prop · H90385 · 2022-01-18 00:00:00 — Det kan tilläggas att den här föreslagna bestämmelsen inte rör sig om någon ”särregel” – ett uttryck som återkommer i avsnitt 8.3 i lagrådsremissen och som inbjuder till ifrågasättande – utan om att låta en övergripande förmögenhetsrättslig princip få ett adekvat genomslag på regelnivå. Ur det perspektivet framstår förslaget i lagrådsremissen som en ”särregel”, som dessutom inte har blivit föremål för någon egentlig remissbehandling eftersom utredningens förslag byggde på den hävd- vunna ordningen. En närliggande situation är att en vara består av flera fysiska kompo- nenter (lösa saker) som levereras successivt. Det är inte givet hur den situationen definitionsmässigt ska skiljas från ett avtal som avser flera varor. Om exempelvis ett köp av en båt omfattar ett kapell, så kan man diskutera om detta är en egen vara beroende på om kapellet ingår som standard eller är specialtillverkat. Skulle kapellet av någon anledning levereras i efterhand bör dock inte frågan om riskens övergång besvaras på grundval av vad som beträffande andra regler kan ligga i begreppen ”vara” respektive ”avlämnande”. är emellertid inte ny, och vad som gäller kan nog något bero på omständigheterna i det enskilda fallet. Något förtydligande av lagtexten föreslås därför inte. Skrivningen i första stycket gör inget undantag för den situationen att varan blir kvar hos näringsidkaren på grund av konsumentens dröjsmål. Att näringsidkaren då ska stå risken trots konsumentens avtalsbrott (med det undantag som följer av 4 kap. 14 § andra stycket) följer visserligen av lagtexten men är principiellt sett ingen självklarhet och bör framhållas i författningskommentaren. Enligt andra stycket står vid öppet köp konsumenten risken för varan till dess att den lämnas tillbaka. Vad som gäller under en eventuell transport från konsumenten till näringsidkaren kan lagtexten inte anses ge något klart besked om. Inte heller ger den nu gällande lagen något entydigt besked i den aktuella riskfördelningsfrågan. I förarbetena till den lagen finns emellertid ett uttalande av innebörd att risken undantagslöst skulle ligga på konsumenten (prop. 1989/90:89 s. 73). När varan är under transport har inte någon av parterna sådan faktisk kontroll över varan som i allmänhet bör vara styrande för riskplaceringen. Om varan genom en transport ska återlämnas på grund av den ena partens avtalsbrott är utgångspunkten att den avtalsbrytande parten står risken . Vid öppet köp är emellertid ett återlämnande av varan kontraktsenligt. I det läget bör enligt Lagrådets mening risken i första hand bäras av den part som väljer hur transporten ska genomföras, eftersom det valet kan inverka på den risk som varan utsätts för under transporten. Mot den angivna bakgrunden bör enligt Lagrådets mening närings- idkaren bära den ifrågavarande risken om han eller hon har anvisat transportsättet. Så bör möjligen gälla även när detta följer av avtalet, eftersom det typiskt sett lär vara näringsidkaren som har det största inflytandet över avtalsinnehållet. En sådan riskplacering ligger också i viss 2021/22:85 Bilaga 9 2021/22:85 Bilaga 9 mån i linje med att näringsidkaren står risken när avlämnandet sker efter transport. När i andra fall konsumenten anlitar en självständig transportör ligger det närmast till hands att konsumenten står risken , åtminstone om konsumenten har valt en transport som näringsidkaren inte har haft anledning att räkna med. Ytter- ligare en situation är att konsumenten väljer en transport som avviker från vad som följer av avtalet eller, när avtalet inte ger något besked, från vad näringsidkaren har anvisat. Då bör givetvis konsumenten stå risken. Det sagda visar att den aktuella riskfördelningsfrågan bör bedömas mer nyanserat än vad propositionsuttalandet till den nuvarande lagen ger uttryck för. En sådan mer nyanserad bedömning är dock inte ägnad att klargöras i lagtext. Däremot bör i författningskommentaren ges mer ledning än vad som är fallet i lagrådsremissen. I tredje stycket anges innebörden av att konsumenten står risken för varan. Det bör övervägas om det inte finns anledning att på motsvarande sätt klargöra vad det innebär att näringsidkaren står risken. 