prop · H903189 · 2022-03-22 00:00:00 — En viktig begränsning är att rättshjälpen enligt II-förordningen bara gäller prövningen i första instans. Den omfattar inte överklaganden. Rättshjälpen gäller alltså inte vare sig efter ett eventuellt överklagande eller under själva verkställighetsförfarandet (jfr prop. 1991/92:128 s. 212). De frågor som i något fall kan uppkomma om förhållandet mellan förordningen och rättshjälpslagen är inte unika för II-förordningen utan har gällt för flera unionsrättsakter utan att ha föranlett några större problem i rättstillämpningen. Det bedöms inte finnas något behov av ändrade eller kompletterande lagbestämmelser med anledning av den nya regleringen. Regler om överflyttning av barn i vissa Regeringens förslag: Det ska göras en ändring i be- stämmelser om överflyttning av barn i vissa fall. Promemorians förslag: Det lämnas inget förslag i denna del. Remissinstanserna: Ingen remissinstans yttrar sig i frågan. Skälen för regeringens förslag: trädde lagändringar i kraft som innebär att den tidigare portalbestämmelsen i 21 kap. 1 § om verkställighet av domar, beslut eller avtal delades upp och tre nya paragrafer infördes (1 a–c §§). I 21 kap. 1 § anges numera endast att vid verkställighet ska barnets bästa komma i främsta rummet och att barnets åsikter ska tillmätas betydelse i förhållande till barnets ålder och mognad. I 7 § första stycket samma kapitel finns en bestämmelse om överflyttning av barn i vissa fall. Av bestämmelsen framgår att även om en dom eller ett beslut som avses i 1 § inte finns, kan barnets vårdnads- havare, när barnet vistas hos någon annan, begära att rätten beslutar om åtgärd för att barnet ska överflyttas till vårdnadshavaren. Efter att 1 § de- lats upp innehåller den paragrafen alltså inte längre någon föreskrift om domar eller beslut, utan den åsyftade bestämmelsen har överförts till nuvarande 1 a § första stycket. Mot den bakgrunden bör hänvisningen i 7 § första stycket ändras så att hänvisningen i stället görs till 1 a § första stycket. Den föreslagna ändringen är en följd av tidigare lagändringar (se prop. 2020/21:50) och är alltså inte föranledd av den nya II-förord- ningen. Regeringens förslag: Den nya kompletteringslagen och lagänd- ringarna ska träda i kraft . kompletteringslag ska upphävas. Föreskrifter i den upp- hävda lagen som avser handläggningen av mål och ärenden om erkän- nande, verkställbarhet och verkställighet samt rättelse av intyg ska dock fortsätta att gälla för avgöranden som meddelats i förfaranden som inletts före ikraftträdandet. Särskilda övergångsbestämmelser ska gälla i offentlighets- och sekretesslagen. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. I promemorian föreslås ytterligare övergångsbestämmelser i den nya kompletteringslagen och med anledning av lagändringarna i lagen om 1996 års och lag. Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker förslagen eller har ingen invändning mot dem. Skälen för regeringens förslag: Den nya II-förordningen bör- jar tillämpas fullt ut . Den dagen upphör också 2003 års II-förordning att gälla (artikel 104.1). lagen och lagändringarna bör träda i kraft . Den nya II-förordningen innehåller övergångsbestämmelser som reglerar förhållandet mellan förordningarna (artikel 100). serna innebär att den nya förordningen kommer att tillämpas på rättsliga förfaranden som inleds , medan 2003 års II-förordning ska fortsätta att tillämpas på avgöranden som har meddelats i rättsliga förfaranden som inletts före . tidpunkten styrande omständigheten får anses vara när det rättsliga förfarandet i sak inleddes i ursprungsmedlemsstaten. bestämmelserna II-förordning om erkännande och verk- ställighet ska tillämpas på avgöranden som har meddelats i rättsliga för- faranden som inleddes i ursprungsmedlemsstaten före . En konsekvens av övergångsbestämmelserna i den nya II- förordningen är att II-förordning – i vart fall i teorin – kan komma att tillämpas framöver. Det kommer under ganska