prop · H903224 · 2022-04-07 00:00:00 — Även när det gäller flera av de brott som riktar sig mot rättsväsendet och annan allmän verksamhet kommer utrymmet för utvisning oberoende av återfallsrisk att öka. Bland dessa märks särskilt mened och övergrepp i rättssak. Med straffvärdegräns avses detsamma som Bestämmelsen i nuvarande 8 a kap. 1 § andra stycket 2 UtlL tar sikte på straffvärdet för ett enda brott, inte det samlade straffvärdet för flera brott. Detta ligger i linje med bestämmelsens syfte att begränsa 2021/22:224 utvisningsmöjligheten till den typ av gärningar som är så allvarliga att det framstår som skäligt att de kan föranleda utvisning även om det inte finns någon konstaterbar risk för återfall. Dessutom kan flerfaldig brottslighet ibland fångas upp av nuvarande andra styckets första punkt om utvisning på grund av återfallsrisk. Regeringen delar utredningens bedömning att det saknas anledning att göra någon ändring i detta avseende. Dagens straffvärdegräns avser vidare resultatet av den bedömning som domstolen ska göra enligt 29 kap. 1–3 §§ . Enligt 29 kap. 1 § ska straff bestämmas efter brottets eller den samlade brottslighetens straffvärde inom ramen för den tillämpliga straffskalan. Vid bedömningen av straffvärdet ska beaktas den skada, kränkning eller fara som gärningen inneburit, vad den tilltalade insett eller borde ha insett om detta samt de avsikter eller motiv som han eller hon haft. Det ska särskilt beaktas om gärningen inneburit ett allvarligt angrepp på någons liv eller hälsa eller trygghet till person. Vid bedömningen av straffvärdet ska enligt 29 kap. 2 och 3 §§ hänsyn även tas till försvårande respektive förmildrande omständigheter. Exempelvis ska som försvårande omständighet särskilt beaktas om den tilltalade visat stor hänsynslöshet (29 kap. 2 § 2 ). Som förmildrande omständighet ska bl.a. särskilt beaktas om den tilltalades handlande stått i samband med hans eller hennes bristande utveckling, erfarenhet eller omdömesförmåga (29 kap. 3 § första stycket 3 ). Det är alltså inte det reducerade värdet som domstolen kan komma fram till efter beaktande av den tilltalades ungdom eller de s.k. billighetsskälen i 29 kap. 5 § –det som kallas för straffmätningsvärde – som ska läggas till grund för om utvisning kan komma i fråga. Regeringen instämmer i att även denna ordning bör behållas. De nämnda förhållandena är nämligen inte hänförliga till brottets allvar, utan främst till gärningsmannens person och omständigheter som inträffat efter brottet. De bör därför inte inverka på om brottet som sådant ska vara utvisningsgrundande. Brott av viss karaktär bör kunna leda till utvisning vid lägre straffvärden I förarbetena till dagens reglering betonas att straffvärdegränsen inte är absolut utan ska ses som en allmän riktlinje samt att även brottets karaktär i vissa fall bör vägas in i bedömningen (jfr prop. 1993/94:159 s. 14). Liksom utredningen anser regeringen att straffvärdegränsen även fortsättningsvis ska kunna underskridas när brottets karaktär ger skäl till det. En sådan ordning gäller och bidrar till att domstolen kan göra en nyanserad bedömning av utvisningsfrågan. Det blir också möjligt att undvika situationer som annars skulle kunna vara stötande för rättskänslan. Förslaget får även brett stöd av remissinstanserna. Regeringen anser, till skillnad från , att ordningen med en straffvärdegräns i tillräcklig utsträckning tillgodoser kravet på förutsebarhet, även om den i vissa fall kan underskridas (jfr samma prop. s. 13 f.). Enligt och har brottets karaktär vissa likheter med begreppet artbrott. Brottslighetens art har huvudsakligen betydelse vid prövningen av om ett fängelsestraff ska väljas framför en icke frihetsberövande påföljd (jfr 30 kap. 4 § andra stycket ). Eftersom brottets karaktär i stället har betydelse vid prövningen av utvisningsfrågan bör det enligt regeringens mening inte föreligga någon risk för begreppsförvirring. Regeringen instämmer i att brottet ofta bör anses vara