prop · H903278 · 2022-07-12 00:00:00 — Detta bekräftas i skälen 64 och 65. I skäl 64 anges att artikel 17 inte har någon inverkan på begreppet överföring till allmänheten respektive tillgängliggörande för allmänheten på andra ställen i unionsrätten5. Den påverkar inte heller att artikel 3.1 och 3.2 i direktiv /29/EG möjligen kan tillämpas på andra tjänsteleverantörer som använder upphovsrättsskyddat innehåll. I skäl 65 anges att artikel 14 i direktiv /31/EG inte är tillämplig i fråga om det ansvar som följer av artikel 17. Detta bör inte påverka tillämpningen av den förstnämnda artikeln på dessa tjänsteleverantörer för syften som ligger utanför direktivets tillämpningsområde. Eftersom artikel 17 är en lex specialis bör medlemsstaterna genomföra denna bestämmelse specifikt, snarare än att endast förlita sig på nationella genomföranden av artikel 3 i direktiv /29/EG. Om tillstånd inte beviljas enligt artikel 17.1 och 17.2 föreskrivs i artikel 17.4 ett särskilt system som gör att onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll under särskilda villkor kan undvika ansvaret för överföring till allmänheten i den mening som avses i artikel 17.1. Som påpekas i skäl 66 tar detta särskilda system hänsyn till att onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll tillhandahåller innehåll som inte laddas upp av dem själva utan av deras användare. 4Enligt kommissionens förslag till och rådets förordning om en inre marknad för digitala tjänster (lagen om digitala tjänster) och om ändring av direktiv /31/EG, COM(2020) 825 final, ska artikel 14i direktiv /31/EG ersättas med artikel 5 i den förordningen. Enligt artikel 1.5 c och skäl 11 i förslaget till rättsakt om digitala tjänster ska förordningen tillämpas så att den ”inte påverkar tillämpningen av unionsrätten om upphovsrätt och närstående rättigheter, som fastställer särskilda regler och förfaranden som inte bör påverkas”. 5Se på motsvarande sätt mål C-114/15, punkt 29. Dessa särskilda villkor måste uttryckligen införas i den nationella lagstiftningen. Bedömningen av huruvida onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll uppfyller villkoren i artikel 17.4 måste enligt artikel 17.5 göras mot bakgrund av proportionalitetsprincipen. I artikel 17.6 föreskrivs också ett annat ansvarssystem för nya tjänsteleverantörer under vissa villkor. I artikel 17.7, 17.8 och 17.9 fastställs övergripande regler som också måste införlivas i nationell lagstiftning på ett uttryckligt sätt. Artikel 17.7, 17.8 och 17.9 är formulerade som skyldigheter att uppvisa resultat. Medlemsstaterna bör därför när de genomför lagstiftningen se till att dessa skyldigheter gäller i händelse av en konflikt med bestämmelserna på annat håll i artikel 17 och särskilt i artikel 17.4. I artikel 17.7 föreskrivs att samarbeten, i syfte att undvika otillåtet innehåll, mellan onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll och rättsinnehavare enligt artikel 17.4 inte får leda till att det inte går att få tillgång till verk eller andra alster som laddats upp av användare och som inte gör intrång i upphovsrätt och närstående rättigheter. Enligt artikel 17.8 ska tillämpningen av artikel 17 inte leda till någon allmän övervakningsskyldighet. I artikel 17.9 föreskrivs bland annat att direktivet inte på något sätt ska påverka legitim användning, såsom användning enligt undantag eller inskränkningar som föreskrivs i unionsrätten. Det ska inte heller leda till identifiering av enskilda användare eller till behandling av personuppgifter, utom i enlighet med direktiv /58/EG och förordning (EU) 2016/679. I skäl 85 anges vidare att all behandling av personuppgifter bör respektera de grundläggande rättigheterna, inbegripet rätten till respekt för privatliv och familjeliv och rätten till skydd av personuppgifter. Bearbetningen av personuppgifter måste vara förenlig med direktiv /58/EG och förordning (EU) 2016/679. Vid genomförandet av artikel 17.4 måste medlemsstaterna respektera unionens regelverk om uppgiftsskydd. Det