prop · H903189 · 2022-03-22 00:00:00 — 56.2c anges det också att en ansökan om vägran grundad på artikel 50 kan leda till att verkställigheten skjuts upp. Förordningen ger inte ett uttryckligt svar på vilken domstol som förutses göra prövningen enligt artikel 50. Mot bakgrund av att det saknas reglering om ett särskilt förfarande för denna vägransprövning och att medlemsstaterna inte förväntas anmäla någon särskild domstol ligger det nära till hands att dra slutsatsen att prövningen ska göras av verkställighetsdomstolen, dvs. den domstol som handlägger frågan om verkställighet enligt 21 kap. föräldra- balken. Ett alternativt synsätt är att om det inte finns några särskilda regler i förordningen, framgår det av artikel 59.1 att förfarandet regleras av lagen i den verkställande medlemsstaten. Om avsikten varit att frågan skulle kunna prövas i ett särskilt förfarande enligt nationella regler, hade det – på motsvarande sätt som i fråga om vägransprövningen av de icke-privilegie- rade avgörandena – varit rimligt att föreskriva detta och att förfarandet skulle anmälas till Europeiska kommissionen. Det måste därför sättas i fråga om denna tolkning är förenlig med förordningens ändamål. En rim- ligare slutsats blir i stället att prövningen av vägran enligt artikel 50 av ett privilegierat avgörande får göras av verkställighetsdomstolen, dvs. den domstol som handlägger frågan om verkställighet enligt 21 kap. föräldra- balken (se vidare avsnitt 8.2). Någon särskild lagreglering krävs därmed inte. Rätt att inleda ett särskilt vägransärende Enligt artikel 30.3 i den nya II-förordningen får en berörd part an- söka om ett avgörande om att det saknas skäl för att vägra erkännande enligt artiklarna 38 och 39 i förordningen. Eftersom ett erkännande sker automatiskt, är det först när en åtgärd åberopas i en medlemsstat som en eventuell tvistig fråga om huruvida det finns grund för att inte erkänna avgörandet kan bli föremål för prövning. Det kan dröja, och det kan finnas ett legitimt behov av att få klarlagt att det inte finns någon grund för att vägra erkännande av avgörandet. Bestämmelsen i artikel 30.3 syftar till att tillgodose detta behov. Av skäl 54 i ingressen framgår att det avgörs av nationell rätt vem som är att betrakta som berörd part som har rätt att göra en ansökan om en förklaring att det inte finns någon grund för att vägra ett erkännande. En kompletterande bestämmelse om vem som kan ansöka om en sådan förklaring bör därför införas i den nya kompletteringslagen. En med förordningen motsvarande reglering finns I- 2021/22:189 förordning med den skillnaden att regleringen av vem som får göra ansökan där bestäms av unionsrätten. Vem som kan göra en ansökan om erkännande enligt artikel 21.3 II-förordning regleras inte kompletteringslag. Det finns inte någon jämförbar lagreglering i de nationella verkställighets- reglerna i . Utgångspunkten enligt den balken är att en ansö- kan om verkställighet initieras av en part. Vanligen rör det sig om en föräl- der till barnet. Även en social myndighet bör kunna vara part i sådana verkställighetsärenden där det är fråga om umgänge och talan har förts av myndigheten inför avgörandet i sak (jfr 6 kap. 15 a § första och andra styc- kena och prop. 1982/83:165 s. 26). Vem som kan göra en ansökan om verkställighet är bara indirekt reglerat i utsökningsbalken på det sättet att sökanden ska ge in den exekutionstitel på grund varav verkställighet söks (2 kap. 2 § andra stycket). I de flesta fall är det inte i svensk internationellt processrättslig lag- stiftning föreskrivet vem som kan göra en ansökan om erkännande och verkställighet av ett utländskt avgörande. När det gäller erkännande av ut- ländska avgöranden om äktenskapsskillnad, kan det emellertid noteras att det i 3 kap. 8 § lag föreskrivs att en ansökan om att ett utländskt beslut om upplösning av äktenskap ska gälla eller inte gälla i görs av en make. Enligt 9 § lagen (1985:367) om internationella faderskaps- frågor får vidare frågan om huruvida ett utländskt avgörande gäller i prövas efter en ansökan av någon som har varit part i den utländska rättegången och vars rätt frågan rör. Med utgångspunkt i dessa regleringar bör det vara ett tillräckligt krav att en ansökan om en förklaring att det saknas skäl att vägra erkännande av ett utländskt avgörande görs av någon som har varit part i den utländska rättegången. I den nya II-förordningen finns det inte någon reglering om vem som får ansöka om vägran av