna ändras för att ge principen om barnets bästa ett större genomslag. Skälen för regeringens förslag När vård enligt LVU ska upphöra När vård med stöd av LVU inte längre behövs, ska socialnämnden besluta att vården ska upphöra (21 § första stycket första meningen LVU). Bestämmelsen i 21 § LVU om att vården ska upphöra så snart den inte längre behövs har funnits och varit oförändrad sedan dåvarande LVU trädde i kraft . I förarbetena anges att nämndens pröv- ning ska avse frågan om huruvida de omständigheter som nödvändiggjort vården fortfarande består. Det är den unges behandlingsbehov som ska vara bestämmande för hur vården ska bestå. avslutad så snart det inte längre finns behov av att utöva de särskilda befogenheter som lagen ger socialnämnden (prop. 1979/80:1 s. 587). Någon närmare vägledning än så framgår inte av förarbetena. finns ytterligare vägledning att hämta i den rättspraxis som har utvecklats när det gäller vårdens upphörande. () har, när det gäller brister i om- sorgen enligt 2 § LVU, uttalat att en bedömning ska göras av risken för att barnet återigen utsätts för de missförhållanden som föranledde vården om vården skulle upphöra (se RÅ 2001 not 107). I ett annat rättsfall har HFD kommit fram till att det inte behöver vara visat att föräldern är orsaken till att barnet har ett aktuellt vårdbehov. För att vården i ett visst fall ska bestå får det anses vara tillräckligt att det objektivt sett föreligger en påtaglig risk för barnets hälsa och utveckling samt att risken är att hänföra till något förhållande i barnets hem (RÅ 1990 ref. 97). I kammarrättspraxis har det ansetts att de omständigheter som föran- ledde vården måste ha förändrats på ett varaktigt och genomgripande sätt för att vården ska kunna upphöra. Vårdnadshavaren kan t.ex. ha genomgått en positiv utveckling, men fortfarande ha sådan bristande insikt i sin omsorgsförmåga att vården behöver bestå (se t.ex. Kammarrätten i dom i mål nr 4009-20, Kammarrätten i dom i mål nr 3581-18, Kammarrätten i dom i mål nr 984-19, Kammar- rätten i dom i mål nr 3267-19 och Kammarrätten i dom i mål nr 703-19). Det ska inte heller ha tillkommit några andra missförhållanden än de ursprungliga som kan utgöra skäl för fortsatt vård (se Kammarrätten i dom i mål nr 984-19 samt Kammarrätten i domar i mål nr 703-19, mål nr 1460-19 och mål nr 1534-19). Att tydliggöra i lag vad som krävs för att vård enligt 2 § LVU ska kunna upphöra stärker principen om barnets bästa I promemorian föreslås att bestämmelsen om upphörande av vård ska kompletteras på så sätt att en bestämmelse införs i 21 § LVU som innebär att socialnämnden inte får besluta att vård enligt 2 § LVU ska upphöra förrän de omständigheter som föranledde vården har förändrats på ett varaktigt och genomgripande sätt. Som skäl för förslaget anförs bl.a. att genom att i lagstiftningen lyfta upp och kodifiera den praxis som redan är väletablerad markeras vikten av att vården inte får upphöra för . promemorian anförs vidare att förslaget innebär en ökad tydlighet för socialnämnden och att det också är viktigt ur ett rättssäkerhetsperspektiv att i lag reglera att de omständigheter som föranledde vården måste ha 2021/22:178 förändrats på ett varaktigt och genomgripande sätt för att vården ska kunna Regeringen instämmer, till skillnad från Förvaltningsrätterna i och , Kammarrätten i och kommun, i promemorians bedömning att ett tydliggörande i lag om vad som krävs för att vård enligt 2 § LVU ska upphöra kan bidra till att vården inte upphör förrän förhållandena i hemmet är sådana att det är tryggt för barnet att I likhet med vad och ett par kommuner har framfört är det ur rättssäkerhetssynpunkt även angeläget att barn och vårdnadshavare vet vad som krävs för att tvångsomhändertag- andet ska kunna upphöra. Det kan t.ex. tydliggöra och underlätta för vårdnadshavare att få förståelse för vilka förändringar som behöver vidtas i det enskilda fallet för att vården ska kunna upphöra och att det inte räcker med endast mindre och kortvariga förbättringar. därför, i likhet med promemorian, att den kammarrättspraxis som bildats om att de omständigheter som föranledde vården måste ha förändrats på ett varaktigt och genomgripande sätt för att förändringarna ska kunna ligga till grund för vårdens upphörande bör kodifieras i lag. Regeringen anser också att förslaget innebär en ökad tydlighet även för