prop · H903168 · 2022-03-22 00:00:00 — Omprövningen skulle ske mot såväl det Prop. 2021/22:168 gamla som det då tillkommande syftet med strandskyddet. beslut skulle upphöra att gälla . När tillkom 1999 överfördes naturvårdslagens bestämmelser om strandskydd till kapitel om skydd av områden (7 kap.). Av lagen (1998:811) om införande av framgår att det som enligt ändringar i naturvårdslagen hade bestämts i fråga om gamla förordnanden om upphävande av strandskydd skulle ha motsvarande verkan även enligt de nya miljöbalksreglerna (11 § och övergångsbestämmel- serna). Strandskyddsbestämmelserna har sedan ikraftträdande ändrats och kompletterats . Den senaste större reformen skedde (prop. 2008/09:119, bet. 2008/09:MJU13, rskr. 2008/09:227). De ändringarna syftade bl.a. till att differentiera reglernas tillämpning, att öka det lokala och regionala inflytandet över strandskyddet samt att genom förtydliganden i lagtexten uppnå en mer enhetlig rätts- tillämpning. Avsikten var bl.a. att utveckla ett ändamålsenligt strandskydd som beaktar behovet av utveckling i hela , som ett långsiktigt hållbart skydd av strändernas natur- och friluftsvärden inte äventyras. 2014 ändrades reglering av strandskyddet vid små sjöar och vattendrag. Ändringen innebar ökade möjligheter för läns- styrelsen att upphäva strandskyddet vid små sjöar och vattendrag (prop. 2013/14:214, bet. 2013/14:MJU26, rskr. 2013/14:358). Strandskyddet är utformat som ett generellt områdesskydd och bestämmelser om strandskydd finns i 7 kap. 13–18 h §§ . Strandskydd gäller vid havet samt vid insjöar och vattendrag i hela landet. Det skyddade området benämns strandskyddsområde. Strandskyddets syften är att långsiktigt trygga förutsättningarna för allemansrättslig tillgång till strandområden och att bevara goda livsvillkor för djur- och växtlivet på land och i vatten (13 §). Strandskyddsområdet utgörs som huvudregel av land- och vattenområdet intill från båda sidorna av strandlinjen vid normalt medelvattenstånd. får i det enskilda fallet besluta att utöka detta område till högst från strandlinjen, om det behövs för att säkerställa något av strandskyddets syften (14 §). Strandskyddsområdet omfattar även området under vatten- ytan. Vad som utgör en insjö eller ett vattendrag har inte närmare definierats i strandskyddslagstiftningen eller i dess förarbeten. Att även små bäckar och tjärnar generellt sett omfattas av strandskydd framgår dock av förarbets- uttalanden (se prop. 1997/98:45 del 2 s. 84). Vid införandet av det generella strandskyddet uttalades i förarbetena att ett genomförande av bestämmelsen krävde att strandskyddsområdena avgränsades och preciserades så att inte någon tvekan skulle kunna uppstå beträffande deras omfattning (prop. 1974:166 s. 95). tillämpningen har man ofta utgått från Lantmäteriets topografiska karta där vattendrag är blåmarkerade. Av rättspraxis följer dock att det har betydelse för bedömningen av strandskydd att ett vattendrag faktiskt är vatten- förande, oberoende av om markeringar gjorts på den topografiska kartan (se MÖD 2008:36 och Mark- och dom 2015 i mål nr M 10756-14). Även om det i ett vattendrag kan vara ont om vatten kan det enligt praxis ändå komma att betraktas som ett vattendrag i mening (se MÖD 2012:4). När det gäller begreppet insjö har Mark- och konstaterat att bedömningen av om ett vattenområde ska anses vara en insjö måste göras utifrån en samlad bedömning av omständigheterna i varje enskilt fall. Mark- och har gjort bedömningen att en badsjö som domstolen omnämner som konstgjord inte kunde anses vara en insjö eller ett vattendrag i den mening som avses i 7 kap. 13 § och därmed inte omfattas av strandskydd. () var anlagd 1933 och hade aldrig ingått i något naturligt system för tillförsel av vatten, utan alltid fått sitt vatten från ledningar och ibland tömts delvis på vatten för att renoverings- arbeten och andra skötselåtgärder skulle kunna genomföras. varken var en insjö eller ett vattendrag omfattades området