gäller särskilt vid eventuella tekniska åtgärder som vidtas av tjänsteleverantörer i samarbete med rättsinnehavare enligt artikel 17.4 och i samband med mekanismer för klagomål och prövning för användare enligt artikel 17.9. Medlemsstaterna bör säkerställa en korrekt tillämpning av dessa regler när de införlivar artikel 17. III.TJÄNSTELEVERANTÖRER SOM OMFATTAS AV ARTIKEL 17: ARTIKEL 2.6 Artikel 17 är tillämplig på onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll enligt definitionen i artikel 2.6 (första stycket) i direktivet. En onlineleverantör av delningstjänster för innehåll definieras som en leverantör av en av informationssamhällets tjänster, som har som huvudsyfte eller som ett av sina huvudsyften att lagra och ge allmänheten tillgång till en stor mängd upphovsrättsskyddade verk eller andra skyddade alster som laddats upp av dess användare, som leverantören ordnar och marknadsför i vinstsyfte. I artikel 2.6 (andra stycket) fastställs en icke uttömmande förteckning över tjänsteleverantörer och/eller tjänster som inte är onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll i direktivets mening och som därför inte omfattas av tillämpningen av artikel 17. tjänsterna är följande: onlineencyklopedier utan vinstsyfte, fillagringsplatser för vetenskapligt och pedagogiskt material utan vinstsyfte, plattformar för utveckling och delning av programvara med öppen källkod, tjänster för elektronisk kommunikation i enlighet med vad som avses i direktiv (EU) 2018/1972, näthandelsplatser, molntjänster för företag och andra molntjänster som ger användarna möjlighet att ladda upp innehåll för eget bruk. För att skapa visshet om rättsläget bör medlemsstaterna i lagstiftningen uttryckligen ange definitionen av onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll i artikel 2.6 (första stycket) i sin helhet och uttryckligen utesluta de tjänsteleverantörer som förtecknas i artikel 2.6, andra stycket. Mot bakgrund av skäl 62 ska det anges att förteckningen över undantagna tjänsteleverantörer inte är uttömmande. Det finns inget utrymme för medlemsstaterna att gå längre. De kan vare sig utvidga eller minska definitionens tillämpningsområde. För att underlätta tolkningen rekommenderas dessutom medlemsstaterna att införliva och tillämpa de olika delarna i definitionen mot bakgrund av skälen 61, 62 och 63. Där ges viktiga förtydliganden om de typer av tjänsteleverantörer som omfattas eller utesluts. I skäl 62 ges förklaringen till att artikel 17 är inriktad på onlineleverantörer av tjänster som spelar en viktig roll på marknaden för innehåll online genom att de konkurrerar med andra onlinetjänster för innehåll. Det gäller t.ex. tjänster för streaming av ljudfiler och videor. I skäl 62 anges också att tjänsteleverantörer vars huvudsakliga syfte är att bedriva eller underlätta piratverksamhet inte bör omfattas av den mekanism för undantag från ansvar som föreskrivs i artikel 176. Medlemsstaterna bör också komma ihåg att skäl 63 anger att det krävs en bedömning från fall till fall för att avgöra vilka onlineleverantörer av tjänster som omfattas av artikel 17. För att en onlineleverantör av delningstjänster för innehåll ska omfattas av definitionen och systemets tillämpningsområde i artikel 17 måste tjänsteleverantören kumulativt uppfylla samtliga krav i definitionen: -Ingå i informationssamhällets tjänster enligt definitionen i artikel 1.1 b i direktiv (EU) 2015/15357, -Leverantörens huvudsyfte eller ett av huvudsyftena ska vara oatt lagra och ge allmänheten tillgång till oen stor mängd upphovsrättsskyddade verk eller andra skyddade alster osom laddats upp av dess användare, osom leverantören ordnar och marknadsför i vinstsyfte. 6Flera berörda parter framhöll att det är viktigt att medlemsstaterna införlivar faktorerna i skäl 62 i sin nationella lagstiftning. 