socialnämnden, vilket och kommun har lyft Region , och Maskrosbarn anser att det behövs tydligare anvisning om vad som utgör en varaktig och genomgripande förändring, vilka kriterier som måste vara uppfyllda, hur rekvisiten ska tolkas och hur bedömningarna ska göras. att det ytterligare bör utvecklas vad som avses med en genomgripande Regeringen vill i detta sammanhang understryka att avsikten med för- slaget inte är att förändra den kammarrättspraxis kring vårdens upp- hörande som har bildats. Avsikten med förslaget är endast att kodifiera den praxis som redan gäller och som utvecklas i författningskommentaren i SKR anser att förslaget riskerar att lägga fokus på vårdnadshavarens specifika omsorgsbrister vid tiden för vårdens inledande, i stället för en helhetsbedömning i det enskilda fallet. SKR menar att den föreslagna regleringen riskerar att försvaga barnets ställning vid beslut av om vård Rädda barnen anser att förslaget inte bidrar till att barnets bästa vid upphörande av vård enligt LVU stärks och några ytterligare remissinstanser, däribland Förvaltningsrätten i , Kammarrätten i och kommun, ifrågasätter behovet av förslaget. Regeringen anser till skillnad från dessa remissinstanser att ett förtyd- ligande stärker tryggheten, säkerheten och stabiliteten för barn. sammanhang bör det nämnas att det är mycket viktigt att socialnämnden gör en utredning enligt 11 kap. 1 § SoL inför en prövning av om vård enligt LVU kan upphöra. HFD har slagit fast att socialnämnden har ett långt- gående ansvar för den utredning som ska ligga till grund för ett beslut i ett ärende om upphörande av vård enligt LVU. Frågan som ska prövas är om de omständigheter som låg till grund för vården fortfarande består. punkten i utredningen måste ligga på de aktuella förhållandena. grunden för pågående vård är omsorgsbrister i hemmet måste utredningen klarlägga om och i så fall i vilken utsträckning dessa brister fortfarande kvarstår och hur de i så fall förhåller sig till barnets eller den unges eventuella vårdbehov (HFD 2014 ref. 50). Att i lag lyfta fram vad som krävs för att en förändring ska kunna ligga till grund för vårdens upphörande bidrar enligt regeringens mening till att principen om barnets bästa stärks vid upphörande av vård. Förvaltningsrätten i , och () menar att det behöver förtydligas att det inte får ha uppkommit några nya omständigheter som ger grund för vård enligt LVU om vården ska kunna upphöra. Förslaget att i lag lyfta upp att vård enligt 2 § LVU inte får upphöra förrän de omständigheter som föranleder vården har förändrats på ett varaktigt och genomgripande sätt innebär inte att annan praxis som har utvecklats kring bestämmelsen om vårdens upphörande inte längre ska gälla. Förslaget förändrar t.ex. inte den praxis som gäller om att vården inte får upphöra om det har tillkommit nya omständigheter som ger grund för vård. För att förtydliga att även sådana omständigheter ska ingå i bedömningen av om vården kan upphöra och att även sådana omständigheter måste ha förändrats på ett varaktigt och genomgripande sätt föreslår regeringen att ordet ”föranledde” i promemorians förslag byts ut till ”föranleder”. Kammarrätten i menar att bestämmelsen kan förstås som att det inte är möjligt att låta vården upphöra när de förändrade förhållandena består i att vårdnadshavarna lämnar ett tillförlitligt samtycke som de omständigheter som föranledde vården inte har förändrats på ett varaktigt och genomgripande sätt. önskar även att det i den fortsatta beredningen bör förtydligas hur rekvisiten varaktigt och genomgripande förhåller sig till samtycke, dvs. om vårdnadshavaren samtycker till vården. Av 1 § andra stycket LVU följer att den unge ska beredas vård enligt 2 och 3 §§ endast om det kan antas att behövlig vård inte kan ges den unge med samtycke av den eller dem som har vårdnaden om den unge, och när den unge har fyllt , av den unge själv. Om behövlig vård kan ges på frivillig väg med samtycke, finns inte något behov av att bereda den unge vård med stöd av LVU. Med anledning av Kammarrätten i och kommuns synpunkter föreslås i lagrådsremissen att detta bör tydliggöras i den föreslagna lagtexten. Enligt Lagrådet behövs inte något sådant tydliggörande i bestämmelsen, eftersom detta redan framgår av 1 § andra stycket LVU. Enligt Lagrådet kan ett framhållande av vad ett samtycke betyder i detta fall även väcka