3 kap. 5 § I andra stycket har ordet ”även” fått en missvisande syftning (det gäller även nuvarande lag). Tanken bakom skrivningen torde vara att ange att det rör sig om ett ytterligare hävningsfall medan skrivningen språkligt antyder att hävningen skulle vara en påföljd utöver någon annan. Enklast åtgärdas problemet med att ordet stryks. I 24 § köplagen finns regler om en viss interpellationsrätt som bl.a. möjliggör för en säljare att få klarhet i om köpet ska fullföljas fastän det inte kan ske utan dröjsmål. Någon motsvarighet finns varken i nuvarande lag eller i det remitterade förslaget. Frågan diskuterades dock i förarbeten till nuvarande lag (a.prop. s. 239), där regeringen öppnade för en försiktig analog tillämpning av 24 § köplagen. Trots frågans praktiska betydelse har emellertid vad som gäller inte klarlagts i praxis, och i rättslitteraturen varierar uppfattningarna något. Enligt Lagrådets mening bör övervägas om inte åtminstone ett visst klarläggande är befogat i detta lagstiftningsärende. Det bör då beaktas att en interpellationsrätt, som kan göras mer begränsad än den som en säljare har enligt köplagen, genomsnittligt sett bör ha positiva verkningar också för konsumenten, eftersom näringsidkaren motiveras att ta upp dröjsmålsfrågan med konsumenten som då får anled- ning att ta ställning till dröjsmålet och inrätta sig efter vad det kan föranleda. 3 kap. 6 § Första stycket avhandlar reklamationsfrågan för påföljderna hävning och skadestånd i ett sammanhang. Det är inte helt lyckat. Vidare skulle enligt ordalagen en konsument som inom reklamationstiden har begärt skade- stånd ha rätt att även häva utan förbehåll om en sådan rätt. Att reklamation krävs när konsumenten inte har hävt avtalet kan man visserligen sluta sig till motsatsvis av andra meningen, men det bör klart framgå av lagtexten. Det kan också sättas i fråga om inte orden ”på grund av dröjsmålet” och den angivna utgångspunkten (att varan har avlämnats för sent) innefattar en onödig upprepning på så sätt, att om varan har lämnats för sent så är det ett dröjsmål. Mot den angivna bakgrunden bör formuleringen av första stycket bli föremål för ytterligare överväganden. En möjlig ordalydelse som bygger på att påföljderna hålls isär kan vara följande. 6 § För att få häva köpet om varan har avlämnats för sent måste konsumenten inom skälig tid efter det att han eller hon fick kännedom om avlämnandet meddela näringsidkaren att han eller hon häver köpet. Ett motsvarande krav på meddelande gäller för att konsumenten ska ha rätt till skadestånd. Om köpet hävs, behöver dock konsumenten inte ha lämnat något särskilt meddelande för att ha kvar sin rätt till skadestånd. 4 kap. 1 § Lagrådet kan inte se att första stycket tillför eller ändrar något som inte följer av allmänna avtalsrättsliga principer men har förståelse för önske- målet om konformitet med varudirektivet. I andra stycket föreskrivs att varan ska vara ägnad för det särskilda ändamål för vilket konsumenten avsåg att varan skulle användas, om konsumenten har informerat näringsidkaren om ändamålet och närings- idkaren vid köpet har godtagit det. I avsnitt 6.7.1 i lagrådsremissen förklaras ändringen med att den följer av att varudirektivet i detta avseende innehåller fullharmoniserande regler, vilket innebär att den svenska lagstiftningen inte kan gå längre än direktivet. Det finns inget att erinra mot att varan ska vara ägnad för konsumentens särskilda ändamål när näringsidkaren har godtagit det (att formuleringen är mindre lyckad är en annan sak; se det följande). Att så är fallet är en självklar konsekvens av allmänna avtalsrättsliga principer. Av dessa principer följer också att det räcker att näringsidkaren vid köpet måste ha insett konsumentens särskilda ändamål för att detta