7Informationssamhällets tjänster definieras som tjänster som vanligtvis utförs mot ersättning på distans, på elektronisk väg och på individuell begäran av en tjänstemottagare. Huvudsyftet eller ett av huvudsyftena för en tjänst inom informationssamhället bör vara tjänsteleverantörens huvudsakliga roll eller en av tjänsteleverantörens dominerande roller8. Bedömningen av huvudsyftet eller ett av huvudsyftena bör vara neutral i fråga om teknik och affärsmodell så att den är framtidssäker. Tjänsteleverantören måste lagra och ge allmänheten tillgång till det lagrade innehållet. Begreppet lagring avser innehållslagring som är mer än tillfällig och uttrycket ger allmänheten tillgång relaterar till det lagrade innehållet som publiken får tillgång till. Direktivet innehåller ingen kvantifiering av begreppet stora mängder. Medlemsstaterna bör avstå från att kvantifiera stora mängder i sin nationella lagstiftning för att undvika rättslig fragmentering på grund av att det kan finnas ett annat spektrum av tjänsteleverantörer i olika medlemsstater. Såsom framgår av förklaringen i skäl 63 måste det bedömas från fall till fall huruvida en tjänsteleverantör lagrar och ger allmänheten tillgång till en stor mängd upphovsrättsskyddade verk eller andra skyddade alster som laddats upp av användarna. Hänsyn bör tas till en kombination av faktorer, till exempel tjänstens publik och antalet filer som användarna laddat upp totalt. Det räcker inte att endast beakta en av de nämnda faktorerna för att en tjänst inom informationssamhället ska omfattas av artikel 17. För att en tjänst inom informationssamhället ska omfattas av definitionen måste den slutligen vara en tjänst som leverantören ordnar och marknadsför i vinstsyfte. I skäl 63 anges att uppladdat innehåll kan generera vinst direkt eller indirekt genom att innehållet organiseras och marknadsförs i avsikt att locka en större publik, men också genom att det ordnas i kategorier och används i riktad marknadsföring. Vinstsyftet bör inte tas för givet för att tjänsten är en ekonomisk aktör eller på grundval av dess rättsliga form. Vinstsyftet måste vara kopplat till vinsterna från organisationen och marknadsföringen av det innehåll som laddas upp av användarna på ett sätt i avsikt att locka en större publik, t.ex. men inte enbart, genom att annonser placeras bredvid det innehåll som laddats upp av användarna. Det faktum att användarna betalar en avgift som ska täcka tjänstens driftskostnader för att ta emot deras innehåll9 eller att tjänsten ber om donationer från allmänheten bör inte betraktas som en indikation på vinstsyfte10. Som framgår av förklaringen i skäl 62 omfattar definitionen inte tjänsteleverantörer, vars huvudsakliga syfte inte är att göra det möjligt för användare att ladda upp och dela en stor mängd upphovsrättsskyddat innehåll i syfte att erhålla vinst från denna verksamhet. Om leverantören av tjänster inom informationssamhället tillhandahåller mer än en tjänst bör hänsyn tas till varje tjänst separat för att avgöra vilka tjänster som omfattas av artikel 17 eller inte. ARTIKEL 17.1 och 17.2: TILLSTÅND 8Såsom förklaras i skäl 63 kan marknadsplatser online ge tillgång till en stor mängd upphovsrättsskyddade verk, men detta är inte deras huvudsakliga verksamhet, som är detaljhandel online. 9Detta kan vara fallet i fråga om forskningsarkiv. 10Flera organisationer som företräder användare betonade behovet av ytterligare förtydliganden på den punkten. (i)Förlagor till tillstånd enligt artikel 17.1 Onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll måste erhålla ett tillstånd för den särskilda åtgärden som innebär överföring till allmänheten eller för att göra innehållet tillgängligt för allmänheten i enlighet med artikel 17.1. Begreppet tillstånd definieras inte i direktivet och bör tolkas mot bakgrund av syftet och målet med artikel 17. I artikel 17.1 föreskrivs inte hur tillstånd kan erhållas från rättsinnehavare. Såväl texten i artikel 17.1 som motsvarande skäl 64 har utarbetats på ett öppet sätt och hänvisar till ”tillstånd […] till exempel [genom] ingåendet av ett licensavtal”. Medlemsstaterna kan tillhandahålla olika tillståndsmodeller för att främja utvecklingen av