prop · H903148 · 2022-03-22 00:00:00 — 37 § Till böter döms den som med uppsåt eller av oaktsamhet i strid med artikel 37 i förordning (EU) 2016/2031 1.för in reglerade EU-icke-karantänskadegörare på växter för plantering till , 2.för ut reglerade EU-icke-karantänskadegörare på växter för plantering till en annan medlemsstat inom Europeiska unionen, eller 3.inom förflyttar reglerade EU-icke-karantänskadegörare på växter för plantering. Straff för att försvåra spårning och att lämna vilseledande eller felaktiga uppgifter i ansökan om sundhetscertifikat 38 § Till böter döms den som med uppsåt eller av grov oaktsamhet 1.orsakar att möjligheten att spåra en karantänskadegörare försvåras eller kan komma att försvåras, eller 2.lämnar vilseledande eller felaktiga uppgifter i en ansökan om sundhetscertifikat för export. Detsamma gäller den som i näringsverksamhet av oaktsamhet begår en sådan gärning som anges i första stycket. Straff för överträdelser av anmälningsskyldighet 39 § Till böter döms den som i näringsverksamhet med uppsåt eller av oaktsamhet bryter mot artikel 14.1 eller artiklarna 14.1 och 33.1 i förordning (EU) 2016/2031 genom att inte anmäla förekomst eller misstanke om förekomst av en EU-karantänskadegörare, en skadegörare som omfattas av åtgärder enligt artikel 30.1 i förordning (EU) 2016/2031 eller en karantänskadegörare för skyddad zon. Till böter döms även den som, om gärningen inte begås i närings- verksamhet, med uppsåt bryter mot artikel 15.1 eller artiklarna 15.1 och 33.1i förordning (EU) 2016/2031 genom att inte anmäla förekomst eller misstanke om förekomst av en EU-karantänskadegörare eller karantän- skadegörare för skyddad zon. Straff för överträdelser av föreskrifter och beslut som har meddelats med stöd av lagen 40 § Till böter döms den som med uppsåt eller av grov oaktsamhet bryter mot föreskrifter eller beslut som har meddelats med stöd av 5, 6 eller 7 §, om gärningen inte ska leda till ansvar enligt 34, 35 eller 36 §. Detsamma gäller den som i näringsverksamhet av oaktsamhet begår en sådan gärning som anges i första stycket. 41 § Om en gärning som avses i 34–40 §§ är att anse som ringa ska det inte dömas till ansvar. En gärning är att anse som ringa om den framstår som obetydlig med hänsyn till det intresse som straffbestämmelsen är avsedd att skydda. Straffbestämmelsernas förhållande till vite och sanktionsavgifter 42 § Det får inte dömas till ansvar enligt denna lag för en gärning som omfattas av ett föreläggande om vite, om gärningen ligger till grund för en ansökan om utdömande av vitet. Det får inte dömas till ansvar enligt 38 § första stycket 1 och 40 § om gärningen kan leda till en sanktionsavgift enligt föreskrifter som har meddelats med stöd av 44 §. 43 § Om en gärning är belagd med straff i får det inte dömas till ansvar enligt 34–40 §§. Bemyndigande i fråga om sanktionsavgift 44 § Regeringen får meddela föreskrifter om att en sanktionsavgift ska betalas av den som 1.driver en verksamhet utan att uppfylla krav i fråga om registrering, 2.inte har den dokumentation som krävs, 3.inte anbringar ett växtpass på växter, växtprodukter och andra föremål som omfattas av krav på växtpass innan de förflyttas inom Europeiska unionens territorium eller till eller inom en skyddad zon, 4.för in växter, växtprodukter eller andra föremål utan att uppfylla krav på anmälan vid införsel, eller 5.inte uppfyller krav på märkning av träemballage i importsändningar enligt den internationella standarden för växtskyddsåtgärder nr 15 om reglering av träemballage inom den internationella handeln (ISPM 15). Sanktionsavgifterna ska uppgå till och högst . I de föreskrifter som avses i första stycket