att krävas svenska nationella bestämmelser som kan Det finns skäl som talar mot att ha två parallella kompletteringslagar i kraft . Inte heller är det ändamålsenligt att i den nya kompletteringslagen ha regler som omfattar kommer det att bli alltmer ovanligt med en tillämpning av II-förordning. bakgrunden är det mest ändamålsenligt att kompletteringslag upphör att gälla när den nya lagen träder i kraft. De nationella regler som behövs med anledning av den fortsatta tillämpningen av 2003 års II-förordning bör regleras i övergångsbestämmelserna till den nya Utgångspunkten i svensk nationell processrätt är att nya regler blir tillämpliga genast efter ikraftträdandet. En ny processlag rubbar inte det processuella läge som uppstått vid ikraftträdandet eller verkan av redan Det innebär bl.a. att en domstol inte förlorar sin behörighet till följd av att nya behörighetsregler träder i kraft under handläggningen av ett mål. Endast vid avvikelser från denna ordning krävs övergångsbestämmelser (jfr prop. 2015/16:57 s. 277 och 278). punkten för det processrättsliga regelverket – att det gäller – gäller även för nya regler på utsökningsområdet, som t.ex. vid handlägg- ningen av mål om utsökning hos . I vissa fall har det dock ansetts lämpligt att föra in övergångsreglering, eftersom det underlättar myndighetens handläggning (se prop. 1980/81:84 s. 422). Övergångsbestämmelser behövs i den nya lagen för frågor om erkän- nande, verkställbarhet, verkställighet och rättelse av avgöranden på vilka II-förordning är tillämpliga till följd av övergångsbestäm- melserna i den nya II-förordningen. regleringen måste ansluta till övergångsregleringen II- Det innebär att regleringen bör ges en något annorlunda utformning än vad som vanligen är fallet. Den upphävda lagens regler om erkännande, verkställbarhet, verkställighet och rättelse föreslås därför gälla för avgöranden som har meddelats i ett förfarande som inletts före Prop. 2021/22:189 ikraftträdandet (se 2–5 §§ kompletteringslag). I promemorian föreslås särskilda övergångsbestämmelser för handlägg- ningen inför dels beslut om tillfälliga åtgärder enligt II-förord- ningen och , dels beslut om överflyttning enligt Förslagen tar sikte på handläggningen av ärenden som har inletts i tingsrätt före ikraftträdandet. Regeringen bedömer att de förhål- landevis begränsade frågeställningar som uppkommer med anledning av de skärpta skyldigheterna för domstolen att ge barnet tillfälle att uttrycka sina åsikter och för socialnämnden att höra barnet och föräldrarna kommer att kunna hanteras i rättstillämpningen. Några regler om vad som över- gångsvis ska gälla behövs alltså inte. Den sekretess som gäller hos domstol för uppgifter om enskildas personliga eller ekonomiska förhållanden enligt 36 kap. 1 § offentlighets- och sekretesslagen bör övergångsvis fortsätta att gälla även sedan hänvisningarna i lagen ändrats från att avse ärenden enligt II-förordning och 8 § kompletteringslag till att i stället avse ärenden enligt II-förordning. I övrigt behövs inga övergångsbestämmelser. Regeringens bedömning: Förslagen förbättrar rättssäkerheten för barn och föräldrar och leder till en snabbare och enklare verkställighet av avgöranden om föräldraansvar som har meddelats inom EU. minskar kostnaderna för enskilda. Förslagen innebär marginella kostnadsbesparingar för domstolarna. De medför inte några ökade statsfinansiella kostnader för andra statliga De kan innebära obetydliga merkostnader för kommu- Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens bedöm- Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker bedömningen eller har ingen invändning mot den. Myndigheten för familjerätt och föräl- draskapsstöd och Stiftelsen delar promemorians be- dömning att förslagen kan stärka rättssäkerheten och leda till positiva ef- fekter för barn. för kvinnojourer och tjejjourer i Sve- rige och Unizon efterfrågar kompetenshöjande insatser riktade till aktörer som ska säkerställa barns rätt till