inte av strandskydd (se MÖD 2020:5). Täktsjöar har i praxis ansetts vara insjöar som omfattas av strandskydd först när de har fått sådana värden som är av betydelse för strandskyddets syften (se t.ex. tings- rätts (mark- och miljödomstolens) dom i mål nr M 2628-18 och tingsrätts (mark- och miljödomstolens) dom den 23 i mål nr M 6560-17). En våtmark vars vattenspeglar totalt sett kunde anses uppgå till ca 1 000 kvadratmeter ansågs vid en sammantagen bedömning inte heller vara en insjö enligt 7 kap. 13 § . Våtmarken var anlagd på en åker 1990 och utgjorde inte en avskuren del av en sjö. Den var på såväl väg- kartor som Lantmäteriets kartor markerad som sjö, men var vid bedöm- ningen av om den skulle anses omfattas av strandskydd under igenväxande (Mark- och dom i mål nr F 5418-13). När det gäller begreppet ”vattendrag” har Mark- och miljööverdom- stolen gjort några uttalanden. Den i rättsfallet ovan nämnda anlagda våtmarken som av Mark- och inte bedömdes vara en insjö enligt 7 kap. 13 § , bedömdes inte heller vara ett vatten- drag eftersom den varken hade in- eller utlopp och dessutom saknade Den aktuella våtmarken omfattades därför inte av strand- skydd (Mark- och dom i mål nr F 5418-13). I en fråga om ett grävt dike som enbart hade anlagts för att avvattna uttalade domstolen att det som i allmänhet åsyftas med begreppet vattendrag är naturliga vattendrag såsom bäck, å, flod och älv. Domstolen konstaterade dock att definitionsfrågan kompliceras av det faktum att det kan vara svårt att dra gränsen mellan vad som är ett artificiellt vattendrag och ett naturligt vattendrag eftersom ett naturligt vattendrag ofta kan vara påverkat av mänsklig aktivitet t.ex. genom uträtning, fördjupning, breddning och kulvertering. bedömningen att det vid tiden för införandet av strandskyddet 1950 och Prop. 2021/22:168 fram till dess att syftet utvidgades framstår som uteslutet att ett dike grävt för att avvattna skulle ha ansetts ha någon betydelse för allmänhetens bad- och friluftsliv vilket skulle ha motiverat att det skulle omfattas av strandskydd. Enligt domstolen talar allt därför för att begreppet vattendrag inte omfattade grävda markavvattningsdiken. Domstolen konstaterade därefter att, sedan syftet utvidgades , grävda diken som är vattenförande visserligen kan ha ett intresse ur strandskydds- synpunkt eftersom de inte sällan bidrar till goda livsvillkor för växt- och djurlivet, men att det inte finns något uttalande som tyder på att lagstiftaren vid ändring tänkte sig att utöka tillämpningsområdet för bestämmelserna till att också omfatta markavvattningsdiken. Enligt domstolen är det tydligt att en sådan utökning av tillämpningsområdet skulle beröra ansenliga arealer varav endast en mindre del, själva dikena med närmaste omgivning, skulle utgöra de skyddsvärda områdena. Förarbetsuttalandena om bäckar och tjärnar tyder enligt domstolen snarare på att det var mer naturligt förekommande vatten som alltjämt var avsett att skyddas även sedan syftet utvidgats. Domstolen noterade dessutom att bestämmelserna om biotopskydd införts vilket skyddar många vattenförande diken i jordbrukslandskapet. Med hänsyn till vad som anförts fann domstolen att strandskydd inte gällde vid det i målet aktuella diket (Mark- och dom , mål nr M 10756-14). Det finns inga bestämmelser som särskilt reglerar strandskydd vid anlagda vatten. Det finns inte heller någon vedertagen definition av begreppet anlagt vatten. Hur begreppen insjöar och vattendrag ska tolkas kopplat till anlagda vatten har inte närmare utvecklats i förarbetena. Mark- och har i sina avgöranden inte ansett att det är möjligt att generellt uttala sig om anlagda vatten (i Mark- och miljööverdom- stolens avgöranden benämnda artificiella vatten) ska omfattas av strand- skyddet eller inte, utan en bedömning får göras från fall till fall. Strandskyddet innebär ett förbud mot att inom strandskyddsområdet uppföra nya byggnader eller vidta åtgärder som väsentligt förändrar livsvillkoren för