av sådan karaktär att det kan leda till utvisning vid lägre straffvärden än när det har inneburit ett angrepp mot någons liv, hälsa, frihet eller frid eller när brottet annars utgjort en påtaglig integritetskränkning. Detta bör i synnerhet gälla om angreppet varit oprovocerat, utövats i en nära relation eller riktat sig mot någon som befinner sig i en skyddslös ställning, såsom en äldre person eller ett barn. Detsamma bör gälla om ett motiv för brottet varit att bevara eller återupprätta en persons eller familjs, släkts eller annan liknande grupps heder. Vidare kan det finnas skäl att överväga utvisning vid lägre straffvärden när ett motiv för brottet varit att kränka någon på grund av hans eller hennes ras, hudfärg, nationellt eller etniskt ursprung, trosbekännelse, sexuell läggning eller annan liknande omständighet. Även brott som har riktat sig mot rättsordningen eller ett annat särskilt skyddsvärt samhällsintresse bör i många fall anses vara av sådan karaktär att straffvärdegränsen kan underskridas. Även om rättstillämpningen liksom vid andra lagändringar till en början kan bli oenhetlig, som påpekar, bör de ytterligare omständigheter som kan beaktas vid prövningen utmejslas i rättstillämpningen. Att närmare exemplifiera vilka brott som kan omfattas av begreppet brottets karaktär, som och önskar, riskerar nämligen att låsa rättstillämpningen. Ytterst blir det alltid fråga om en bedömning i det enskilda fallet av om brottet varit av sådan karaktär att det i sig bör kunna läggas till grund för ett beslut om utvisning. Som framhåller bör även brottets straffvärde kunna ha betydelse vid bedömningen av om brottets karaktär är sådant att det bör vara utvisningsgrundande oberoende av om det finns en återfallsrisk. Om straffvärdet för det aktuella brottet ligger långt under straffvärdegränsen kan det som regel knappast anses vara av sådan karaktär att det i sig motiverar utvisning. Om straffvärdet å andra sidan ligger nära , och brottet varit av sådant slag eller innefattat sådana moment som beskrivits ovan, bör utvisning normalt sett kunna komma i fråga. Som bl.a. konstaterar är det en följd av förslaget att samma omständighet kan beaktas av domstolen både vid brottets karaktär som grund för utvisning, och i skärpande riktning vid bestämmande av straffvärdet (29 kap. 2 § ). I motsats till uppfattning finns det enligt regeringen inte något principiellt hinder mot att samma omständighet beaktas vid prövningen av dels påföljden, dels utvisningen. Förhållandet att en omständighet har tagits upp som försvårande i 29 kap. 2 § är ett uttryck för att samhället ser på den med stort allvar. Det framstår därför som naturligt att den också får ett särskilt genomslag i utvisningsfrågan. Hur bestämmelsen bör utformas Enligt nuvarande 8 a kap. 1 § andra stycket 2 UtlL får utvisning ske om brottet med hänsyn till den skada, fara eller kränkning som det har inneburit för enskilda eller allmänna intressen är så allvarligt att utlänningen inte bör få stanna kvar. Formuleringen knyter an till 2021/22:224 bestämmelsen i 29 kap. 1 § andra stycket om vad som särskilt ska beaktas vid bedömningen av brottets eller den samlade brottslighetens straffvärde. Regeringen anser att formuleringen ”skada, fara eller kränkning…” kan ersättas med begreppet straffvärde, utan att tappa i precision. Det begreppet är väl inarbetat inom straffrätten och används återkommande i , exempelvis i 30 kap. 4 §. Dessutom används begreppet på andra ställen i utlänningslagen (20 kap. 15 och 16 §§). Enligt regeringen bör straffvärdegränsen framgå direkt av lagtexten. En sådan ordning skapar förutsebarhet och blir tydligare för såväl tillämparen som den enskilde. Det bör av samma skäl också framgå av lagtexten att brott av viss karaktär ska kunna leda till utvisning även vid lägre straffvärden. 