delaktighet. en oro för att förordningen inte kommer att leva upp till sina föresatser och att de rättssäkerhetsgarantier som finns kommer att fördröja verkställig- heten av vårdnadsavgöranden. sekvenser för bortförda barn i en hederskontext belyses särskilt. remissinstanser, bl.a. Kommuner och Regioner, Riksorganisa- tionen för kvinnojourer och tjejjourer i och kom- mun, vill att det tas fram tydliga riktlinjer om regelverkets tillämpning. Kommuner och Regioner anser att en eller flera statliga myndig- 2021/22:189 heter bör ges i uppdrag att utarbeta en vägledning till socialnämnderna. Kommuner och Regioner menar vidare att promemorians förslag att socialnämnden ska vara skyldig att rapportera om ett barns situation samt lämna information om bl.a. förälderns situation innebär nya åta- ganden för landets kommuner för vilka finansieringsprincipen ska tilläm- pas. och kommun bedömer att förslagen i vissa avseenden kan innebära merarbete och merkostnader. Skälen för regeringens bedömning Förslagen syftar – i förening med den nya II-förordningen som förslagen kompletterar – till att stärka rättssäkerheten för barn och föräld- rar och att förbättra tillgången till rättslig prövning. Som Myndigheten för familjerätt och föräldraskapsstöd och Stiftelsen framhåller innebär förslagen att rättssäkerheten för barn och föräldrar stärks. Genom att kravet på verkställbarhetsförklaring tas bort helt kom- mer verkställigheten av avgöranden om föräldraansvar att förenklas och effektiviseras. Det förbättrade informationsutbytet mellan myndigheterna i medlemsstaterna kommer att underlätta myndigheternas handläggning och förbättra domstolarnas beslutsunderlag, vilket är till fördel för barn och föräldrar. Även i övrigt kommer de nya reglerna att underlätta hanteringen av internationella familjemål, vilket kan förväntas leda till minskade kostnader för enskilda. har farhågor att förordningens rättssäkerhetsgaran- tier kommer att åberopas i obstruktionssyfte. Det bör dock betonas att rättssäkerhetsgarantierna finns även förordning. Rättssäkerhets- garantierna fyller en mycket viktig funktion i det rättsliga samarbetet i EU, eftersom de bidrar till att bygga medlemsstaternas förtroende för meddelade avgöranden, vilket är en förutsättning för att de också ska vara beredda att verkställa dem. Visserligen införs – som framhål- ler – i den nya II-förordningen ett antal nya grunder för att skjuta upp eller vägra verkställighet. Det är dock en konsekvens av att det sker en delvis harmonisering av verkställighetsreglerna. De nya grunderna ersätter alltså motsvarande nationella uppskjutande- och vägransgrunder. Genom att verkställighetsreglerna blir mer enhetliga i EU är syftet att det ska bli lättare för enskilda att förutse vad som gäller vid verkställighet i en annan medlemsstat. Konsekvenser för domstolar och andra statliga myndigheter Det nya regelverket innebär att domstolarna inte längre behöver meddela verkställbarhetsförklaringar avseende avgöranden om föräldraansvar som har meddelats i EU. Bara i ett begränsat antal fall kommer denna arbets- uppgift att ersättas av en annan (vägransprövning i ett särskilt förfarande). Den samlade bilden för domstolarnas del är att det nya regelverket kom- mer att leda till kostnadsbesparingar. Eftersom det rör sig om ett mindre antal ärenden, är besparingarna sett i ett större sammanhang marginella. Som konstateras i promemorian och av flera remissinstanser – bl.a. och för kvinnojourer och tjej- jourer i – kommer det i ett inledande skede att finnas ett behov av information och utbildning om de nya reglerna. Information om gällande och ny lagstiftning är något som Domstolar och Domstols- akademin kontinuerligt arbetar med. Information om verkställighet av utländska avgöranden finns också tillgänglig på Domstolars webbplats. Dessutom tillhandahåller och Myndigheten för familjerätt och föräldraskapsstöd handläggningsstöd för socialnämnder i form av handböcker. Det kan givetvis krävas