djur- eller växtarter (15 §). Förbudet omfattar även ändringar av byggnaders användning eller utförande av anläggningar eller anordningar som hindrar eller avhåller allmänheten från att beträda ett område där den annars skulle ha kunnat färdas fritt. Strandskyddet innebär också hinder mot att vidta förberedelsearbeten till byggnader, anlägg- ningar och anordningar. I 7 kap. 16 § anges ett antal undantag från strandskyddet. Förbudet gäller inte sådana byggnader m.m. som, utan att avse bostads- ändamål, behövs för de s.k. areella näringarna (jord- eller skogsbruk samt fiske eller renskötsel) och som för sin funktion måste uppföras inom Andra undantag gäller bl.a. för verksamheter som 2021/22:168 har tillåtits av regeringen efter en tillåtlighetsprövning enligt 17 kap. 1, 3 eller 4 § eller som omfattas av ett tillstånd enligt eller som avser byggande av allmän väg eller järnväg i vissa fall. Enligt 7 kap. 17 § respektive 11 § förordningen (1998:1252) om områdesskydd enligt m.m. får regeringen eller under vissa förutsättningar också meddela föreskrifter om att förbuden inte ska gälla kompletteringsåtgärder till huvudbyggnader. I 7 kap. 18–18 h §§ regleras upphävande av och dispens från strandskyddet. Reglerna gäller även i områden med utökat strandskydd. Enligt 7 kap. 18 § första stycket 1 får i det enskilda fallet besluta att upphäva strandskyddet i ett visst område, om det är uppenbart att området saknar betydelse för strandskyddets syften. Bestämmelser om upphävande har funnits sedan det generella strand- skyddet infördes . De flesta länsstyrelser har beslutat om upphävande av strandskydd i större eller mindre omfattning. Eftersom strandskyddets syften utökades har det i övergångsbestämmelser föreskrivits att vissa äldre upphävanden inte längre ska gälla (se vidare avsnitt 8). får , med stöd av 7 kap. 18 § första stycket 2 , även besluta att upphäva strandskyddet i ett område om strandskyddet gäller en liten sjö eller ett litet vattendrag och områdets betydelse för att tillgodose strandskyddets syften är liten. En förutsättning för att upphävande enligt 7 kap. 18 § första stycket 2 ska få göras, är att sjöns vattenyta har en storlek som uppgår till omkring en hektar eller mindre eller att vattendragets bredd är eller smalare (7 kap. 18 § andra stycket ). Enligt 4 kap. 17 § (2010:900) får kommunen upphäva strandskydd för ett område i en detaljplan, om det finns särskilda skäl för det och om intresset av att ta området i anspråk på det sätt som avses med planen väger tyngre än strandskyddsintresset. En bestämmelse om upphävande får dock inte avse ett sådant område som omfattas av beslutanderätt enligt 7 kap. 18 § första stycket 3 miljö- balken. Enligt 7 kap. 18 § första stycket 3 får , för områden som enligt avses omfattas av en detaljplan, besluta om upphävande i ytterligare två fall. Ett upphävande får ske om området behövs för byggande av en försvarsanläggning, allmän väg eller järnväg eller om området redan omfattas av visst annat områdesskydd enligt och skyddet beslutats av någon annan än en kommun. En förutsättning för att upphävande ska kunna beslutas enligt 7 kap. 18 § första stycket 3 är att det finns särskilda skäl och att intresset av att ta området i anspråk på det sätt som anges i planen väger tyngre än strandskyddsintresset (7 kap. 18 § tredje stycket). Det är som huvudregel kommunerna som har rätt att besluta om dispens (7 kap. 18 b § ). Detta gäller dock inte dels dispenser som avser byggande av försvarsanläggningar, allmän väg eller järnväg, dels dispenser i områden som redan omfattas av visst annat områdesskydd enligt och där det skyddet beslutats av någon annan än Prop. 2021/22:168 kommunen. Sådana dispenser omfattas i stället av befogen- het enligt 7 kap. 18 a § . En förutsättning för att kommunen eller i det enskilda fallet kunna ge dispens är att det finns s.k. särskilda skäl. Särskilda skäl krävs även för att kommunen ska kunna upphäva strandskydd i en detaljplan enligt 4 kap. 17 § eller för att ska kunna upphäva strandskyddet enligt 7 kap. 18 § första stycket 3 . Vad som avses med särskilda skäl för upphävande av eller dispens från strandskyddet regleras i 7 kap. 18 c §. Inom s.k. områden för landsbygds- utveckling i strandnära områden kan utöver de skäl som anges i 7 kap. 18 c § även de skäl som framgår av 7 kap. 18 d § tillämpas vid upphävande eller dispens. Av 7 kap. 18 h § framgår att ett beslut om dispens upphör att gälla om den åtgärd som avses i beslutet inte har påbörjats eller inte avslutats från den dag då beslutet vann laga kraft. Av 7 kap. § framgår att ett strandskydd som upphävts genom detalj- plan eller områdesbestämmelser återinträder om området upphör att omfat- tas av planen eller bestämmelserna eller om planen eller bestämmelserna ersätts av en ny detaljplan. I 7 kap. 18 f § finns en bestämmelse om att ett upphävande av eller en dispens från strandskydd inte ska omfatta ett område som behövs för att mellan strandlinjen och byggnaderna eller anläggningarna säker- ställa fri passage för allmänheten och för att bevara goda livsvillkor för djur- och växtlivet. Denna begränsning gäller dock inte om en sådan användning av området närmast strandlinjen är omöjlig med hänsyn till de planerade byggnadernas eller anläggningarnas funktion. Bestämmelsen får till följd att det i regel – trots att delar av det vanligen strandskyddade området har ianspråktagits – återstår ett strandskyddat område närmast strandlinjen. Avsikten med bestämmelsen är att strandskyddets syften ska kunna tillgodoses även i fortsättningen i denna del av strandområdet (prop. 2008/09:119 s. 112). Strandskyddets syften är dels att långsiktigt trygga förutsättningarna för en allemansrättslig tillgång till strandområden, dels att bevara goda livsvillkor för djur- och växtlivet på land och i vatten. Båda dessa syften ska beaktas oberoende av varandra vid bedömningen av hur stort område som ska undantas från beslutet om upphävande eller dispens För att bestämmelsen ska få genomslag behöver området i fråga ha en sådan omfattning att det i praktiken inte avhåller allmänheten från att passera. Det undantagna områdets bredd bör normalt vara minst några tiotals meter, men detta kan variera beroende på förhållandena på platsen, lokala byggnadstraditioner m.m. (samma prop. s. 112). Mark- och fann i ett rättsfall att strandskyddets syften fortfarande tillgodosågs långsiktigt när en detaljplan lämnade ett ca område närmast stranden orört (MÖD 2019:2). Mark- och fann i ett annat mål att även om avståndet mellan fritidshusen och strandlinjen inte var längre än ca 20–, talade nivåskillnaden mellan fritidshusen och strandlinjen med bastu för att 2021/22:168 området nere vid stranden fortsatt var allemansrättsligt tillgängligt (Mark- och dom i mål nr F 8418-15). Slutligen har Mark- och i ett mål om att bevilja dispens från strandskyddet för en bastubyggnad bedömt att ett avstånd mellan bastubyggnaden och strandlinjen i det specifika fallet var tillräckligt för att allmänheten skulle säkerställas en fri passage (Mark- och dom i mål nr M 10442-14). beslut att upphäva strandskyddet vid en liten sjö eller ett litet vattendrag (7 kap. 18 § 2 ) kan överklagas till regeringen. Regeringen har vid sin prövning av två ärenden funnit att ett område närmast vattnet om har haft mer än liten betydelse för strandskyddet syften, varför just detta område inte kunnat upphävas med stöd av bestämmelsen (regeringens beslut , M2019/00096, och beslut , M2019/01692). Läns- styrelsen i har i ett fall ansett att en sträcka som varierade , mellan en bäck och ett område som upphävts för att utgöra uppställningsplats för ett åkeri, var tillräcklig för fri passage. (i beslut , dnr 511-1348- 2022). har i två fall ansett att ett område för fri passage om har behövts närmast en bäck (i beslut , dnr 511-891-2015, och beslut , dnr 511-5280-2015). i har i ett fall ansett att en skyddszon mot en bäck och våtmark om var tillräckligt för att bevara goda livsvillkor