erkännande eller verkställighet. Ett synsätt kan då vara att som i promemorian anse att frågan regleras av nationell lag (artikel 59.1). Ett annat synsätt är att unionslagstiftaren inte ansett att det finns behov av att reglera frågan, eftersom det är mer eller mindre givet vem som ska göra en ansökan – nämligen den som avgörandet görs gällande emot eller som är motpart i ärendet om verkställighet av av- görandet. Enligt regeringens uppfattning bör det senare synsättet få före- träde. Det finns därför inte anledning att föreslå någon särskild reglering om vem som kan ansöka om vägran av erkännande eller verkställighet. Processlag i ett särskilt vägransärende Förfarandena för prövning av frågor om vägran av erkännande eller verk- ställighet enligt artiklarna 40 och 59 och om en förklaring enligt artikel 30.3 att det saknas grund för att vägra erkännande avgörs – i den utsträckning inte II-förordningen föreskriver något annat – av nationell rätt. Frågan blir då vilken processlag som ska styra domstolarnas handläggning av dessa ärenden. Vid vägransprövningen sker inte någon prövning i sak, utan en begränsad prövning av de vägransgrunder som anges i förordningen. Det kan förutses att prövningen som regel kan göras på handlingarna. En tillämpning av ärendelagen framstår – på motsvarande sätt som gäller och som också gäller för den jämförbara vägransprövningen enligt 2012 års I-förordning – som den mest ändamålsenliga (jfr prop. 2013/14:219 s. 79 och 90–92). Det bör alltså föreskrivas i lag att ärende- lagen ska tillämpas, om inte något annat följer av II- förordning. I de fall där förordningen innehåller processuella bestämmelser men där dessa inte kan anses vara uttömmande, kompletterar ärendelagen förordningen. Förordningen medger att ett beslut med anledning av en ansökan om vägran av verkställighet får överklagas, och att ett avgörande som meddelats med anledning av ett sådant överklagande får överklagas (artiklarna 61 och 62). Av ärendelagen framgår att ett beslut får överklagas till hovrätten respektive och att prövningstillstånd krävs i bägge instanserna (39 och 40 §§ ärendelagen). Ett ärende enligt artikel 59 om vägran av verkställighet av ett utländskt avgörande kommer att prövas i ett särskilt ärende av den domstol som har angetts i den förordning som regeringen avser att besluta. kan det i det ordinära verkställighetsärendet komma upp frågor till prövning om vägran enligt artikel 50, om uppskjutande och vägran enligt artikel 56 eller om vägran på nationell grund. Förutsatt att ärendena prövas i samma domstol aktualiseras frågan om en gemensam handläggning av ärendena. Ärendelagen innehåller inte några bestämmelser om förening av ärenden (kumulation). I många fall utesluter reglerna att ärendena avgörs av rätten i samma sammansättning (jfr 3 § ärendelagen och 21 kap. 12 § föräldra- balken). Om sammansättningsreglerna inte är ett hinder kan en gemensam handläggning tillåtas ske, om det är lämpligt (se prop. 1995/96:115 s. 42). I fråga om lämplighetsbedömningen bör 14 kap. om ku- mulation av mål kunna vara vägledande (se även prop. 2016/17:95 s. 15 och 16). Enligt artikel 60 ska ärenden om vägran av verkställighet handläggas skyndsamt. Bestämmelsen kommer att tillämpas vid sidan av ärendelagens regler, och kräver ingen kompletterande svensk reglering. För domstolens del innebär detta att ärendet måste handläggas med förtur. Ett skyndsam- hetskrav är inte något främmande i dessa sammanhang. Ett sådant krav gäller även enligt 15 § lag. Även i det fallet är den svenska regleringen en konsekvens av ett internationellt åtagande (artikel 11 ). vill se ytterligare uttalanden om hur den närmare avgränsningen mellan II-förordningens och ärende- lagens olika tidsfrister ser ut. Frågan uppmärksammas i författningskom- mentaren. Officiella handlingar och överenskommelser I2003 års II-förordning anges det att handlingar som har upprät- tats eller registrerats som officiella handlingar (fr. actes authentiques) och är verkställbara i en medlemsstat samt överenskommelser som är verk- ställbara i ursprungsmedlemsstaten ska erkännas och förklaras verkställ- bara under samma förutsättningar som domar. I den nya II- förordningen avskaffas kravet på verkställbarhetsförklaring. Dessutom innehåller förordningen en utbyggd och mer detaljerad reglering om officiella handlingar och överenskommelser med särskilda bestämmelser om intyg, rättelse och återkallelse av intyget och vägran av erkännande eller verkställighet (artiklarna 64–68). 