6.3.1Domstolen ska särskilt beakta utlänningens etablering i det svenska samhället Regeringens förslag: Vid bedömningen av utlänningens anknytning till ska domstolen särskilt beakta i vilken utsträckning utlänningen har etablerat sig i det svenska samhället. Regeringens bedömning: Skälen för utvisning bör, liksom , vägas mot utlänningens anknytning till . Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag och bedömning. Utredningen föreslår en delvis annan teknisk och språklig utformning av paragrafen. Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna är positiva till eller har inte några invändningar mot förslaget, däribland , , , , Myndigheten för delaktighet, , Säkerhetspolisen, advokatsamfund avstyrker förslaget. Samfundet pekar bl.a. på att rättstillämpningen riskerar att bli svårare att förutse dels när vägledande exempel på vad som ska beaktas inte anges i bestämmelsen, dels eftersom tidigare praxis förlorar sin betydelse. De omständigheter som kan tala för och emot utvisning bör anges direkt i lagtexten, t.ex. att vistelsetiden bör beaktas i mildrande riktning. Samfundet ifrågasätter också att det läggs ett större ansvar på den enskilde att anpassa sig till det svenska samhället och att kvarvarande band till hemlandet ska kunna tala mot anknytning till Några remissinstanser, bl.a. – Glöm aldrig Pela och , , , hovrätt, Svenska Röda Korset och , har synpunkter på begreppet etablering eller den lagtekniska utformningen och efterfrågar förtydliganden eller ytterligare vägledning för prövningen. anser , som inte har några invändningar mot förslaget i sig, att domstolarnas tolkningsutrymme initialt kan medföra att det blir en oenhetlig rättstillämpning vid bedömningen av utlänningens etablering. Svenska Röda Korset lyfter bl.a. att man vid bedömningen av utlänningens etablering måste ta särskild hänsyn till hur möjligheterna till etablering ser Detta gäller bl.a. beträffande skyddsbehövande. som är positiv till förslaget, anser att det uttryckligen bör anges att den rätt med vilken en utlänning vistas i bör ha betydelse för prövningen. Exempelvis bör en person som vistas illegalt i landet i huvudsak inte åtnjuta skydd mot utvisning på grund av vistelsetiden. positiv till förslaget men tillägger att utlänningens ekonomiska etablering inte bör få övertag vid bedömningen. GAPF har även synpunkter på hur familjeförhållandena bör beaktas vid prövningen av utlänningens anknytning och anför bl.a. att det är viktigt att beakta vilket brott det rör sig om, t.ex. bör brott som riktas mot den närmaste familjen tala för att utlänningen har en svagare anknytning till landet. betonar att barnets rätt till privat- och familjeliv enligt kan inkludera andra personer än barnets föräldrar och att inte bara relationen till föräldrarna därför bör vara av relevans vid bedömningen av en persons anknytning till landet. Röda Korset betonar att barnets bästa alltid ska beaktas, utredas och Några domstolar, däribland Hovrätten över och , och , önskar att det tydliggörs var ansvaret för att inhämta utredning i anknytningsfrågan bör ligga och att det bör övervägas andra alternativ till den nu gällande ordningen där ansvaret ligger på domstolarna. Kriminalvården har möjlighet att framställa begäran om att straffverkställighet överförs till den dömdes hemland, och anser att det bör utredas om en starkare koppling bör införas mellan utvisning på grund av brott och överförande av straffverkställighet. Skälen för regeringens förslag och bedömning Skälen för utvisning vägs mot utlänningens anknytning till En domstol som överväger om en utlänning bör utvisas ska ta hänsyn till utlänningens anknytning till det svenska samhället (8 a kap. 2 § UtlL). Sedan domstolen konstaterat att de grundläggande förutsättningarna för utvisning är uppfyllda, ska den alltså väga de skäl som talar för utvisning mot de skäl hänförliga till utlänningens personliga förhållanden som talar Vid avvägningen ska domstolen särskilt beakta bl.a. utlänningens levnadsomständigheter, om utlänningen har barn i och hur länge utlänningen har vistats i (se även kapitel 4). på tanken att en utvisning utgör ett större ingrepp för den