ska ha blivit avtalsinnehåll. Lagrådet kan inte se att det av vare sig bestämmelsens lydelse eller varudirektivet följer att dessa principer skulle ha satts åt sidan till konsumentens nackdel; stycket får anses syfta till att ge konsumenten en rätt, inte att begränsa den. Det kan tilläggas att det framstår som oklart om det avslutande ordet ”det” syftar på huvudsatsen eller på ordet ”ändamål” i bisatsen. I det senare fallet blir syftningen missvisande – vad som avses måste vara varans förenlighet med konsumentens ändamål med den – och i det förra fallet är det svårt att förstå vilken relevans skrivningen om konsumentens information har. 4 kap. 2 § I paragrafen ställs vissa krav på varan utöver vad som anges i 1 §. I paragrafens tredje punkt anges vad som gäller beträffande mängd, egenskaper och andra särdrag. Uppräkningen får anses vara exempli- fierande. Det får vidare antas att kopplingen till vad konsumenten rimligen kan förvänta sig inte är avsedd att begränsa den hävdvunna standarden att varan ska svara mot vad en köpare (konsument) med fog har kunnat förutsätta. Detta bör tydliggöras i lagtexten genom att det vedertagna och i 16 § andra stycket 2 nuvarande lag (jfr 17 § andra stycket 2 köplagen) förekommande uttrycksättet bevaras i den nya lagen, dock på så sätt att det framgår att det rör sig om en objektiv bestämning. 2021/22:85 Bilaga 9 2021/22:85 Bilaga 9 inledningen av punkten formuleras om så att den blir tydligare och mer lättläst. Lagrådet föreslår således att punkten får följande lydelse. ska, utöver vad som följer av 1 §, […] 3.ha den mängd och de egenskaper och andra särdrag i fråga om hållbarhet, funktionalitet, kompatibilitet, säkerhet och särdrag i övrigt, som är normalt förekommande för varor av samma slag och som en konsument med fog har kunnat förvänta sig med hänsyn till varans art, Vissa uttalanden i avsnitt 6.7.2 i lagrådsremissen ger intrycket att det är tänkt att punkten (analogivis?) kan läggas till grund för ett felansvar vid rådighetsfel. Att felansvaret också omfattar rådighetsfel är särskilt när- liggande i konsumentförhållanden, men omständigheterna i de enskilda fallen kan variera, och vad som gäller bör därför överlämnas till rätts- tillämpningen. 4 kap. 3 § Paragrafen reglerar näringsidkarens upplysningsplikt rörande varans egenskaper och användning. Plikten är knuten till dels vad näringsidkaren bör känna till om varan, dels konsumentens förväntningar avseende denna. I det senare hänseendet är emellertid bestämmelsen formulerad som om konsumentens förväntningar är relevanta. Det avgörande måste dock vara vad näringsidkaren har för uppfattning om dessa. Att så är fallet bör framgå av lagtexten. Det skulle kunna åstadkommas genom att bestämmelsen formulerades enligt följande. 3 § Näringsidkaren ska före köpet upplysa konsumenten om sådana förhållanden som rör varans egenskaper eller användning som närings- idkaren känner till eller bör känna till och som näringsidkaren har anled- ning att anta att konsumenten med fog förväntar sig att bli upplyst om. Den föreslagna skrivningen innehåller också tre förslag till redaktionella ändringar. Den första är att ordet ”sådana” skjuts in för att underlätta läsningen. Den andra ändringen är att vad konsumenten kan antas förvänta sig knyts till det hävdvunna uttrycksättet (”med fog” i stället för ”rimligen”). Vidare har bisatsen (som innebär ett krav på att informationen kan antas inverka på köpet) strukits. Satsen torde inte tillföra något, eftersom en konsuments förväntningar grundade på information om varans egenskaper och användning inte kan vara befogade, om informationen inte kan antas inverka på köpet. Det kan anmärkas att den motsvarande bestämmelsen i 11 § konsumenttjänstlag (1985:716) inte på samma sätt som den förevarande (utformad enligt Lagrådets förslag) utgår från konsumentens förväntningar. 