ska avgifternas storlek framgå. När regeringen meddelar föreskrifter om avgiftens storlek ska hänsyn tas till hur allvarlig överträdelsen är och till betydelsen av den bestämmelse som överträdelsen avser. Befrielse från skyldigheten att betala en sanktionsavgift 45 § Sanktionsavgift ska inte tas ut om det är oskäligt. Vid denna prövning ska det särskilt beaktas 1.om överträdelsen berott på sjukdom som medfört att den avgifts- skyldige inte förmått att på egen hand göra det som han eller hon varit skyldig att göra och inte heller förmått att ge någon annan i uppdrag att göra det, 2.om överträdelsen annars berott på en omständighet som den avgifts- skyldige varken kunnat förutse eller borde ha förutsett och inte heller kunnat påverka, eller 3.vad den avgiftsskyldige gjort för att undvika överträdelsen. 46 § prövar frågor om sanktionsavgifter. Tillfälle att yttra sig och preskription 47 § Innan kontrollmyndigheten beslutar om sanktionsavgift ska den som avgiften ska tas ut av få tillfälle att yttra sig. Om så inte har skett från det att överträdelsen ägde rum får någon sanktionsavgift inte beslutas. Förhållandet mellan sanktionsavgift och vite 48 § Det får inte beslutas om sanktionsavgift för en överträdelse som omfattas av ett föreläggande om vite om överträdelsen ligger till grund för en ansökan om utdömande av vitet. Verkställighet av beslut om sanktionsavgift 49 § Ett beslut om sanktionsavgift får verkställas enligt utsöknings- balken när det har fått laga kraft. Sanktionsavgiften ska tillfalla staten. 50 § En beslutad sanktionsavgift faller bort till den del beslutet inte har verkställts från det att beslutet har fått laga kraft. 51 § Beslut enligt denna lag, enligt de föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen eller enligt de EU-bestämmelser som lagen kom- pletterar, får överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten. 52 § Lagen (1986:1142) om överklagande av beslut av enskilda organ med offentliga förvaltningsuppgifter ska gälla även för överklagande av beslut som har meddelats av en fysisk person som har delegerats vissa uppgifter eller av en fristående officiell växtskyddsinspektör. 53 § Den myndighet som har delegerat uppgiften att utöva offentlig kontroll eller annan offentlig verksamhet till ett organ eller till en fysisk person eller som har utsett en fristående officiell växtskyddsinspektör ska föra det allmännas talan i allmän förvaltningsdomstol, om det överklagade beslutet har meddelats av ett sådant organ, en sådan fysisk person eller en sådan växtskyddsinspektör. 1.Denna lag träder i kraft . 2.Genom lagen upphävs växtskyddslagen (1972:318). 3.Förelägganden, förbud och andra beslut som har meddelats enligt den upphävda lagen gäller fortfarande. 4.Äldre föreskrifter om straff gäller fortfarande för överträdelser som enligt den nya lagen kan leda till sanktionsavgift om överträdelsen har skett före ikraftträdandet. 5.Äldre föreskrifter om ersättning gäller fortfarande för ersättnings- anspråk som har uppkommit före ikraftträdandet. Förslag till lag om ändring i skogsvårdslagen (1979:429) Härigenom föreskrivs i fråga om skogsvårdslagen (1979:429)1 dels att 29 § ska upphöra att gälla, dels att rubriken närmast före 29 § ska utgå, dels att 38 a § ska ha följande lydelse, dels att det ska införas en ny paragraf, 4 a §, av följande lydelse. (2022:xx) och i de EU-bestäm- melser som den lagen kompletterar. Till böter döms den som uppsåtligen eller av oaktsamhet 1.bryter mot en föreskrift som regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, en myndighet har meddelat med stöd av 7 § första stycket eller 11 §, 2. bryter mot en föreskrift som en 2. bryter