prop · H903169 · 2022-03-22 00:00:00 — organ för frågor som ska pröva enligt lagen om resolu- tion och lagen (2015:1017) om förebyggande statligt stöd till kreditinstitut, i det följande benämnd stödlagen, eller som garantimyndighet enligt lagen (1995:1571) om insättningsgaranti och lagen (1999:158) om investerar- Resolutionsdelegationen beslutar i frågor som är av principiell karaktär eller av större betydelse eller som gäller föreskrifter. delegationen består av riksgäldsdirektören, som är ordförande, och högst sex andra ledamöter. Ledamöterna utses av regeringen. gationens uppgifter, sammansättning och beslutsformer regleras i förord- ningen (2007:1447) med instruktion för . till lagen om resolution anförde regeringen att inrättandet av ett särskilt organ innebär att specialkompetens på det aktuella området kan samlas och byggas upp som en tillräcklig grad av självständighet med skilda besluts- och rapporteringsvägar i förhållande till övriga verksamhet upprätthålls (prop. 2015/16:5 s. 185). Enligt regeringens uppfattning är det inte effektivt att inrätta ett särskilt organ för beslut av principiell karaktär eller större betydelse i stöd- eller resolutionsärenden rörande centrala motparter. Mot den bakgrunden bör resolutionsdelegationen även fatta de resolutionsbeslut som föranleds av EU-förordningen och stödärenden enligt den nya kompletteringslagen. Som nämns ovan tillåter EU-förordningen (artikel 3.4) att rapporterings- vägarna möts på den högsta beslutsnivån i en organisation som har andra funktioner eller myndighetsuppgifter. Det kan dock finnas skäl för regeringen att se över frågan om antalet ledamöter i delegationen bör ökas till följd av de tillkommande uppgifterna för att delegationens samlade kompetens bättre ska kunna avspegla de särskilda förutsättningar som finns när det gäller resolution av och stöd till centrala motparter. undvika intressekonflikter mellan resolution av centrala motparter och annan verksamhet vid myndigheten kan det finnas skäl för att resolutions- delegationens sammanträden och beslutsfattande sker enligt särskilda, av myndigheten framtagna, rutiner. 6.2 Regeringen och () Regeringens förslag: Regeringen ska besluta i frågor om tillämpningen av de statliga stabiliseringsverktygen enligt EU-förordningen. Regeringen ska, efter att fått tillfälle att lämna syn- punkter, fastställa huruvida villkoren i artikel 45.3 a och b i EU-förord- ningen för tillämpning av de statliga stabiliseringsverktygen är upp- fyllda. Regeringen ska utöva det behöriga ministeriets funktioner enligt EU- förordningen i fråga om –att godkänna en åtgärd som kan få direkta budgeteffekter eller systemeffekter som sannolikt kommer att leda till budgeteffekter, – att ta emot information från om beslut eller åtgär- der som kräver underrättelse till, samråd med eller godkännande av det behöriga ministeriet, – att bedöma om föremålet för oenighet inom resolutionskollegiet om resolutionsplanen innebär ett intrång i det statsfinansiella ansvars- Regeringens bedömning: () bör utöva det behöriga ministeriets funktioner enligt EU-förordningen i den utsträckning funktionerna inte kan utövas av regeringen. Promemorians förslag och bedömning överensstämmer med rege- ringens förslag och bedömning. Remissinstanserna tillstyrker förslaget och bedömningen eller har inget att invända mot dem. Skälen för regeringens förslag och bedömning Enligt EU-förordningen ska medlemsstaterna utse ett ministerium, vilket i fall är ett departement, som ska ansvara för det behöriga ministe- riets funktioner enligt förordningen (artikel 3.8). På motsvarande sätt som gäller vid krishantering av kreditinstitut och värdepappersbolag bör () utses till behörigt ministerium (jfr prop. 2015/16:5 s. 187). Det bör göras i före- skrifter meddelade av regeringen. I gäller den konstitutionella principen om kollektivt beslutsfat- tande i ärenden som avgörs av regeringen (7 kap. 3 § regeringsformen). Regeringsärenden