frågor om vad som gäller beträffande samtycke i andra fall, där bestämmelsen saknar motsvarande upprepning av regeln i 1 § andra stycket. Regeringen delar Lagrådets bedömning och anser därför att något förtydligande inte behöver göras och att bestämmelsen bör utformas i enlighet med Lagrådets förslag. Barnrättsbyrån efterfrågar ett förtydligande om hur barnets egen inställning i samband med avslutande av vård enligt LVU ska vägas in och beaktas. Maskrosbarn anser att barnets inställning måste finnas med och innefattas i paragrafen som en viktig del för att göra den här bedömningen. Bestämmelser om att barnets inställning ska tillmätas betydelse i förhållande till hans eller hennes ålder och mognad finns redan i LVU. Enligt 36 § LVU ska den unge alltid ges möjlighet att framföra sina åsikter 2021/22:178 och om den unge inte framför sina åsikter, ska hans eller hennes inställning så långt det är möjligt klarläggas på annat sätt. Den unges åsikter och inställning ska tillmätas betydelse i förhållande till hans eller hennes ålder och mognad både enligt artikel 12 i och artikel 36 § LVU. Detta gäller således även vid frågan om upphörande av vård. Regeringen anser därför att det inte finns skäl för att det också av bestämmelsen om upphörande av vård enligt 21 § LVU behöver framgå hur barnets inställning ska beaktas. Flera remissinstanser, däribland Kammarrätten i , Förvaltningsrätten i , , , Barnrättsbyrån, och framför att det är problematiskt att förslaget bara avser 2 § LVU då liknande krav måste kunna ställas vid vård enligt 3 § LVU. Kammarrätten i menar att det finns en risk för att bestämmelsen i 21 § LVU framstår som ofullständig eftersom det föreslagna tillägget avser enbart hur bestämmelsen om vårdens upphörande ska tillämpas när vård beslutats med stöd av 2 § LVU. Bestämmelsen kan därför ge intryck av att det ställs andra eller högre krav för att vården ska kunna upphöra om ett barn vårdas med stöd av 2 § LVU jämfört med 3 § LVU. När det gäller barn och unga som vårdas med stöd av 3 § LVU, dvs. på grund av sitt eget beteende, ska vården enligt 21 § LVU också upphöra när den inte längre behövs. Den praxis som har bildats när det gäller upphörande av vård när den unge vårdas enligt 3 § LVU är delvis en annan än den som har bildats när det gäller upphörande av vård när den unge vårdas enligt 2 § LVU. Det ligger t.ex. i sakens natur att det vid den bedömningen är den unges eget beteende som ska bedömas, och enligt praxis från kammarrätterna ska vård enligt 3 § LVU upphöra när situationen är stabil. I promemorian anges att såvitt känt har det inte framkommit något behov av ett förtydligande av den bedömning som bör göras vid prövningen av om vård som beretts den unge på grund av hans eller hennes egna beteende ska upphöra. Något sådant förslag lämnas följaktligen inte. ombudsmän () menar att det i det fortsatta lagstiftningsarbetet bör övervägas om den nuvarande bestämmelsen i 21 § LVU som handlar om att nämnden noga ska förbereda den unges återförening med den eller dem som har vårdnaden om honom eller henne är tillräckligt konkret. Det är en viktig uppgift för socialnämnden att verka för att en återgång till hemmet kan ske och att den blir så smidig som möjligt för den unge. En av förutsättningarna för att barnet ska kunna återförenas med sina föräldrar är att kontakten dem emellan varit god . bör därför på olika sätt medverka till att kontakten mellan barn och föräldrar upprätthålls (prop. 1989/90:28 s. 87– 88 och 118). Om socialnämnden finner att barnet inte kan återvända hem utan påtaglig risk för att barnets hälsa eller utveckling skadas och om vårdnadshavarna inte går med på att barnet stannar kvar i familjehemmet, bör en ansökan om flyttningsförbud ges in till förvaltningsrätten. I avsnitt 6 föreslår regeringen att socialnämnden ska vara skyldig att överväga flyttningsförbud i vissa situationer. Mot denna bakgrund anser regeringen att det inte finns skäl att vidta ytterligare förändringar i 21 § LVU. En skyldighet för socialnämnden att Regeringens förslag: När socialnämnden prövar om vård som beslutats med stöd av lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga ska upphöra för den som är och som är placerad i ett enskilt hem ska socialnämnden också särskilt överväga om det finns skäl att ansöka om flyttningsförbud. När ett barn är placerat i ett enskilt hem enligt