för djur- och växtlivet på land och i vatten (i läns beslut , dnr 511-5959-2021). i har i ett fall bedömt att ett område om skulle undantas från upphävande av strandskydd (beslut , dnr 511-8826-21). har i två fall bedömt att strandskyddet skulle bibehållas från vattendraget (i läns beslut , dnr 511-2209-2021 och , dnr 511-2093-21). Både regeringsformen (2 kap. 15 §) och den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, , innehåller bestämmelser om skydd för egendom (artikel 1 i första tilläggsprotokollet). I 2 kap. 17 § regeringsformen finns också en bestämmelse om näringsfrihet, dvs. rätten att driva näring eller utöva yrke. Regler kan medföra begränsningar i hur dessa rättigheter kan nyttjas eller utövas. Enligt regeringsformen kan dessa grundläggande fri- och rättigheter begränsas, men endast om det krävs för att tillgodose ett angeläget allmänt intresse. En motsvarande bestämmelse finns i Europa- konventionen. Därutöver följer ett krav på att sådana inskränkningar måste vara proportionerliga. Regeringens utgångspunkt är att regelgivningen ska utgå från propor- tionalitetsprincipen och bidra till att säkra de ekonomiska, miljömässiga och sociala värden som enskilda regler syftar till att skydda, inklusive värden som uttrycks i de mål för olika utgiftsområden som framgår i budgetpropositionen; som regelgivningen ska främja företagens konkurrenskraft, tillväxt och innovationsförmåga. Den samlade regel- givningen ska också bidra till bl.a. rättssäkerhet. Proportionalitet ska beaktas i regelgivningen. Med proportionalitet avses här att regeringens och myndigheternas regelgivning ska vara ändamålsenlig och att det ska vara tydligt att nyttan som skapas genom regler överstiger de kostnader och begränsningar som reglerna ifråga kan medföra samt att denna bedömning ska bygga på ett faktabaserat underlag. Vidare innebär proportionalitet att reglerna ska utformas så att de inte medför mer långtgående kostnader och begränsningar för företag och enskilda än vad som är nödvändigt för att uppnå syftet med reglerna ifråga. Strandskyddsreglerna med ett generellt förbud och möjligheter till undantag genom dispens och upphävande tar avstamp i en proportionalitets- avvägning mellan olika intressen, såväl allmänna som enskilda. Utöver de huvudsakliga bestämmelserna om strandskydd i 7 kap. 13–18 h §§ miljö- balken innehåller balken ytterligare två bestämmelser som även de har en inverkan på strandskyddet och då särskilt på prövningen av dispenser (7 kap. 25 och 26 §§ ). Bestämmelserna tillkom i samband med och har sin grund i bestämmelserna om skyddet för enskild egendom i 2 kap. 15 § regeringsformen samt i praxis från bl.a. Europa- domstolen för mänskliga rättigheter (prop. 1997/98:45 del 2 s. 96 och 97). Vid prövning av frågor om skydd av områden ska enligt 7 kap. 25 § hänsyn även tas till enskildas intressen. Inskränkningar i enskildas rätt att använda sig av mark eller vatten får inte gå längre än vad som krävs för att syftet med skyddet ska tillgodoses. Denna reglering är en kodifiering av en allmän förvaltningsrättslig princip för offentliga ingripanden. Bestämmelsen i 7 kap. 26 § är en särskild regel om hur intresseavvägningen ska göras i dispensfallen. Av bestämmelsen följer att en dispens måste vara förenlig med ett förbuds eller en föreskrifts syften. I tidigare praxis har det inte ansetts möjligt att, vid en intresseavvägning enligt 7 kap. 25 § , beakta andra omständigheter än de som anges i 7 kap. 18 c och 18 d §§ som skäl för dispens (se bl.a. MÖD 2013:37 och Mark- och dom i mål nr M 7801-16). I MÖD 2020:2 har dock denna bedömning ändrats med anledning av nyare praxis avseende egendomsskyddet i 2 kap. 15 § första stycket regeringsformen. Mark- och fann i domen att det i linje med Högsta domstolens avgörande i NJA 2018 s. 753 vid en intresseavvägning enligt 7 kap. 25 § måste kunna beaktas även andra omständigheter än de som anges i 7 kap. 18 c och 18 d §§ som skäl för dispens. Utgångspunkten för