licensmarknaden, vilket är ett av huvudmålen i artikel 17. Överföring till allmänheten och tillgängliggörande av innehåll enligt artikel 17.1 bör förstås som att här ingår även de mångfaldiganden som krävs för att genomföra åtgärderna. Medlemsstaterna bör inte föreskriva någon skyldighet för onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll att erhålla ett tillstånd för mångfaldigande i enlighet med artikel 17. Medlemsstaterna bör också behålla möjligheten för rättsinnehavare att inte bevilja tillstånd till onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll, enligt skäl 61: ”Eftersom avtalsfriheten dock inte bör påverkas […] bör rättsinnehavarna inte vara skyldiga att ge tillstånd eller ingå licensavtal”11. I vissa fall kan rättsinnehavare till exempel tillåta att innehållet används för vissa tjänster i utbyte mot datauppgifter eller marknadsföring. Ett tillstånd kan även beviljas kostnadsfritt, enligt en Creative Commons-licens, eller ges när rättsinnehavare laddar upp eller delar sitt eget innehåll på delningstjänster för innehåll online. Medlemsstaterna uppmanas också att upprätthålla eller inrätta frivilliga mekanismer för att underlätta avtal mellan rättsinnehavare och tjänsteleverantörer. Till exempel kan frivilliga mekanismer för medling övervägas i särskilda fall eller i fråga om sektorer för att stödja parter som är villiga att nå en överenskommelse men som står inför svårigheter i förhandlingarna. Medlemsstaterna får förlita sig på individuella och frivilliga kollektiva licensieringslösningar. De berörda parternas diskussioner visade till exempel att vissa rättsinnehavare inom musiksektorn i allmänhet licensierar sina rättigheter direkt. Det gäller t.ex. skivbolag som äger sina egna rättigheter eller där de innehar rättigheter för utövande artister samt musikförläggare som innehar upphovsmännens rättigheter (t.ex. författare av sångtexter). Övriga upphovspersoners rättigheter förvaltas huvudsakligen av kollektiva förvaltningsorganisationer. Kollektiv licensiering används också i stor utsträckning inom bildkonst (förutom i fråga om fotografier), men används mera sällan inom filmbranschen där det är vanligare att filmproducenterna tillämpar direkt licensiering. Om rättsinnehavare har gett de kollektiva organisationerna på marknaden i uppdrag att förvalta sina rättigheter, kan 11Det särskilda ansvarssystem som är tillämpligt enligt artikel 17.4 när tillstånd inte beviljas beskrivs närmare i avsnitt III.1 nedan. organisationerna ingå licensavtal med onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll för den repertoar som de representerar, i enlighet med de regler som fastställs i direktiv /26/EU. Kollektiva licenser kan på så sätt underlätta erhållandet av tillstånd från ett stort antal rättsinnehavare. Kollektiva licenser med utvidgad verkan kan övervägas i särskilda fall och för särskilda sektorer, förutsatt att de uppfyller alla villkor i EU-lagstiftningen, särskilt artikel 12 i direktivet. Dessa system skulle framför allt kunna tillämpas när det är särskilt svårt att identifiera alla rättsinnehavare och där transaktionskostnaderna för individuell rättighetsprövning är oöverkomligt höga (skäl 45). Om medlemsstaterna vill tillåta användning av kollektiva licenser med utvidgad verkan i enlighet med artikel 17, måste de införliva artikel 12 i direktivet, som föreskriver ett antal skyddsåtgärder för användningen av kollektiva licenser med utvidgad verkan. De kollektiva licenssystemen med utvidgad verkan, som får införas på nationell nivå för tillämpning enligt artikel 17, kommer endast att omfatta nationell användning12. (ii)Tillstånd som omfattar användare Medlemsstaterna bör i sin lagstiftning uttryckligen tillämpa artikel 17.2, enligt vilken ett tillstånd som beviljas onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll även bör omfatta handlingar som utförs av i) användare som agerar för icke-kommersiella ändamål eller ii) användare vars verksamhet inte genererar betydande intäkter. Syftet med denna bestämmelse