socialtjänstlagen och en vårdnadshavare eller barnet, om barnet har fyllt , begär att vården ska upphöra ska socialnämnden särskilt överväga om det finns skäl att ansöka om flyttningsförbud. Promemorians förslag överensstämmer huvudsakligen med regeringens förslag. I promemorian föreslås att socialnämnden också ska överväga flyttningsförbud när socialnämnden överväger om vård enligt SoL och enligt 2 § LVU fortfarande behövs. I promemorians förslag används inte uttrycket ”särskilt övervägande” utan endast ”övervägande”. Redaktionella ändringar har gjorts i förhållande till promemorians förslag. Remissinstanserna: Den övervägande majoriteten av remissinstanserna tillstyrker eller har inga invändningar mot förslaget. Bland dem som uttryckligen tillstyrker hör den övervägande majoriteten av kommunerna, Inspektionen för vård och omsorg (), Förvaltningsrätten i , Myndigheten för familjerätt och föräldraskapsstöd (MFoF), Myndigheten för ungdoms- och civilsamhällefrågor (MUCF), , , och Stiftelsen . MUCF anser att förslaget har ett tydligt barnrättsperspektiv och bidrar till en ökad trygghet, stabilitet och säkerhet för barn som vårdas och har vårdats i samhällsvård. anser att förslaget stärker barnrättsperspektivet ytterligare. anser vidare att bestämmelsen särskilt kan komma att uppmärksamma och gynna de barn som bevittnat våld eller utsatts för våld samt barn som utsatts för hedersrelaterat våld och förtryck. anser att förslaget skapar goda förutsättningar för socialnämnden att i dialog med placerade barn och vårdnadshavare planera återföreningar. kommun anser att förslaget kommer att leda till att bestämmelsen om flyttningsförbud kommer att beaktas och därmed bidra till ökad trygghet och stabilitet för placerade barn. anser att förslaget stärker barns möjlighet att få sina rättigheter tillgodosedda. anser att det faktum att flyttningsförbud ska övervägas och användas just för att markera barnets bästa är något som verkligen bedöms stärka barnets röst. anser att förslaget ökar barnets rättssäkerhet, vilket därmed antas bidra till ökad trygghet och stabilitet för placerade barn. kommun menar att förslaget innebär en ökad tydlighet för nämnden, vilket kan minska risken för att barnet återigen utsätts för missförhållanden. Barnens rätt i samhället (), Barnrättsbyrån, Maskrosbarn och avstyrker förslaget. Barnrättsbyrån anser att en bättre ordning hade varit att ett rekvisit om barnets bästa, inklusive delaktighet för barnet, hade fått större genomslag i hela processen, från inledande av tvångsvård till avslut, och att flytt- ningsförbudet tas bort som institut och de övervägningar som görs i samband med flyttningsförbud i stället tas in i bedömningen av om tvångs- vården ska avslutas eller inte. Förslaget bidrar till en oklar situation för alla inblandade: barnet, , vårdnadshavare samt familjehemmet. Barnen kan dessutom hamna i en situation då de fortsatt bor kvar i familjehem men endast med flyttningsförbud som stöd, vilket leder till otrygghet för barnen. anser att förslaget inte utgår från ett barnrättsperspektiv och att det inte stärker barnets behov av stabilitet, förutsägbarhet och trygghet. anser att flyttningsförbud inte ska användas för att tillförsäkra barnet en Ett beslut om vårdens upphörande ska inte fattas om det inte är förenligt med barnets bästa. föreslår i stället att barnets bästa ska ingå i 21 § LVU i stället för att flyttningsförbud tillämpas som ett alternativt sätt att tillgodose barnets bästa. Maskrosbarn framför bland annat att flyttningsförbud kan skapa otrygg- het och oförutsägbarhet och att förslaget riskerar att leda till att fler barn lever i oförutsägbarhet. Att möjligheten att besluta om flyttningsförbud finns är bra men den bör användas på det sätt som från början var tänkt, dvs som en tillfällig lösning för att få en hemflytt i den takt som är bäst för är tveksam till att i lagen skriva in fler påminnelse- paragrafer avseende bestämmelser som redan finns. dock promemorians bedömning att det finns brister i tillämpning av bestämmelserna. anser att ett flyttningsförbud skapar otrygghet och anser därför att flyttningsförbud som institut bör tas bort men om flyttningsförbud ändå ska finnas kvar tillstyrker Rädda anser att det är bra att det införs en skyldighet att överväga flyttningsförbud men att utredningen inte i tillräckligt hög grad har utrett och analyserat