ytterligare informations- insatser och en uppdatering av webbplatser och handböcker. Sådana åtgär- der ligger inom berörda myndigheters allmänna uppdrag och kan hanteras inom befintliga ramar. Det pågår inom ramen för Europeiska rättsliga nätverket på privaträttens område (EJN) ett arbete med att ta fram en handbok om tillämpningen av den nya II-förordningen. Denna handbok lär täcka en stor del av det informationsbehov som rättstillämpare och enskilda har med anledning av den nya förordningen. Dessutom kommer många av socialnämndernas frågor om förordningens rapporterings- och informationsskyldighet att kunna hanteras genom en kontakt med centralmyndigheten. Det som sagts innebär att det inte finns skäl att ge ett regeringsuppdrag att ta fram riktlinjer för regelverkets tillämpning, vilket Kommuner och Regioner frågar efter. Det går i detta sammanhang inte heller att bortse från att ett sådant regeringsuppdrag skulle avse bestämmelser i en EU- förordning som är direkt tillämpliga för domstolar och andra rättstilläm- pande myndigheter och som ytterst tolkas av . Utrymmet att meddela nationella riktlinjer är därför mycket begränsat. Hos centralmyndigheten kommer efterfrågan på information sannolikt att öka, i vart fall inledningsvis. Vidare förväntas förordningens bestäm- melser om tidsgränser i ärenden om bortförande av barn och om rappor- tering om ett barns situation kunna få betydelse för centralmyndigheten. Förslagen bedöms inte medföra några ökade kostnader för andra statliga myndigheter. Det föreslås att socialnämnden ska ha en mer långtgående skyldighet att höra barnet och föräldrarna i frågor om tillfälliga beslut om vårdnad, boende och umgänge. Det förslaget – som alltså innebär en anpassning till den nya II-förordningen och till som gäller som lag i – kan i något fall innebära ett merarbete för kommunerna. kommun, som är positiv till förslaget, framhåller att barnets åsikter inhämtas i de allra flesta fall. Också av remissyttrandet från framgår att barnets åsikter i praktiken inhämtas. Det framgår också att det är fråga om ett begränsat antal ärenden och att kostnaderna för förslaget är obetydliga. Det bör vidare framhållas att ären- dena sprids över landets kommuner. I den nya kompletteringslagen görs det tydligt att det finns en skyldighet för socialnämnden att rapportera om ett barns situation. En motsvarande reglering finns i ärenden enligt lagen om 1996 års . En skillnad i fråga om informationsskyldighetens omfattning är dock att den nya II-förordningen och har delvis olika utformning. I enlighet med den synpunkt som lämnas av Kommuner och Regioner beaktas dessa olikheter vid utformningen av för- 2021/22:189 slaget (se avsnitt 11.1). Regeringens förslag innebär alltså ett mer in- skränkt åliggande för kommunerna än promemorians förslag. Den inskränkning i den kommunala självstyrelsen som förslaget innebär är mycket begränsad. Ett tydliggörande av att socialnämnden har ansvaret för att rapportera om ett barns situation är nödvändigt för att säkerställa att uppfyller sina unionsrättsliga åtaganden. Vid en avvägning mellan det starka allmänna intresset av att stärka skyddet för barn i internationella situationer och kommunernas intresse av att den kommunala självstyrelsen inte inskränks ytterligare är det tydligt att det allmänna intresset väger över. Den föreslagna regleringen är alltså godtagbar vid beaktande av pro- portionalitetsprincipen i 14 kap. 3 § regeringsformen. De kostnads- ökningar som eventuellt skulle kunna uppstå med anledning av förslaget bedöms vara obetydliga. Någon finansiering enligt finansieringsprincipen, som Kommuner och Regioner tar upp med anledning av promemorians mer omfattande förslag, blir alltså inte aktuell. Förslagen bedöms i sig inte medföra några konsekvenser för jämställd- heten mellan kvinnor och män. Däremot innebär förordningen att det i en internationell situation blir enklare att få ett avgörande om föräldraansvar erkänt och verkställt i EU, vilket kan skona barn och föräldrar från ytterligare en vårdnadstvist i ett annat land. Effektivare regler om verkstäl- lighet minskar också de känslomässiga påfrestningar som utdragna förfa- randen innebär för barnet och föräldrarna. Det som sagts innebär att rättegångskostnaderna hålls nere, vilket – inte minst för den resurssvagare föräldern – givetvis är av godo. Förslagen bedöms inte medföra några konsekvenser för möjligheterna att nå de integrationspolitiska målen. Förslagen bedöms inte heller ha några andra sociala konsekvenser eller några miljömässiga konsekvenser. 