4 kap. 5 § Ordet ”även” i andra meningen bör, för att undvika syftningsfel, flyttas så att meningen får följande lydelse. I 9–12 §§ finns bestämmelser om att varan kan vara felaktig även i andra fall. 4 kap. 6 § Enligt 4 kap. 6 § ansvarar inte en näringsidkare för vissa fel om han eller hon vid köpet har informerat konsumenten om den ifrågavarande avvikelsen och konsumenten uttryckligen och separat har godkänt den. Det framstår som oklart vad som närmare bestämt avses reglerat med paragrafen. Lagrådet uppfattar bestämmelsen så, att den tar sikte på vad som krävs för att en näringsidkare ska mot konsumenten få åberopa en upplysning om varans skick i ett specifikt avseende. Det rör sig alltså om ett slags formkrav avseende vad som har karaktär av ansvarsfriskrivning. Med den tolkningen blir, i likhet med vad som gäller, frågan om betydelsen av konsumentens insikt beträffande varans felaktighet inte lagreglerad. Det betyder att rättsläget alltjämt är det som uttalade i rättsfallet NJA 2015 s. 233 (p. 39), nämligen att kännedom om en egenskap hos varan i regel medför att egenskapen anses avtalad. Enligt allmänna avtalsrättsliga principer ska kännedom anses föreligga när konsumenten måste ha insett den ifrågavarande egenskapen. Bestämmel- sen kommer då att få betydelse på så sätt att den dels skapar tydlighet och bättre informerade konsumenter i aktuellt hänseende, dels leder till att bevisning om vad konsumenten måste ha insett inte behövs när konsumenten har blivit informerad på det sätt som bestämmelsen anger. Att det förhåller sig på det angivna sättet får visserligen ett visst stöd av regeringens uttalanden i avsnitt 6.14.2 i lagrådsremissen (än tydligare framgår det av författningskommentaren till 4 kap.19 §; vad som anges i slutet av avsnitt 6.7.2 bidrar dock inte till någon klarhet i frågan), men till undvikande av missförstånd bör det med klarhet framhållas också i författningskommentaren till förevarande paragraf. Hur man ska se på kravet att godkännandet ska vara separat är mindre klart. I författningskommentaren uttalas att kravet innebär att konsumen- tens godkännande av en avvikelse ska ske genom en annan viljehandling (med det menas förmodligen viljeförklaring) än den som utgör konsumentens accept av avtalet om köp av varan. Det ger inte så mycket ledning. Däremot riskerar uttalandet att leda till en alltför formalistisk syn på vad som ligger i kravet på att godkännandet ska vara separat. Enligt Lagrådets mening bör det avgörande beträffande kravet på att ett godkännande ska ges separat inte vara en klassificeringsfråga – huruvida godkännandet är en egen viljeförklaring eller en del i en mer sammansatt viljeförklaring – utan hur godkännandet har kommit till uttryck. God- kännandet ska vara inte bara otvetydigt och specifikt utan också fram- trädande. Om det ges i en särskild skriftlig handling är naturligtvis det kravet i regel tillgodosett. Men godkännandet kan beroende på omstän- digheterna mycket väl vara framträdande i nu aktuell mening fastän det t.ex. har formen av en framhävd klausul i den kontraktshandling som reglerar köpet eller i form av en ikryssad ruta på en fysisk eller digital handling. 4 kap. 7 § Enligt 4 kap. 2 § 4 ska en vara anses felaktig om den inte stämmer överens med uppgifter som har lämnats vid dess marknadsföring. I anslutning till bestämmelsen föreskrivs i 7 § samma kapitel följande. 2021/22:85 Bilaga 9 7 § En vara som avviker från vad som anges i 2 § 4 ska inte anses felaktig, om näringsidkaren visar att 1. uppgifterna har rättats av näringsidkaren före köpet på ett sätt som är likvärdigt med det sätt som uppgifterna först lämnades på, 2. uppgifterna inte har kunnat inverka på köpet, eller 3. uppgifterna har lämnats av någon annan än näringsidkaren och att näringsidkaren inte kände till eller borde ha känt till uppgifterna. Lagrådet sätter i fråga om inte orden ”av näringsidkaren” i första punkten bör strykas (jfr 19 § tredje stycket i den nuvarande lagen). inte spela någon roll vem som har rättat uppgifterna. Det kan också sättas i fråga om sättet för rättelsen har någon betydelse så länge rättelsen i det