konsekvenserna av förslaget och om flytt- ningsförbud är lämpligt eller tillräckligt för att lösa de problem som Det förs inte heller några resonemang kring att en situation kan komma att uppstå vid vilken det fattas beslut om flyttningsförbud och skälen för förbudet väntas bestå , som förutsättningar saknas för att genomföra en vårdnadsöverflytt. budsmannen ifrågasätter om det är lämpligt att varaktigt placera barn med stöd av ett flyttningsförbud. saknar även en analys om varför flyttningsförbud sällan används, vilket även Maskrosbarn, Flera remissinstanser, däribland Social- styrelsen, Kommuner och Regioner (SKR) och Kammarrätten i , anser att tillämpningsområdet är för brett och behöver SKR anser att förslaget bör ändras på så sätt att skyldigheten att överväga flyttningsförbud endast ska gälla när socialnämnden prövar om vården bör upphöra. Vidare anser SKR att det bör övervägas om inte socialnämnden i de fall då domstolen beslutat om att vården ska upphöra ska vara skyldig att beakta bestämmelserna om flyttningsförbud, vilket även Kammarrätten i anser. bör justeras så att socialnämnden ska överväga ett flyttningsförbud först när nämnden inom ramen för en utredning bedömt att vården kan upphöra alternativt när rätten beslutar om vårdens upphörande. Förvaltningsrätten i anser att det även bör övervägas att införa en möjlighet för förvaltningsrätterna att självständigt fatta beslut om flytt- ningsförbud i samband med att frågan om vårdens upphörande är under prövning för att få frågan prövad tillsammans med att vård upphör när instämmer i behovet av ny reglering men ifrågasätter hur förslaget förhåller sig till beslut om omhänder- tagande enligt 6 § LVU och om det kanske inte redan finns tillräckliga möjligheter att med tvång kunna ingripa vid behov. talar emot att tillföra parallella rättsliga konstruktioner som möjliggör lämnar synpunkter som rör att socialnämnden enligt 24 § LVU minst en gång ska överväga om ett flyttningsförbud fortfarande behövs, och anser att tre månader är , om just ”varaktigheten” i förändringen i föräldrarnas förhållande ska bedömas. Det faktum att beslutet ska omprövas kan dessutom upplevas som en stor osäkerhetsfaktor för barn som är placerade i familjehem. Kammarrätten i påpekar att uttrycket ”överväga” används i förslaget medan det i bestämmelsen om överflyttning av vårdnaden i 13 § LVU anges att socialnämnden ska ”särskilt överväga” om det finns skäl att ansöka om överflyttning av vårdnaden. Samma uttryck bör användas. Vidare anser kammarrätten att det är lämpligt att bestämmelsen om över- vägande av flyttningsförbud placeras i anslutning till lagrummen om flyttningsförbud som finns i 24–31 §§ LVU. Skälen för regeringens förslag Gällande regler om flyttningsförbud När socialnämnden gör bedömningen att det inte längre finns förutsätt- ningar för vård enligt LVU ska nämnden besluta att vården ska upphöra (21 § första stycket första meningen LVU). enligt SoL ska vården upphöra när vårdnadshavarna, eller den unge om han eller hon fyllt , begär det. ska noga förbereda den unges återförening med den eller dem som har vårdnaden om honom eller henne (21 § första stycket andra meningen LVU). Bestämmelsen kom till då nuvarande LVU trädde i kraft I förarbetena till bestämmelsen anges att det är en viktig uppgift för socialnämnden att verka för att en återgång till hemmet kan ske och att den blir så smidig som möjligt för den unge. ningarna för att barnet ska kunna återförenas med sina föräldrar är att kontakten dem emellan varit god . bör därför på olika sätt medverka till att kontakten mellan barn och för- äldrar upprätthålls (prop. 1989/90:28 s. 87–88 och 118). I förarbetena anges vidare att barnets behov av att bearbeta en separation från familjehemmet i regel är lika stort som behovet av att bearbeta separationen från föräldrarna och att det inte kan bli fråga om någon abrupt I vissa fall då barnets kontakt med föräldrarna inte har varit tillfredsställande kan det finnas skäl att besluta om ett flyttningsförbud. flyttningsförbud ska tjäna syftet att med olika insatser från 2021/22:178 sida göra det möjligt för barnet att återvända hem utan risk för skada. I förarbetena anges vidare att om det är uppenbart bäst för barnet att få vara kvar i familjehemmet bör man pröva möjligheten att flytta över vårdnaden till familjehemsföräldrarna (prop. 1989/90:28 s. 88).