som har rotat sig här i landet än den som inte har utvecklat några starkare bindningar hit. Därför ska frågan om utvisning prövas mot den olägenhet som åtgärden innebär för utlänningen och hans eller hennes familj. till landet, desto allvarligare måste brottsligheten vara för att utvisning ska Bestämmelsen ger uttryck för principen att det måste finnas en rimlig proportion mellan brottet och de konsekvenser som detta får för den enskilde eller något annat motstående intresse (jfr prop. s. 15 f.). Ett beslut om utvisning på grund av brott kan, om utlänningen har familj i landet eller annars har etablerat sig här, innebära ett ingrepp i utlänningens privat- och/eller familjeliv. Vid den avvägning som ska ske 2021/22:224 enligt 2 § ska domstolen därför även beakta artikel 8 om rätten till skydd för privat- och familjeliv enligt den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (). gäller som lag i (se lagen [1994:1219] om den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna). Även konvention om barnets rättigheter () gäller som svensk lag (se lagen [2018:1197] om konvention om barnets rättigheter). Av konventionen följer bl.a. att vid alla åtgärder som rör barn ska i första hand beaktas vad som bedöms vara barnets bästa (artikel 3). Barnets bästa kan inte frikopplas från övriga rättigheter i konventionen, de är odelbara och ömsesidigt förstärkande. Rättigheterna ska ses som en helhet. Enligt gäller även att inget barn får utsättas för godtyckliga eller olagliga ingripanden i sitt privat- och familjeliv (artikel 16). Regleringen bör skärpas så att domstolen särskilt beaktar utlänningens etablering i det svenska samhället Regeringen delar utredningens bedömning att prövningen av om en utlänning ska utvisas på grund av brott också bör innefatta en avvägning mellan skälen för utvisning och utlänningens anknytning till . Det finns dock anledning att se över under vilka omständigheter anknytningen hit bör kunna medföra att utlänningen får stanna här, trots att han eller hon har begått ett brott som i och för sig kan leda till utvisning. Endast svenska medborgare har en ovillkorlig rätt att vistas här i landet. När en utlänning ges rätt att uppehålla sig i – antingen permanent eller – är den rätten i princip villkorad, bl.a. av att han eller hon inte gör sig skyldig till upprepad eller allvarlig brottslighet här. Med den utgångspunkten bör det krävas starka skäl för att den som bryter mot detta ska undgå utvisning. Som utredningen påtalar bör främst ett skydd kunna tillkomma den utlänning som har etablerat sig i det svenska samhället, t.ex. genom att ha arbetat och lärt sig det svenska språket, eller som har utvecklat nära familjeband hit. Den som inte har etablerat sig i det svenska samhället får däremot finna sig i att brott som han eller hon gör sig skyldig till kan leda till utvisning. Detta synsätt ligger i linje med utvecklingen inom utlänningslagstiftningen i stort. Möjligheten för en utlänning att komma i åtnjutande av vissa förmåner eller rättigheter kopplas på ett annat sätt än tidigare till individens eget ansvar att göra vad han eller hon kan för att komma in i det svenska samhället. Exempelvis får, enligt lagändringar som trädde i kraft , permanenta uppehållstillstånd som huvudregel endast beviljas om utlänningen kan försörja sig och det med hänsyn till förväntat levnadssätt inte råder tveksamhet om att ett sådant uppehållstillstånd bör beviljas (5 kap. 7 § UtlL). I samma riktning går regeringens bedömning att det bör införas krav på kunskaper i svenska och samhällskunskap för att bevilja permanent uppehållstillstånd (Ändrade regler i utlänningslagen, prop. 2020/21:191 s. 64 f.). Som Svenska Röda Korset gör gällande innebär alltså utvecklingen inom utlänningsrätten generellt att högre krav ställs bl.a. på en utlännings etablering och Att regleringen skärps på så sätt att högre krav ställs på utlänningens anknytning för att undgå utvisning vid upprepad eller allvarlig brottslighet i landet