enskilda fallet har klargjorts för konsumenten. Det fallet bör dock kunna fångas upp av andra punkten, om den formuleras efter Lagrådets förslag (se det följande). Enligt den andra punkten ska en vara som avviker från vad som anges i 2 § 4 inte anses felaktig, om näringsidkaren visar att uppgifterna inte har ”kunnat” inverka på köpet. Det är en ändring i förhållande till den nuvarande lagen, där det räcker med att näringsidkaren visar att upp- gifterna inte har inverkat på köpet (19 § tredje stycket). Det finns en inte oviktig saklig skillnad mellan formuleringarna. således vara svårare att visa att uppgifterna inte har kunnat inverka på köpet än att visa att de inte haft någon faktisk inverkan. När i ett sådant fall näringsidkaren kan visa att uppgiften faktiskt inte har inverkat på köpet, så är det svårt att förstå varför varan ska anses felaktig. Formuleringsfrågan diskuteras i avsnitt 6.8.2 i lagrådsremissen. som där anförs övertygar emellertid inte Lagrådet om det motiverade i att Rent allmänt framstår det som svårförståeligt att närings- idkaren ska genom felreglerna ansvara för uppgifter som inte har haft någon betydelse för konsumenten. Till det kommer att den av regeringen förordade ordningen är oklar beträffande hur prövningen ska utföras. kan illustreras med exemplet att marknadsföringen förekom bara på ett visst ställe där konsumenten inte befann sig men kunde ha gjort det. är avgörande, att konsumenten kunde ha varit där och uppgifterna då kunde ha inverkat på köpet, eller att han eller hon inte var där och att uppgifterna därför inte kunde inverka på köpet? Mot den angivna bakgrunden förordar Lagrådet att andra punkten formuleras så att varan trots avvikelsen inte anses felaktig, om närings- idkaren visar att uppgifterna inte har inverkat på köpet. ringen hanteras även situationen att en rättelse som konsumenten har uppfattat skett på något annat sätt än det som sägs i första punkten; då följer av andra punkten att varan inte ska anses felaktig. 4 kap. 8 § Vad som närmare bestämt ligger i orden ”enbart till följd av” bör klargöras Rör det sig om ett nödvändigt eller tillräckligt 4 kap. 9 § I andra punkten talas det om att ”konsumenten har varit ansvarig för installationen av varan”. Den situation som avses är, som Lagrådet har förstått det, att konsumenten själv eller genom annan har gjort installa- tionen. Det bör uttryckas tydligare, så exempelvis enligt följande. 9 § En vara som avviker från vad som anges i 1 eller 2 § till följd av bristande installation av varan ska anses felaktig, om näringsidkaren som ett led i att fullgöra köpet har åtagit sig att installera varan och installationen har utförts av näringsidkaren eller av någon annan för dennes räkning. När installationen har utförts av konsumenten eller av någon annan för dennes räkning ska varan också anses felaktig, om den bristande installationen beror på de anvisningar som har tillhandahållits av näringsidkaren eller, i förekommande fall, av leverantören av det digitala innehållet eller den digitala tjänsten i en vara med digitala delar. Med en sådan skrivning undviks också att konsumentens ”installations- ansvar” framstår som ett tillämpningsrekvisit när det i stället rör sig om en beskrivning av det typfall som regeln avser att träffa. 4 kap. 12 § I paragrafen regleras rättsliga fel. Enligt första stycket tredje punkten är en vara felaktig om en tredje man ”har en immaterialrätt i varan som begränsar användningen av den på ett sätt som konsumenten inte rimligen kunnat förvänta sig”. Bestämmelsen klargör initialt att begränsningar på grund av en immaterialrätt är att anse som fel enligt lagen. Men förutsättningen för det – att ”konsumenten inte rimligen kunnat förvänta sig” begränsningen – vållar viss oklarhet. Till en början är – här liksom i många andra fall – ordet ”rimligen” svårbegripligt eller i varje fall inte entydigt. Det skulle kunna röra sig om ett slags gradering av konsumentens förväntning. Men är då innebörden att det krävs