kan alltså, med vissa få undantag, inte beslutas av ett enskilt statsråd utan avgörs i stället kollektivt av regeringen vid regerings- När det gäller de närmare funktionerna som Regerings- kansliet () ska ha i egenskap av behörigt ministerium ger EU-förordningen medlemsstaterna viss flexibilitet. Enligt EU-förordningens bestämmelser om statliga stabiliseringsverktyg (artiklarna 45–47) ska vissa uppgifter utföras av antingen regeringen eller det behöriga ministeriet. Mot bakgrund av den ovan nämnda principen om kollektivt beslutsfattande framstår det för svenskt vidkommande som nödvändigt att regeringen, och inte det behöriga ministeriet, fattar beslut eller på annat sätt agerar när det gäller statliga stabilitetsverktyg. De statliga stabiliseringsverktygen får enligt EU-förordningen tillämpas bara i en mycket exceptionell situation med en systemkris och som en sista Det ska ske under ledning av det behöriga ministeriet eller regeringen i nära samarbete med resolutionsmyndigheten eller under led- ning av resolutionsmyndigheten (artikel 45.1). seringsverktyg ska tillämpas som en sista utväg under vissa angivna för- hållanden bl.a. om det behöriga ministeriet eller regeringen och resolu- tionsmyndigheten fastställer att tillämpningen av återstående resolutions- verktyg inte skulle räcka för att undvika betydande negativa effekter på det finansiella systemet eller för att skydda allmänintresset, om den cen- trala motparten tidigare beviljats extraordinärt likviditetsstöd från central- banken (artikel 45.3 a och b). Regeringen kan av konstitutionella skäl inte tillsammans med fastställa huruvida villkoren för tillämpning av de statliga stabiliseringsverktygen är uppfyllda, eftersom är en myndighet under regeringen. Enligt regeringens uppfattning bör kravet på att regeringen och resolutionsmyndigheten till- sammans ska fastställa huruvida villkoren är uppfyllda tolkas utifrån skäl 14 i EU-förordningen. Där anges att förordningen, när det gäller frågor som rör användningen av offentliga medel som en sista utväg, inte ska stå i strid med den fördelning av kompetens som gäller mellan be- höriga ministerier eller regeringen och resolutionsmyndigheten i med- lemsstaternas rättssystem. Det innebär att regeringen kan, och bör, fast- ställa villkoren för tillämpningen av de statliga stabiliseringsverktygen enligt artikel 45.3 a och b i förordningen. Det bör införas en bestämmelse i den nya kompletteringslagen om att regeringen, efter att Riksgälds- kontoret fått tillfälle att lämna synpunkter, fastställer huruvida villkoren i artikel 45.3 a och b är uppfyllda. I bestämmelsen bör det även finnas en hänvisning till den skyldighet som regeringen har att samråda med Riks- banken och enligt förordningen (jfr artikel 45.3 a). Enligt EU-förordningen ska resolutionsmyndigheten, om myndigheten inte är det behöriga ministeriet, få det behöriga ministeriets godkännande innan beslut genomförs som kommer att få direkta budgeteffekter eller systemeffekter som sannolikt kommer att leda till direkta budgeteffekter (artikel 3.9). Det är av avgörande betydelse att regeringen har möjlighet att motsätta sig beslut som är direkt eller indirekt budgetpåverkande. Det finns därför ett behov av att regeringen utför det behöriga ministeriets funktion enligt artikel 3.9 i EU-förordningen. Som nämns ovan anges i skäl 14 i EU-förordningen att förordningen, när det gäller frågor som rör användandet av statligt stöd som en sista utväg, inte ska stå i strid med den fördelning av kompetens som gäller mellan behöriga ministerier, regeringen och resolutionsmyndigheten i medlemsstaternas rättssystem. Beslut som kommer att få direkta budget- effekter eller systemeffekter som sannolikt kommer att leda till direkta budgeteffekter är emellertid ett vidare begrepp än frågor som rör använ- dandet av statligt stöd som en sista utväg. EU-förordningen kan dock, enligt regeringens uppfattning, inte tolkas på annat