mot en föreskrift som en myndighet har meddelat med stöd myndighet har meddelat med stöd av regeringens bemyndigande en- av regeringens bemyndigande en- ligt 10 § andra stycket, 20 § eller ligt 10 § andra stycket eller 20 §, 29 § första stycket, 3.inte fullgör underrättelseskyldighet enligt föreskrifter som regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, en myndighet har meddelat med stöd av 14 §, 4.inte rättar sig efter ett föreläggande eller bryter mot ett förbud som har meddelats för att en föreskrift enligt 30 § ska följas. I ringa fall döms inte till ansvar. 1.Denna lag träder i kraft . 2.Förelägganden och förbud som har meddelats enligt 35 § före ikraftträdandet för att föreskrifter som har meddelats med stöd av den upphävda 29 § ska följas gäller fortfarande. Lagen omtryckt 1993:553. Senaste lydelse 2010:930. Utdrag ur protokoll vid sammanträde Närvarande: Justitieråden , och Enligt en lagrådsremiss har regeringen () beslutat inhämta Lagrådets yttrande 2.lag om ändring i skogsvårdslagen (1979:429). Förslagen har inför Lagrådet föredragits av ämnesrådet Förslagen föranleder följande yttrande. Lagen kompletterar bl.a. och rådets förordning (EU) 2016/2031 av om skyddsåtgärder mot växtskade- görare, ändring av och rådets förordningar (EU) nr 228/2013, (EU) nr 652/2014 och (EU) nr 1143/2014 samt om upphävande av rådets direktiv /464/EEG, 74/647/EEG, 93/85/EEG, 98/57/EG, 2000/29/EG, 2006/91/EG och 2007/33/EG (växtskyddsförordningen). I författningskommentaren anges att det genom bestämmelsen klargörs att det övergripande syftet med lagen är att begränsa risken för att växter och växtprodukter skadas av växtskadegörare till en acceptabel nivå. Vidare anges att detta syfte stämmer överens med växtskyddsförordningens syfte enligt artikel 1.1. Växtskadegörare definieras i 3 § 6 som skadegörare enligt EU:s växtskyddsförordning (artikel 1). Förordningen innehåller dock inte skyddsåtgärder mot samtliga skadegörare som omfattas av definitionen utan mot två huvudkategorier av växtskadegörare: karantänskadegörare och reglerade EU-icke-karantänskadegörare. I syftet för den föreslagna lagen ryms däremot åtgärder mot samtliga växtskadegörare som omfattas av definitionen, dvs. även mot andra skadegörare än sådana som omfattas av växtskyddsförordningens skyddsåtgärder. Denna skillnad bör, enligt Lagrådets mening, tydliggöras i författningskommentaren. I paragrafen definieras vissa centrala uttryck som används i lagen. I geografiskt hänseende ska växtskyddsförordningen inte tillämpas inom hela EU. Av artikel 1.3 i förordningen (jfr skäl 6) framgår att , och de av medlemsstaternas yttersta randområden som avses i artikel 355.1 i EUF-fördraget, med undantag för och , undantas från förordningens territoriella tillämpningsområde. Vidare framgår av förordningen att när hänvisningar görs i den till tredjeländer avses också dessa undantagna territorier. Dessa områden jämställs således med tredjeland vad gäller skyddsåtgärder mot växtskadegörare. I såväl allmänmotiveringen som författningskommentaren används ibland uttrycket ”EU-medlemsstaternas territorium”, när det synes avses den något snävare definition som anges i förordningen. I den föreslagna lagtexten används emellertid både benämningen ”Europeiska unionen” (se t.ex. 35 § första stycket 3 och 37 § 2) och ”Europeiska unionens territorium” (44 § första stycket 3). Det framgår inte klart och tydligt om syftet är att dessa två benämningar ska avse samma geografiska område eller inte. I 3 §, där de flesta definitioner är samlade, finns ingen definition av vad som avses med ”Europeiska unionens territorium”. Lagrådet förordar att det på något sätt klargörs vad de olika uttrycken avser och om de är avsedda att ha samma eller olika innebörd. I paragrafen regleras frågan om tystnadsplikt i vissa fall. Där anges bl.a. att den som i enskild verksamhet utför eller har utfört offentlig kontroll eller annan offentlig verksamhet inte får obehörigen röja eller utnyttja det som han eller hon har fått kännedom om medan uppgifterna utfördes. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 9.10.7 och i författningskommentaren. Enligt Lagrådets mening finns det anledning att överväga om något bör anges om innebörden av genomförandet av och rådets direktiv (EU) 2019/1937 av om skydd för personer som rapporterar om överträdelser av unionsrätten, visselblåsardirektivet (se prop. 2020/21:193) som träder i kraft . I 22 § föreslås regler om kontrollmyndighetens rätt att fatta beslut om förelägganden, utöver de möjligheter som följer redan av de EU- bestämmelser som lagen kompletterar. Enligt paragrafen får kontroll- myndigheten besluta om de förelägganden som behövs för att lagen, de föreskrifter och beslut som fattats med stöd av lagen, de EU-bestämmelser som lagen kompletterar och de beslut som har meddelats med stöd av EU- bestämmelserna ska följas. Av författningskommentaren följer att förelägganden enligt paragrafen kan avse såväl mer praktiska åtgärder, t.ex. att destruera växter, som åtgärder som avser att tillgodose kontrollmyndighetens behov av information, t.ex. att tillhandahålla sådana upplysningar och handlingar som kontrollmyndigheten behöver för sin tillsynsverksamhet. I den föreslagna 23 § finns en bestämmelse om att förelägganden enligt 22 § eller enligt de EU-bestämmelser som lagen kompletterar får förenas med vite. I lagförslaget finns även bestämmelser om straff och om sanktionsavgift. Av artikel 6.1 i följer bl.a. att den som är anklagad för brott har rätt att inte belasta sig själv vid utredningen av anklagelsen (s.k. passivitetsrätt). Artikeln omfattar även administrativa sanktioner, t.ex. vite. Den som är misstänkt för en gärning som kan föranleda straff eller sanktionsavgift får alltså inte vid vite föreläggas att medverka i utredningen av gärningen. Enligt Lagrådets bedömning finns en risk för att sådana förelägganden som enligt 23 § kan förenas med vite i vissa fall kan komma att avse exempelvis uppgifter eller handlingar som utvisar att den som föreläggandet riktas mot har brutit mot lagen och kan bli föremål för straff eller sanktionsavgift. En bestämmelse som uttryckligen utesluter ett föreläggande i strid med rätten att inte belasta sig själv bör därför tas in i regleringen. En sådan bestäm- melse kan lämpligen placeras som ett nytt andra stycke i 23 § och ges följande lydelse. får dock inte förelägga någon vid vite att medverka i en utredning av en gärning som kan leda till straff eller sanktionsavgift för honom eller henne. I vissa fall ska staten ersätta den som på grund av föreskrifter, eller beslut i det enskilda fallet, om utrotning eller inneslutning av karantän- skadegörare drabbas av vissa kostnader, förluster eller produktionsbortfall. Bestämmelserna om rätt till ersättning finns i 27 och 28 §§. I 29 § anges att om den ersättningsberättigade ”tagit emot” annan ersättning för sådana kostnader eller förluster, får den totala ersättningen inte uppgå till av kostnaden, värdet eller produktionsbortfallet. Syftet med bestämmelsen är att om den skade- drabbade fått annan ersättning, exempelvis från försäkringsbolag, så ska den sammanlagda ersättningen inte få överstiga av kostnaden, värdet eller produktionsbortfallet (se avsnitt 9.12). Så som bestämmelsen är utformad synes den skadelidande kunna avstå från att ta i anspråk sin försäkring