15.1Förslaget till lag med kompletterande bestämmelser till II-förordningen Lagen är ny och ersätter lagen (2008:450) med kompletterande bestämmelser till II-förordningen (kompletteringslag). Genom den nya lagen införs kompletterande bestämmelser till rådets förordning (EU) 2019/1111 av om behörighet, erkän- nande och verkställighet av avgöranden i äktenskapsmål och mål om föräl- draansvar, och om internationella bortföranden av barn (II-förord- ningen). Förordningen ersätter rådets förordning (EG) nr 2201/2003 av om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar i äktenskapsmål och mål om föräldraansvar samt om upphävande av förordning (EG) nr 1347/2000 (II- förordning). Den nya förordningen är direkt tillämplig för domstolar i EU:s Prop. 2021/22:189 medlemsstater. Med en domstol avses varje sådan myndighet i en med- lemsstat som är behörig i frågor som omfattas av förordningens tillämp- ningsområde (artikel 2.1). I enlighet med protokoll nr 22 till och EUF-fördraget är förordningen inte bindande för eller tillämplig på (se skäl 96 i ingressen till II-förordningen). Det anges i skäl 95 i ingressen till II-förordningen att i enlighet med protokoll nr 21 till och EUF-fördraget deltar och i tillämpningen av förordningen. har emellertid Före- nade kungariket trätt ut ur EU. Det innebär att unionsrättsakter endast kommer att tillämpas i den utsträckning som följer av de särskilda över- gångsreglerna i avtalet om Förenade och utträde ur Europeiska unionen och Europeiska atomenergi- gemenskapen (EUT, L 29, 31.1.2020, s. 7). En följd av utträdet är att den nya II-förordningen inte kommer att vara tillämplig på och i , som i stället kommer att betraktas som ett tredjeland. I artikel 67 i utträdesavtalet finns det regler om vad som gäller övergångs- vis i fråga om 2003 års II-förordning. Information om tillämpningen av II-förordningen kommer att finnas på Europeiska kommissionens e-juridikportal. Lagens hänvisningar till II-förordningen är dynamiska till sin karaktär, dvs. avser förordningen i den gällande lydel- sen. 1 § Denna lag innehåller kompletterande bestämmelser till rådets förordning (EU) 2019/1111 av om behörighet, erkännande och verkställighet av avgöranden i äktenskapsmål och mål om föräldraansvar, och om internationella bortföranden av barn (II-förordningen). Paragrafen anger lagens innehåll. Övervägandena finns i avsnitt 5. Beslut om en tillfällig åtgärd i fråga om vårdnad, boende, umgänge eller förmynderskap 2 § När det finns behörighet för svensk domstol enligt artikel 15 i II- förordningen får domstolen i fråga om vårdnad, boende, umgänge eller förmynderskap besluta om en sådan tillfällig åtgärd som avses i den artikeln. Paragrafen innehåller kompletterande bestämmelser som ger domstolen möjlighet att, när det finns domsrätt enligt artikel 15 i II-förord- ningen, besluta om en tillfällig åtgärd i fråga om vårdnad, boende, umgänge eller förmynderskap även om den fråga som åtgärden avser inte ska avgöras slutligt här i landet. Paragrafen motsvaras delvis av 8 § första stycket kompletteringslag. Övervägandena finns i avsnitt 6.2. I artikel 15.1 finns det en ny reglering som ger domsrätt för en domstol eller annan behörig myndighet att i brådskande fall besluta om tillfälliga (s.k. interimistiska) åtgärder avseende ett barn som befinner sig i landet, även om en domstol i en annan medlemsstat är behörig att pröva målet