den proportionalitetsbedömning som ska göras inom ramen för en intresse- avvägning enligt 7 kap. 25 § måste dock enligt domstolen fortfarande vara att det allmänna intresset av att bevara allemansrättslig tillgång till strandområden för friluftsliv och områden med goda livsvillkor för djur- och växtliv är mycket starkt. Domstolen framhöll att den allemansrättsliga tillgången till naturen, precis som egendomsskyddet, är grundlagsfäst i 2 kap. 15 § regeringsformen. Vid avvägningen mellan det allmänna intresset och det enskilda intresset ska enligt domstolen vidare beaktas att strandskyddet inte avser att inskränka pågående mark- användning utan att bevara strandområden som är orörda. Av betydelse är också att strandskyddets syften är långsiktiga och att områden 2021/22:168 som för tillfället verkar vara av begränsat intresse kan bli betydelsefulla . Även om en dispens i det enskilda fallet inte förefaller skada syftet med strandskyddet kan enskilda dispenser sammantaget ändå få en betydande negativ inverkan på tillgången till stränder för friluftsliv och djur- och växtliv (se prop. 1997/98:45 del 1 s. 321 och 322). Vid avvägningen i målet ansågs det allmänna intresset som strandskyddet representerar väga tyngre än det enskilda intresset och dispens nekades av den anledningen. En liknande bedömning har gjorts av i NJA 2020 s. 1129 där bestämmelserna om strandskydd beaktades i en fråga om tillstånd till vattenverksamhet. yttrade i målet att den proportionalitetsprincip som uttrycks i 7 kap. 25 § får ses som en slutlig kontroll av att en nekad dispens inte är orimlig med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet; däremot kan den inte uppfattas som en mer generell utvidgning av möjligheterna till dispens. För att fylla sin funktion måste prövningen enligt 7 kap. 25 § avse samtliga omständigheter i det enskilda fallet och den kan inte begränsas bara till de omständigheter som räknas upp i de sex punkterna i 7 kap. 18 c § första stycket eller de som avses i 7 kap. 18 d § . Domstolen framhöll vidare att en sådan bredare tillämpning av proportionalitetsprincipen dessutom ligger i linje med rättsutvecklingen (jfr t.ex. NJA 2018 s. 753). Domstolen konstaterade att utrymmet för att ge dispens för en åtgärd som inte ryms inom 7 kap. 18 c eller 18 d § är mycket litet. Av 16 kap. 12 § första stycket 1 följer att en dom eller ett beslut som fattats med stöd av får överklagas av den som domen eller beslutet angår, om avgörandet har gått honom eller henne emot. Miljö- och friluftsorganisationers rätt att överklaga domar och beslut enligt regleras särskilt 16 kap. 13 och 14 §§ . Av de bestämmelserna framgår att miljö- och friluftsorganisationer får klaga på beslut om upphävande av skydd av områden enligt 7 kap. . Denna klagorätt innefattar beslut om upphävande av strandskydd som fattats med stöd av 7 kap. 18 § . Även har rätt att överklaga beslut enligt 7 kap. 18 § . Denna rätt regleras i 16 kap. 12 § första stycket 4 och 40 § förordningen om områdesskydd enligt m.m. I finns övergripande bestämmelser om tillsyn (26 kap.), tillträde (27 kap.) och avgifter (28 kap.). Regeringen har beslutat om närmare bestämmelser om tillsyn och avgifter i bl.a. miljötillsyns- förordningen (2011:13) samt förordningen (1998:940) om avgifter för prövning och tillsyn. Tillsynen ska säkerställa syftet med och föreskrifter som har meddelats med stöd av balken (26 kap. 1 § första stycket). avses bl.a. att tillsynsmyndigheten på eget initiativ eller efter anmälan i nödvändig utsträckning ska kontrollera att samt föreskrifter, domar och andra beslut som har meddelats med stöd av balken följs samt vidta de åtgärder som behövs för att åstadkomma rättelse. Tillsyns- myndigheten ska vidare underlätta för en enskild att fullgöra sina skyldig- heter genom information och liknande verksamhet (26 kap. 1 § första stycket 1 och 2). Tillsynsvägledningen syftar till att säkerställa att tillsynen bedrivs ändamålsenligt (26 kap. 1 a § andra stycket).