sätt än att regeringen ska kunna motsätta sig genomförandet av ett myndighetsbeslut som det behöriga ministeriet, enligt förordningen, kan motsätta sig genomförandet av. Vid genomförandet av motsvarande regler i krishanteringsdirektivet (artikel 3.6) infördes i lagen om resolution en bestämmelse om att , om det överväger en åtgärd som kan få direkta budget- eller systemeffekter, med ett eget yttrande i saken till regeringen ska överlämna frågan om huruvida åtgärden med hänsyn till risken för sådana effekter kan godtas (1 kap. 3 §, se prop. 2015/16:5 s. 180–184). Mot denna bakgrund bör regeringen utöva det behöriga ministeriets funktion vid tillämpningen av artikel 3.9 i EU-förordningen. Kravet på att ska inhämta regeringens godkännande innan beslut genomförs som kommer att få direkta budgeteffekter eller 2021/22:169 systemeffekter som sannolikt kommer att leda till direkta budgeteffekter ersätter inte i något fall prövning av förutsättningarna för den aktuella åtgärden. Det ligger i sakens natur att regeringen skynd- samt bör pröva frågan om åtgärden kan godtas. Det behöriga ministeriets övriga funktioner EU-förordningen innehåller en bestämmelse om s.k. bindande medling för det fall enighet om ett beslut avseende en resolutionsplan inte kunnat nås i resolutionskollegiet. Bedömer någon resolutionsmyndighet eller något behörigt ministerium att föremålet för oenigheten inkräktar på den egna medlemsstatens statsfinansiella ansvarsområde, ska resolutionsmyndig- heten i den centrala motpartens hemmedlemsstat (dvs. den medlemsstat som den centrala motparten är auktoriserad i) inleda en omprövning av resolutionsplanen (artikel 14.7). ska enligt EU-förordningen förse det behöriga ministeriet med all information avseende beslut eller åtgärder som kräver underrättelse till, samråd med eller godkännande av det behöriga ministe- riet (artikel 8.3). Regeringen bör vid tillämpningen av de nu aktuella bestämmelserna i utöva motsvarande funktion som den regeringen enligt det som föreslås ovan bör utöva med anledning av artikel 3.9 i förord- ningen. Av EU-förordningen följer vissa andra funktioner som måste utövas av det behöriga ministeriet, exempelvis vissa underrättelser och visst infor- mationsutbyte. Detsamma gäller för det samarbete som ska ske i resolu- tionskollegiet (artikel 4). I sådana fall bör (Finans- departementet) ansvara för det behöriga ministeriets funktion (jfr prop. 2015/16:5 s. 187). I den mån det aktuella ärendet berör flera departements verksamhetsområden bör ärendet beredas gemensamt i enlighet med 15 § förordningen (1996:1515) med instruktion för . Regeringens förslag: En upplysningsbestämmelse ska införas i den nya kompletteringslagen om att det följer av EU-förordningen att är behörig myndighet enligt förordningen. ska få ta ut avgifter för prövning av ansökningar, anmälningar och underrättelser enligt EU-förordningen. Regeringen ska få meddela föreskrifter om avgifterna. Promemorians förslag överensstämmer delvis med regeringens för- slag. I promemorian föreslås att de uppgifter som ska utföra enligt EU-förordningen ska finansieras genom avgifter som tas ut av centrala motparter enligt förordningen (2007:1135) om årliga avgifter för finansiering av verksamhet. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller har inte något att invända emot det. påpekar att vissa tillkommande arbetsuppgifter för inspektionen medför behov av nya avgifter kopplade till ärenden som följer av de föreslagna reglerna, exem- pelvis prövning av den centrala motpartens återhämtningsplan samt att Prop. 2021/22:169 handläggningen av sådana ärenden faller utanför den löpande tillsynen. Inspektionen anser därför att det bör införas en möjlighet att ta ut avgifter för prövning av dessa ärenden. Skälen för regeringens förslag En upplysningsbestämmelse om behörig myndighet Enligt EU-förordningen (artikel 2.7) är behörig myndighet enligt förord- ningen en myndighet som en medlemsstat