är emellertid motiverat, trots högre krav för att t.ex. få permanent uppehållstillstånd. I sammanhanget bör dock noteras att regeringen inte föreslår någon ändring av bestämmelserna om utvisning av flyktingar eller om beaktande av verkställighetshinder (se avsnitten För flyktingar gäller alltså fortsatt ett kvalificerat krav för utvisning och att domstolen ska ta hänsyn till om det finns verkställighetshinder mot utvisningen. Det sistnämnda gäller även för alternativt skyddsbehövande. Faktumet att brottslighet kan ge konsekvenser i form av utvisning bör inte heller äventyra en utlännings möjlighet till etablering i det svenska samhället. En utlännings anpassning till svenska lagar och regler utgör en central del av hans eller hennes etablering i landet. Det finns rimligen inget motsatsförhållande mellan möjligheten att etablera sig i landet och tydliga krav på laglydighet och konsekvenser vid lagbrott. Att regleringen skärps ligger också i linje med kravet på att det måste finnas en rimlig proportion mellan brottet och de konsekvenser som detta får för den enskilde eller något annat motstående intresse. Den som varken har byggt upp en tillvaro i med exempelvis sysselsättning, fast inkomst, ordnade boendeförhållanden eller har ett familjeliv här, bör nämligen inte anses lida ett sådant men av att tvingas lämna landet att en utvisning kan betraktas som oproportionerlig. Regleringen av hur utlänningens anknytning till ska inverka på utvisningsfrågan bör utformas mot bakgrund av dessa utgångspunkter. Redan dagens reglering innebär visserligen att arbetsförhållanden och andra omständigheter som kan innebära att utlänningen har etablerat sig i ska beaktas vid prövningen av hans eller hennes anknytning hit. Detta kommer dock inte på ett tydligt sätt till uttryck i lagtexten. Vidare har den nuvarande regleringen ibland medfört att även utlänningar som inte utvecklat några särskilt starka band till landet har fått stanna här, i synnerhet när den tillämpats tillsammans med kravet på synnerliga skäl för utvisning av den som vistats i (se vidare avsnitt 6.3.2). Det finns alltså, till skillnad mot vad anför, anledning att strama åt anknytningsregleringen, så att skyddet mot utvisning förbehålls de fall då utlänningen i nämnvärd utsträckning har etablerat sig i det svenska samhället eller har starka familjeband hit. Som lyfter medför det att tidigare praxis förlorar sin betydelse. Det kan inte heller uteslutas att rättstillämpningen till en början blir oenhetlig, vilket påpekar. Att äldre vägledande exempel och tidigare praxis i berörda delar förlorar sin betydelse är en naturlig följd av lagändringar. Att rättstillämpningen rörande en ny anknytningsprövning därför initialt kan bli svårare att förutse är dock i sig inte ett bärande skäl mot att ändra i paragrafen. Enligt regeringen bör det i anknytningsparagrafen alltså införas en bestämmelse som anger att domstolen särskilt ska beakta i vilken utsträckning utlänningen har etablerat sig i det svenska samhället. Bedömningen av utlänningens etablering i det svenska samhället Den föreslagna bestämmelsen aktualiserar delvis samma förhållanden som har inkluderats i begreppet levnadsomständigheter. är utlänningens arbetsförhållanden viktiga. talar för att utlänningen har etablerat sig i , men också annan sysselsättning såsom studier eller yrkespraktik kan beaktas vid bedömningen av om utlänningen har etablerat sig här. sysselsättningen är av stor betydelse bör även andra omständigheter beaktas, vilket GAPF är inne på. Att utlänningen har ordnade boendeförhållanden kan också tala för att han eller hon har etablerat sig i samhället, medan det motsatta gäller beträffande den som saknar fast Ytterligare ett förhållande som kan ha betydelse – som också särskilt betonar som viktigt – är på vilken grund utlänningen vistas i landet och om utlänningen befinner sig här lagligt. vilken mån utlänningen behärskar svenska språket liksom hur utlänningen har inrättat sig i samhället i övrigt