är att säkerställa rättssäkerhet för så många användare som möjligt när de överför upphovsrättsskyddat innehåll. Enligt denna bestämmelse bör tillstånd som beviljas tjänsteleverantörer, inom ramen för tillståndets materiella tillämpningsområde, omfatta de handlingar som utförs av användare som tillhör någon av dessa två kategorier (icke-kommersiellt syfte eller obetydliga intäkter). Situationen i det första fallet skulle kunna omfatta delning av innehåll utan vinstsyfte, såsom användare som laddar upp en hemvideo med musik i bakgrunden. Situationen i det andra fallet skulle till exempel kunna omfatta användare som laddar upp självstudiekurser, inklusive musik eller bilder, och som genererar begränsade reklamintäkter. Det är tillräckligt att en användare uppfyller något av dessa villkor för att omfattas av tillståndet. Å andra sidan skulle användare som agerar på kommersiell basis och/eller får betydande intäkter från det innehåll de laddar upp befinna sig utanför tillämpningsområdet för tillståndet eller inte omfattas av tillståndet. (Detta gäller såvida parterna inte uttryckligen har samtyckt till att omfatta dessa användare genom avtal). Medlemsstaterna bör inte fastställa kvantitativa tröskelvärden när begreppet betydande intäkter tillämpas. Detta begrepp bör granskas från fall till fall med hänsyn till alla omständigheter kring användarens verksamhet. 12I enlighet med artikel 12.6 kommer kommissionen att lägga fram en rapport om användningen av kollektiva licenser med utsträckt verkan . Medlemsstaterna bör tillämpa begreppet tillstånd i artikel 17.2 mot bakgrund av skäl 69. Där fastställs att onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll inte behöver erhålla ett separat tillstånd när rättsinnehavare redan uttryckligen har gett användare tillstånd att ladda upp specifikt innehåll. I dessa fall har överföring till allmänheten, inklusive tillgängliggörande, redan godkänts inom ramen för det tillstånd som användarna har beviljats. Rättsinnehavare kan uppmuntras att lämna information till tjänsteleverantörer om de separata tillstånd de har beviljat. I skäl 69 anges också att det inte bör antas att användarna har skaffat alla relevanta rättigheter för innehållet som de laddar upp tillämpas till förmån för onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll. För att öka rättssäkerheten kan medlemsstaterna uppmuntra både onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll och rättsinnehavare att lämna information till användare om det innehåll som omfattas av rättsinnehavarnas tillstånd. De kan sedan överlåta åt alla berörda parter att besluta hur de bäst ska kunna meddela att ett tillstånd finns. En sådan öppenhet skulle kunna bidra till att undvika risken för blockering av legitima användningsområden (se avsnitt VI). V.ARTIKEL 17.4 – EN SÄRSKILD ANSVARSMEKANISM DÅ TILLSTÅND SAKNAS Den särskilda ansvarsmekanismen enligt artikel 17.4 gäller endast om det inte finns något tillstånd för åtgärder som innebär överföring till allmänheten som utförs av onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll i samband med användarnas handlingar i den mening som avses i artikel 17.1. Ju fler tillstånd som beviljas enligt artikel 17.1 och 17.2, desto mer sällan kommer mekanismen i artikel 17.4 att tillämpas. I artikel 17.4 fastställs tre kumulativa villkor som tjänsteleverantörer kan åberopa som försvar mot ansvarsskyldighet. De måste visa att a) de har gjort vad de har kunnat för att erhålla ett tillstånd, och, b) i enlighet med höga branschstandarder för god yrkessed har de gjort vad de har kunnat för att säkerställa att specifika verk och andra alster, om vilka rättsinnehavarna har försett tjänsteleverantörerna med relevant och nödvändig information, inte är tillgängliga, och c)de har agerat snabbt efter att de har mottagit en tillräckligt välgrundad underrättelse från rättsinnehavarna, för att omöjliggöra åtkomst till innehåll från sina webbplatser, och de har gjort vad de har kunnat för att motverka framtida