har utsett i enlighet med arti- kel 22 i EU:s förordning om OTC-derivat, centrala motparter och trans- aktionsregister. Det innebär att i är behörig myndighet enligt EU-förordningen. En upplysningsbestämmelse om detta bör införas i den nya kompletteringslagen. får ta ut årliga avgifter av centrala motparter och andra finansiella företag för finansiering av sin verksamhet (se t.ex. 23 kap. 12 § första stycket lagen [2007:528] om värdepappersmarknaden). Bestäm- melser om avgifterna finns i förordningen om årliga avgifter för finansie- ring av verksamhet. I promemorian (s. 229 f.) före- slås att de uppgifter som ska utföra enligt EU-förord- ningen ska finansieras genom avgifter som tas ut av centrala motparter enligt förordningen om årliga avgifter för finansiering av Finansinspek- tionens verksamhet. Som påpekar faller dock ärenden om prövning av återhämtningsplaner utanför den löpande tillsynen. Som föreslår bör därför få ta ut avgifter för prövning av sådana ärenden. I den nya kompletteringslagen bör det därför tas in en bestämmelse om det. Bestämmelsen bör utformas på samma sätt som motsvarande bestämmelser i andra lagar på finansmark- nadsområdet (se t.ex. 23 kap. 1 § andra stycket lagen om värdepappers- marknaden och 4 kap. 4 § första stycket lagen med kompletterande bestämmelser till EU:s förordning om OTC-derivat, centrala motparter och transaktionsregister). bör i enlighet därmed få ta ut avgifter för prövning av ansökningar, anmälningar och underrättelser enligt EU-förordningen. Regeringen bör få meddela föreskrifter om avgifterna. Motsvarande bestämmelser finns även i andra lagar på finansmarknadsområdet (se t.ex. 4 kap. 4 § tredje stycket lagen med kompletterande bestämmelser till EU:s förordning om OTC-derivat, centrala motparter och transaktionsregister). 7.1Straffrättsliga bestämmelser bör inte införas Regeringens bedömning: Det bör inte införas några bestämmelser om straffansvar för överträdelser av EU-förordningen. 2021/22:169 Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens bedöm- ning. Remissinstanserna tillstyrker bedömningen eller har inget att invända mot den. Skälen för regeringens bedömning: Medlemsstaterna ska i enlighet med nationell rätt ge resolutionsmyndigheten eller den behöriga myndig- heten befogenhet att meddela administrativa sanktioner och andra administrativa åtgärder vid överträdelser av förordningen (artikel 81.1 och 81.3). Medlemsstaterna kan välja att inte införa administrativa sank- tioner om överträdelserna är föremål för straffrättsliga påföljder enligt den nationella rätten (artikel 81.1 andra stycket). Detta innebär att medlems- staterna har ett handlingsutrymme att, i stället för att införa administrativa sanktioner, föreskriva och besluta om straffrättsliga påföljder. Det finns inget i förordningen som hindrar att en medlemsstat har både administra- tiva och straffrättsliga sanktioner. Svensk rätt innehåller inte någon straffrättslig reglering för centrala mot- parter som omfattas av skyldigheter enligt förordningen. Frågor om sank- tioner på finansmarknadsområdet har varit föremål för rege- ringens överväganden vid genomförandet av en rad EU-rättsakter, bl.a. kapitaltäckningsdirektivet och krishanteringsdirektivet (se prop. 2013/14:228 s. 231–233 och prop. 2015/16:5 s. 737–740). Regeringen har i de lagstiftningsärendena bedömt att det inte är aktuellt att använda sig av möjligheten att införa straffrättsliga påföljder i stället för eller tillsammans med administrativa sanktioner. Inte heller när det gäller överträdelser av EU-förordningen finns det skäl att införa straffrättsliga påföljder. Sank- tionerna vid överträdelser av förordningen bör därför vara av administra- tivt slag. Ingripanden mot centrala motparter och personer som ingår i ledningen för dessa Ingripanden mot centrala motparter Regeringens bedömning: EU-förordningens krav på möjlighet att ingripa mot centrala motparter kräver inte någon