i sak. En motsvarande behörighetsreglering finns i lagen (2012:318) om (se artiklarna 11 och 12 Haagkon- 2021/22:189 vention samt 5 § i den lagen). Behörigheten gäller inte bara åtgärder av- seende barnets person. Den gäller även åtgärder avseende ett barns egen- dom, om egendomen finns i landet. En allmän utgångspunkt för att åtgär- der avseende barnets egendom ska få vidtas med stöd av behörighetsreg- lerna i II-förordningen är att åtgärden omfattas av förordningens Den ska alltså vara till skydd för barnet eller i barnets intresse. II-förordningen innehåller inte regler om tillämplig lag. regler finns i lagen om 1996 års (se artiklarna 15–22 i Enligt artiklarna 15.1 och 21.1 i konventionen är utgångs- punkten att myndigheterna ska tillämpa sin egen lag med undantag för dess Det innebär att svenska domstolar och myndigheter i regel kommer att tillämpa svenska materiella regler vid prövningen av åtgärder enligt artikel 15.1 i II-förordningen. Paragrafen ger det lagstöd som behövs för att domstolen ska kunna ta upp en fråga om en tillfällig (s.k. interimistisk) åtgärd i en fråga om vårdnad, boende, umgänge eller förmynderskap när det inte pågår ett mål eller ärende i huvudsaken i (jfr 6 kap. 20 § och 10 kap. 16 § Kompletterande bestämmelser om behörig domstol och om handläggningen i dessa fall finns i 3 och 4 §§. tillämpas de materiella bestämmelserna i på motsvarande sätt som om frågan aktualiserats i ett mål eller ärende enligt balken. Paragrafen begränsar inte möjligheten att fatta tillfälliga beslut i andra frågor när behörighet enligt artikel 15 föreligger. Sådana beslut kan fattas även av andra myndigheter än domstolar, i de allra flesta fall utan någon kompletterande reglering (jfr prop. 2011/12:85 s. 41, 42, 58 och 72). Exempelvis kan överförmyndaren utse någon att tillfälligt företräda barnet här (se t.ex. 11 kap. 1 § och lagen [2005:429] om god man för ensamkommande barn). Det kan också handla om att utse någon att säkra att barnets egendom inte olovligen avyttras (se t.ex. 11 kap. 2 § tredje I lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) finns kompletterande bestämmelser om omhändertagande av barn i 6 a och 7–9 b §§. Verkställighet av domstolens beslut om en tillfällig åtgärd om vårdnad, boende eller umgänge sker enligt 21 kap. . ärendet kan frågan om beslutets verkställbarhet aktualiseras om en part invänder att ett senare avgörande har meddelats av en utländsk domstol som har behörighet i sak enligt II-förordningen. teras på motsvarande sätt som när en part i ett ärende om verkställighet av ett avgörande om t.ex. umgänge invänder att det finns ett senare avgö- Det kan då finnas hinder mot att verkställa det aktuella um- Ett beslut om en tillfällig åtgärd enligt artikel 15 kan inte verkställas i andra medlemsstater (se artikel 2.1 b och skäl 59 i ingressen till II- förordningen; jfr mål C-256/09, Purrucker, ECLI:EU:C:2010:437). Utgångspunkten är alltså att beslutade åtgärder får verkan endast i . Annorlunda förhåller det sig med verkställigheten av tillfälliga beslut som fattats enligt förordningens artikel 27.5 jämförd med artikel 15 (se kom- mentaren till 6 §). Av dessa artiklar och artikel 27.2 i förordningen framgår att det är möjligt att fatta beslut om tillfälliga åtgärder under ett förfarande om återlämnande av barn enligt . Sådana beslut Prop. 2021/22:189 regleras i 19 § lagen (1989:14) om erkännande och verkställighet av utländska vårdnadsavgöranden m.m. och om överflyttning av barn. 3 § En fråga om en tillfällig åtgärd enligt 2 § tas upp av tingsrätten i den ort där barnet vistas eller, om barnet inte vistas i och åtgärden avser barnets egendom, tingsrätten i den ort där egendomen finns. Om det inte finns någon behörig domstol enligt första stycket, tas frågan upp av . Paragrafen innehåller regler om behörig domstol för prövningen av en fråga om en tillfällig åtgärd enligt 2 §. Paragrafen saknar motsvarighet kompletteringslag. Övervägandena finns i avsnitt 6.2.