lite eller mycket för att förväntningen ska anses leda till att varan (inte) är felaktig? Också förväntningens relevans är oklar. Det skulle kunna vara fråga om en speciell regel som tar sikte på avtalsbindningen på ett mer generellt plan. Så kan dock inte anses vara fallet. I det hänseendet måste allmänna avtalsrättsliga principer gälla. Dessa innebär att konsumenten har att acceptera att immaterialrätten med dess begränsningar finns oberoende av begränsningsverkningarna, om han eller hon har känt till (dvs. måste ha insett) att dessa förelåg. Det bildar den underförstådda utgångspunkten för vad som följer av bestämmelsen. Av den utgångspunkten följer då, att bestämmelsen – i det läget att konsumenten på avtalsrättsliga grunder i princip har att tåla en viss begränsning – får anses ta sikte på att göra ett undantag från bestämmelsens huvudregel om att begränsningar av det aktuella slaget är att anse som fel i lagens mening. Det handlar följaktligen om reducering av felbestämningen. Fastän konsumenten inte har känt till begränsningen, så är det ett fel i lagens mening bara om begränsningen passerar en viss ”feltröskel”. Den tröskeln bestäms då av vad konsumenten ”rimligen” kan ”förvänta” sig (men som ska framgå av det följande handlar det om en objektiv bedömning och alltså inte om den enskilde 2021/22:85 Bilaga 9 2021/22:85 Bilaga 9 konsumentens förväntningar utan om en genomsnittskonsuments förväntningar). Avsikten med ordet ”rimligen” får antas vara att ge besked om nivån på den angivna ”feltröskeln”. Enligt Lagrådets mening bör vad en konsument som inte känt till en begränsning har att tåla bestämmas synnerligen snävt. Så snart som begränsningen är av åtminstone viss betydelse för en konsument bör det alltså vara fråga om ett fel. Förmodligen avses just detta med ordet ”rimligen”, men klart är det inte; betydelsen skulle kunna vara den motsatta. Mot den angivna bakgrunden föreslår Lagrådet att ordet ”rimligen” utgår ur punkten. Det bygger då på att en konsument inte har andra förvänt- ningar än sådana som rör den egna användningen och att prövningen ska göras objektivt. Vad det handlar om är alltså hur en typisk eller genom- snittlig konsument skulle ha sett på frågan i den faktiska konsumentens situation. Med en sådan bedömningsordning kan endast rent marginella begränsningar vara undandragna feldefinitionen och således behöva tålas. Skulle bestämmelsen innebära en sådan begränsning av vad som är att anse som fel som Lagrådet har antagit, så uppkommer frågan hur man ska se på den situationen att konsumenten inte på avtalsrättsliga grunder har att tåla en begränsning som är så marginell att den inte utgör ett fel i varan. Den frågan torde vara att avgöra enligt avtalsrättsliga grundsatser, där konsumentens individuella förväntningar kan få betydelse. Oavsett om Lagrådets tolkning av bestämmelsen är riktig (i den meningen att den enligt regeringens avsikt är att förstå på det sätt som Lagrådet har redogjort för) eller inte, så bör den närmare innebörden av denna klargöras bättre i författningskommentaren. 4 kap. 14 § Av första stycket första meningen följer att frågan om varan är felaktig ska bedömas med hänsyn till dess beskaffenhet när den avlämnades. Enligt Lagrådets mening framstår det som mer följdriktigt att knyta bedömnings- tidpunkten till riskövergången, särskilt om Lagrådets förslag beträffande riskens övergång för bl.a. varor med digitala delar följs. Utöver att felet ska ha funnits (avlämnandet eller, enligt Lagrådets förslag, riskövergången) föreskrivs efter mönster av artikel 10.1 i varudirektivet att det ska visa sig (från avlämnandet enligt det remitterade förslaget, från leveransen enligt direktivet) för att näringsidkaren ska svara för felet. Det lämpliga i den tekniken för att tidsbegränsa säljarens felansvar kan dock sättas i fråga. Att felet ska visa sig är visserligen en praktisk förutsättning för att konsumen- ten ska kunna kräva någon påföljd, men det behöver inte framhållas i lagtext.