lagstiftningsåtgärd. Promemorians förslag överensstämmer inte med regeringens bedöm- Enligt promemorians förslag ska det i den nya kompletteringslagen införas bestämmelser om ingripanden mot centrala motparter för vissa angivna överträdelser av EU-förordningen. Ett beslut att ta ut en sanktions- avgift av en central motpart ska enligt promemorians förslag inte få med- delas om inte den centrala motparten från det att överträdelsen ägde rum har delgetts upplysning om att frågan om sanktionsavgift har tagits upp av . Enligt promemorians förslag ska ett ingripande inte få ske om överträdelsen omfattas av ett beslut om före- läggande eller förbud förenat med vite och en ansökan om utdömande av vitet har gjorts. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot det. påpekar att det faktum att de bestämmelser som föreslås i promemorian endast avser överträdelser av de artiklar som uttryckligen anges i artikel 82.1 i EU-förordningen, dvs. 2021/22:169 artiklarna 9, 13 och 70.1, väcker vissa frågor om ingripandemöjligheter. Enligt inspektionen kan detta tolkas som att regle- ringen är exklusiv, vilket innebär att inte skulle få ingripa mot en central motpart vid överträdelse av andra bestämmelser i . En annan möjlig tolkning är enligt inspektionen att ingripanden vid överträdelser av andra bestämmelser är möjliga med stöd av lagen om värdepappersmarknaden. anser att inget av alternativen skulle utgöra någon lämplig ordning eftersom ingripande- möjligheterna skiljer sig åt mellan promemorians förslag och det som skulle gälla vid ingripande enligt lagen om värdepappersmarknaden, den nya preskriptionsbestämmelse som föreslås inte har någon motsvarighet vid ingripanden enligt lagen om värdepappersmarknaden och bl.a. dessa skillnader inte motiveras i promemorian. anser att andra lagtekniska lösningar bör övervägas, som att använda enbart de befintliga bestämmelserna i lagen om värdepappersmarknaden vid ingrip- anden mot centrala motparter och i den lagen även införa bestämmelser om ingripande mot fysiska personer som ingår i ledningen för centrala motparter eller att i stället utforma bestämmelserna om ingripande i den föreslagna nya lagen med bestämmelserna i lagen om värdepappers- marknaden som förebild. Skälen för regeringens bedömning Medlemsstaterna ska i enlighet med nationell rätt ge resolutionsmyndig- heten eller den behöriga myndigheten befogenhet att meddela administra- tiva sanktioner och andra administrativa åtgärder vid överträdelser av för- ordningen (artikel 81.1 och 81.3). De administrativa sanktionerna och de andra administrativa åtgärderna ska vara effektiva, proportionella och av- skräckande. Medlemsstaterna ska införa specifika administrativa sanktioner och åt- gärder åtminstone vid överträdelser av skyldigheterna som följer av bestämmelserna om att utarbeta, upprätthålla och uppdatera återhämt- ningsplaner i artikel 9, att tillhandahålla alla nödvändiga uppgifter för utar- betandet av resolutionsplaner i artikel 13 samt att underrätta den behöriga myndigheten när den centrala motparten fallerar eller sannolikt kommer att fallera i artikel 70.1 (artikel 82.1). Administrativa sanktioner och åtgär- der ska kunna riktas mot centrala motparter, clearingmedlemmar och per- soner som ingår i ledningen för centrala motparter som gör sig skyldiga till överträdelser (artikel 81.2). Den närmare utformningen av bestämmel- serna om ingripanden har överlämnats till medlemsstaterna. Medlemsstaterna ska enligt EU-förordningen (artikel 82.2) säkerställa att åtminstone följande administrativa sanktioner och andra administrativa åtgärder finns tillgängliga: –Ett offentligt uttalande som anger vilka fysiska personer, centrala mot- parter eller andra juridiska personer som är ansvariga och överträdel- sens karaktär. –Ett föreläggande innehållande krav på att den ansvariga fysiska eller juridiska personen upphör med sitt agerande och inte upprepar detta. 