och i stället begära full kompensation från staten. För att undvika denna situation föreslår Lagrådet att ”tagit emot” ersätts med ”har rätt till”. Den skadelidande blir då tvungen att först vända sig till t.ex. sitt försäkringsbolag innan rätt till statlig ersättning kan komma i fråga. Paragrafen innehåller bestämmelser om bötesstraff för den som orsakar att möjligheten att spåra en karantänskadegörare försvåras eller kan komma att försvåras, eller lämnar vilseledande eller felaktiga uppgifter i en ansökan om sundhetscertifikat för export. Av författningskommentaren framgår att om sådana brister innebär att någon av bestämmelserna i 34– 36 §§ blir tillämpliga, t.ex. att bristen har inneburit att en växt, växtprodukt eller annat föremål förts in, förflyttats eller i övrigt hanterats på ett sätt som medför risker för introduktion, etablering eller spridning av karantän- skadegörare ska det dömas till ansvar enligt den bestämmelsen. I 40 § har konkurrens mellan straffbestämmelsen i den paragrafen och bestämmelserna i 34–36 §§ lösts genom reglering i lagtext. Lagrådet föreslår motsvarande lösning för paragraf 38. Paragrafen behandlar straff för överträdelser av anmälningsskyldighet. Den som bryter mot vissa artiklar i växtskyddsförordningen genom att inte anmäla förekomst eller misstanke om förekomst av bl.a. EU- karantänskadegörare döms till böter. Om gärningen inte begås i näringsverksamhet krävs det uppsåt för straffansvar. För gärningar begångna i näringsverksamhet inträder straffansvar redan vid oaktsamhet. I den gällande växtskyddslagen finns delvis motsvarande bestämmelser i 10 §. Enligt den paragrafen krävs det uppsåt för straffansvar, oavsett om gärningen begåtts inom eller utanför näringsverksamhet. Vid införandet övervägdes att straffbelägga även oaktsamma gärningar mot bakgrund av det betydande intresset av att förhindra spridning av skadegörare och undvika konsekvenser i form av stora skador på miljön och andra natur- och kulturvärden eller omfattande ekonomiska förluster för företag i jordbruks-, skogs- och trädgårdsnäringen eller för friluftslivet och turistnäringen. Regeringen konstaterade dock att anmälningsskyldigheten innebär att även den som inte är säker på att han eller hon sett en skadegörare som ska anmälas men misstänker att så är fallet ska anmäla detta. Mot den bakgrunden skulle det bli svårt att avgöra vilka förutsättningar som måste vara uppfyllda för att en underlåtenhet att anmäla i den situationen skulle kunna anses ha skett av oaktsamhet. För att undvika oklarheter om straffbudets räckvidd straffbelades inte oaktsamma gärningar. (Se prop. 2015/16:200 s. I lagrådsremissen ställer sig regeringen bakom det resonemang som fördes vid införandet av 10 § i dagens lag, såvitt gäller privatpersoner. Valet att straffbelägga även gärningar som begås av oaktsamhet när det sker inom näringsverksamhet motiveras endast med att det bör kunna ställas högre krav på yrkesmässiga aktörer. Mot bakgrund av problembeskrivningen i den tidigare propositionen anser Lagrådet att det finns anledning att utveckla resonemanget i det nu aktuella lagstiftningsärendet. Det som framför allt bör belysas är varför det, såvitt gäller yrkesmässiga aktörer, inte utgör något problem att straffbelägga oaktsamma gärningar, trots den beskrivna osäkerheten kring vad som utgör oaktsamhet avseende anmälningsskyldighet vid misstanke om förekomst av aktuella skade- görare. Lagrådet lämnar förslaget utan erinran. Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde Närvarande: statsminister , ordförande, och statsråden , , , , Shekarabi, Ygeman, , , , , , , , , , , , Regeringen beslutar proposition En ny växtskyddslag