är också förhållanden som bör beaktas. Den som ägnar sig åt upprepad kriminalitet eller annars lever utanför det reguljära samhället bör betraktas som svagt etablerad. Som GAPF är inne på kan vissa brottstyper också i sig tyda på en bristande anpassning till svenska normer och förhållanden. Inte minst gäller detta hedersrelaterad Vid bedömningen av utlänningens etablering bör dessutom, trots advokatsamfunds invändningar, hänsyn tas till utlänningens kvarvarande band till hemlandet (jfr prop. 1993/94:159 s. 15 f. och NJA 2019 s. 316). I likhet med utredningen anser regeringen att även utlänningens vistelsetid i bör beaktas inom ramen för etableringsbedömningen. Vistelsetiden har nämligen ett naturligt samband med utlänningens etablering, eftersom förankringen i samhällslivet i allmänhet blir starkare En långvarig vistelse i landet måste emellertid inte innebära att utlänningen har rotat sig här och blivit en del av det svenska samhället. Bedömningen av en utlännings anknytning till det svenska samhället bör i det konkreta fallet inte utgå från ett allmänt antagande om att banden till samhället blir starkare . Större vikt bör i stället läggas vid de faktiska band som uppkommit under utlänningens vistelsetid i landet. kan mycket väl vara så att en person som varit bosatt i landet inte har kommit in på den svenska arbetsmarknaden eller t.ex. lärt sig språket Det kan ifrågasättas varför en sådan person ska ges ett starkare skydd mot utvisning än den som vistats i men som har etablerat sig här, genom t.ex. arbete eller studier. således inte ges samma självständiga betydelse som , utan i stället utgöra ett led i bedömningen av utlänningens etablering här. nedan om vistelsetidens betydelse i avsnitt bör en person som vistas illegalt i riket i huvudsak inte åtnjuta ett skydd mot utvisning på grund av vistelsetiden. delar den bedömningen. En vistelse som skett olovligen ska inte medföra ett skydd mot utvisning (jfr NJA 2007 s. 425). ifrågasätter att det introduceras i stället för att använda sig av det redan förekommande begreppet Begreppen anknytning och etablering är dock inte helt Det förra begreppet är vidare eftersom det även innefattar Att familjeförhållanden särskilt ska beaktas bör fortsatt anges i paragrafen, se vidare nedan. inte att begreppet etablering ersätter begreppet anknytning. ovan föreslås i stället att domstolen vid prövningen anknytning till särskilt ska beakta bl.a. utlänningens etablering i samhället. Som framgår av det anförda kan en utlännings etablering i det svenska samhället bedömas utifrån en rad samverkande faktorer och omständigheter. Uppräkningen av de särskilda omständigheter som anges ovan och som kan ha betydelse vid prövningen är inte avsedd att vara uttömmande. Bedömningen av utlänningens etablering i kan alltså inte avgöras genom att titta på enskildheter, utan måste bygga på en sammanvägd bedömning av utlänningens situation. Det är inte möjligt att som några remissinstanser efterfrågar närmare konkretisera hur bedömningen ska gå till och vilka ytterligare omständigheter som bör kunna ges betydelse. Det är inte heller ändamålsenligt att bryta ut de olika omständigheterna i separata punkter i lagtexten, t.ex. avseende arbetsförhållanden, typ av uppehållstillstånd eller vistelsetid. En sådan uppräkning skulle bl.a. behöva bli mycket omfattande för att fånga upp samtliga omständigheter av betydelse. Dessutom skulle en uppräkning kunna medföra att omständigheterna ges en mer självständig betydelse vilket inte är önskvärt beträffande exempelvis vistelsetiden, se ovan. En uppräkning skulle även riskera att låsa rättstillämpningen. Det finns inte heller i övrigt skäl att ändra utformningen av bestämmelsen. Genom att låta de ovan berörda omständigheterna omfattas av begreppet etablering tydliggörs att det ska göras en sammanvägd bedömning. Bestämmelsen om utlänningens etablering i samhället ersätter alltså de två punkter som tar upp utlänningens levnadsomständigheter och vistelsetid.