2021/22:169 – Ett tillfälligt förbud för de medlemmar i den centrala motpartens verk- ställande ledning eller för andra fysiska personer som hålls ansvariga att inneha uppdrag i en central motpart. –I fråga om en juridisk person: straffavgifter på av den juridiska personens totala årsomsättning under det föregående räkenskapsåret. I fall där den juridiska personen är ett dotterföretag till ett moderföretag ska den relevanta omsättningen vara den omsättning som följer av de konsoliderade räkenskaperna för det yttersta moder- företaget under det föregående räkenskapsåret. –I fråga om en fysisk person: straffavgifter på eller, i medlemsstater där den officiella valutan inte är euro, motsvaran- de värde i nationell valuta . –Straffavgifter på upp till två gånger beloppet för den fördel som erhållits genom överträdelsen, i fall där denna fördel kan fastställas. Regleringen i svensk rätt Bestämmelser om ingripanden och sanktioner mot svenska clearingorgani- sationer, däribland centrala motparter, finns framför allt i 25 kap. lagen om värdepappersmarknaden. Avgörande för om ska ingri- pa mot en central motpart är om företaget har åsidosatt sina skyldigheter enligt den lagen eller andra författningar som reglerar företagets verksam- het (25 kap. 1 § första stycket). Däremot saknas det möjlighet att ingripa mot fysiska personer vid överträdelser av en central motpart. I lagen om värdepappersmarknaden anges ett antal ingripandeåtgärder som kan besluta om vid en överträdelse. Finansinspek- tionen ska välja den ingripandeåtgärd som är mest ändamålsenlig i det enskilda fallet (jfr prop. 2002/03:139 s. 382). Om överträdelsen är ringa eller ursäktlig, om institutet gör rättelse eller om någon annan myndighet har vidtagit åtgärder mot institutet och dessa åtgärder bedöms som tillräck- liga, får avstå från att ingripa (25 kap. 2 § andra stycket). Den allvarligaste formen av ingripande mot en juridisk person är åter- kallelse av tillståndet. Om det är tillräckligt kan emel- lertid välja den mindre ingripande åtgärden varning (25 kap. 1 § tredje stycket lagen om värdepappersmarknaden). Vid överträdelser som inte är så allvarliga att tillståndet ska återkallas kan ingripa genom föreläggande att begränsa rörelsen i något avseende, minska riskerna i den eller vidta någon annan åtgärd för att komma till rätta med situationen och med förbud att verkställa beslut. Därutöver har möjlighet att ingripa genom beslut om anmärkning. En anmärkning eller varning får förenas med en sanktions- avgift (25 kap. 8 §). Avsikten med sanktionsavgiften är att den ska tillföra en ekonomiskt kännbar sanktion och ge möjlighet att gradera en överträdelse (samma prop. s. 387). Sanktions- avgiften ska fastställas till högst det högsta av – ett belopp som per i kronor motsvarade , – av företagets omsättning eller, i förekommande fall, mot- svarande omsättning på koncernnivå närmast föregående räkenskaps- –två gånger den vinst som företaget gjort till följd av regelöverträdelsen, om beloppet går att fastställa. Sanktionsavgiften får inte bestämmas till ett lägre belopp än (25 kap. 9 § lagen om värdepappersmarknaden). Vid fastställande av sank- tionsavgiftens storlek ska, utöver de omständigheter som ska beaktas vid valet av sanktion, hänsyn även tas till företagets finansiella ställning och den vinst som företaget gjort till följd av regelöverträdelsen (25 kap. 10 §). kan också besluta att den centrala motparten ska betala en förseningsavgift (se bl.a. 25 kap. 11 §). Om med- delar föreläggande eller förbud får inspektionen förelägga vite (25 kap. 29 §). En sanktionsavgift eller förseningsavgift betalas till Finansinspek- tionen efter det att ett beslut eller en dom om att ta ut avgiften har fått laga kraft eller den som anges i beslutet. Om avgiften inte betalas ska lämna den obetalda avgiften för indrivning. beslut får verkställas enligt utsökningsbalken. Avgiften preskriberas i den utsträckning verkställighet inte skett (25 kap. 25–28 §§).