uppladdningar. Artikel 17.4 omfattas av proportionalitetsprincipen i artikel 17.5, där det föreskrivs att bland annat följande faktorer får beaktas: (a)Typen av tjänst, publiken och tjänstens omfattning samt vilken typ av verk eller andra alster som har laddats upp av användarna av tjänsten. (b)Tillgången till lämpliga och effektiva medel och tjänsteleverantörernas kostnad för dem. Betydelsen av vad de har kunnat definieras inte och ingen hänvisning görs till nationell lagstiftning. Det är därför ett självständigt uttryck i EU-lagstiftningen och bör införlivas av medlemsstaterna i enlighet med denna vägledning. Det bör även tolkas mot bakgrund av syftet och målen i artikel 17 och hela texten i artikeln. Medlemsstaterna bör se till att proportionalitetsprincipen enligt artikel 17.5 beaktas vid bedömningen av huruvida en onlineleverantör av delningstjänster för innehåll har gjort vad den har kunnat enligt artikel 17.4 a och b och uppfyllt kraven i artikel 17.4 c. Detta är särskilt relevant för att skydda tjänsteleverantörernas näringsfrihet. Medlemsstaterna bör också komma ihåg att artikel 17.4 måste underordnas skyldigheterna i artikel 17.7, som innebär att legitima användningsområden inte får påverkas av samarbetet mellan tjänsteleverantörer med rättsinnehavare och i artikel 17.8. Därmed får artikel 17 inte införlivas eller tillämpas på ett sätt som leder till någon form av allmän övervakningsskyldighet. Artikel 17.4 omfattas också av den övergripande skyldigheten i artikel 17.9, enligt vilken direktivet inte på något sätt ska påverka legitim användning. Indikationer på hur leverantörerna kan göra vad de har kunnat i praktiken, förklaras i avsnitt IV. 1.ATT GÖRA VAD DE HAR KUNNAT FÖR ATT ERHÅLLA ETT TILLSTÅND (ARTIKEL 17.4 a) Det första villkoret i artikel 17.4 a är att tjänsteleverantörer ska vara ansvariga för obehöriga handlingar som rör överföring till allmänheten, inbegripet handlingar som innebär att offentligt innehåll som skyddas av upphovsrätt och närstående rättigheter görs tillgängliga. Detta gäller såvida de inte visar att de har gjort vad de har kunnat för att erhålla ett tillstånd. De åtgärder som vidtas av tjänsteleverantörer för att söka efter och/eller kontakta rättsinnehavare måste bedömas från fall till fall för att avgöra om de har gjort vad de har kunnat för att erhålla ett tillstånd. Här bör den särskilda marknadspraxis beaktas som råder inom olika sektorer (t.ex. huruvida kollektiv förvaltning är en utbredd praxis) eller åtgärder som medlemsstaterna kan ha vidtagit för att underlätta tillståndsgivning, t.ex. frivilliga medlingsmekanismer. För att visa att de har gjort vad de har kunnat bör tjänsteleverantörerna som ett minimikrav proaktivt samarbeta med rättsinnehavare som lätt kan identifieras och lokaliseras. Det gäller särskilt rättsinnehavare vars verk eller andra alster representeras i en bred katalog. I synnerhet bör proaktiva kontakter göras med kollektiva förvaltningsorganisationer i enlighet med direktiv /26/EU för att erhålla tillstånd. Det bör betraktas som ett minimikrav för alla onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll. Proportionalitetsprincipen ska gälla och hänsyn tas till mängden och mångfalden av innehåll som laddas upp av användarna. Därför bör det inte förväntas att tjänsteleverantörer proaktivt söker rättsinnehavare som inte lätt kan identifieras på ett standardmässigt sätt. För att underlätta identifieringen av rättsinnehavare och att tillstånd beviljas får medlemsstaterna uppmuntra utvecklingen av register över rättsinnehavare. Dessa register skulle kunna användas av onlineleverantörer av delningstjänster för innehåll, i enlighet med dataskyddsreglerna, i tillämpliga fall. Försöken att nå rättsinnehavare för att erhålla de tillstånd som krävs bör bedömas från fall till fall. Därvid ska tjänstens storlek och publik och de olika typer av innehåll som tillhandahålls särskilt beaktas. Detta gäller även de specifika situationer där vissa typer av innehåll endast sällan förekommer i tjänsten.