2021/22:189 Det förekommer inte några handlingar i den svenska rättsordningen som utgör en officiell handling eller överenskommelse i förordningens mening. Däremot kan det föreslagna vägransförfarandet komma att tillämpas även i fråga om utländska officiella handlingar och överenskommelser (jfr t.ex. prop. 2014/15:105 s. 73 och prop. 2018/19:50 s. 100). Det förekommer t.ex. i flera medlemsstater – bl.a. – ett förenklat skilsmässoförfa- rande där ett äktenskap kan upplösas efter att en överenskommelse ingåtts inför en notarie. Sådana äktenskapsskillnader registreras av Skatte- verket i folkbokföringsdatabasen. 9Olovliga bortföranden av barn Regeringens förslag: Upplysningen lag om att särskilda be- stämmelser finns II-förordning ska ändras till att i stället upplysa om att sådana bestämmelser finns i den nya II- förordningen. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker eller har ingen invändning mot promemorians förslag. , för Medling och konflikthantering och anser att den nuvarande regleringen lag inte fullt ut motsvarar skyldigheten att verka för medling enligt den nya II-förordningen. anser även att lag som transformerar till svensk rätt bör arbetas om. pekar på att det kan vara svårt för rättstillämparna att tillämpa regelverket när II-förordningen hänvisar till bestämmelser som konventionen är transformerad till svensk rätt. noterar – med anledning av att II-förordningen ger möj- lighet att förordna om att ett beslut om återlämnande ska gälla trots att det inte fått laga kraft – att beslut om återlämnande enligt lag gäller om inte annat beslutas. påpekar att det inte är lämpligt att försöka medla mellan vårdnadshavare om det förekommit hedersrelaterat våld och förtryck. Skälen för regeringens förslag Den nya II-förordningen och lag Konven- tionen syftar till att snabbt återföra barn som bortförts eller kvarhållits olovligen. Konventionen förutsätter att samarbete sker i enskilda fall mellan centralmyndigheter i konventionsstaterna. är genomförd i svensk lag genom lagen (1989:14) om erkännande och verk- ställighet av utländska vårdnadsavgöranden m.m. och om överflyttning av barn (lag). Konventionen införlivades i svensk rätt genom trans- formation (som innebär att konventionen omarbetats till svensk författ- ningstext i den utsträckning nya bestämmelser behövts). Genom II-förordning infördes regler på EU-nivå som kompletterar . Dessa regler gäller i förhållande till EU:s medlemsstater – utom – vid sidan av lag (se prop. 2007/08:98 s. 33). Avsikten med reglerna i förordningen är att gå ett steg längre än konventionen och ge ett starkare skydd för barn inom EU. lag innehåller också en särskild upplysning om att det finns sär- skilda bestämmelser II-förordning (1 § fjärde stycket). nya II-förordningen läggs det ytterligare fokus på situatio- ner som innefattar internationella bortföranden av barn. Det framgår redan av dess titel. I förordningen samlas reglerna om bortförande av barn i ett nytt kapitel (kapitel III). På så sätt förväntas reglerna om internationella bortföranden av barn bli mer överskådliga för rättstillämparna. Den nya förordningen utgår – liksom den tidigare förordningen – från att ska tillämpas mellan medlemsstaterna. Det framgår vidare uttryckligen av förordningen att artiklarna 23–29 och artiklarna i kapitel VI kompletterar konventionen. Reglerna i II-förordningen är direkt tillämpliga och kräver alltså isig inte någon åtgärd för att införlivas i svensk rätt. I förordningen finns det artiklar som hänvisar till olika artiklar i . invänder att den pedagogiska poängen med den svenska transformeringen av till svensk rätt går förlorad när II-förordningen hänvisar till artiklar i . Efter- som dessa artiklar inte nämns lag som transformerat konven- tionen till svensk rätt, måste rättstillämparen gå till förarbetena för att reda ut vilka artiklar som motsvarar en viss paragraf i den lagen. är därför en inkorporering av att föredra. Regeringen har förståelse för att hänvisningarna till konventionen inågot fall kan orsaka merarbete för rättstillämparna. Det får konstateras att detta förhållande inte är något nytt för den nya II- förordningen utan gäller redan enligt II-förordning. Som också konstaterar finns det dessutom nackdelar förenade med att inkorporera i svensk rätt. Inte minst handläggningen av ärenden där II-förordningen inte är tillämplig skulle kunna påverkas menligt av en inkorporering. Det kan i sammanhanget noteras att praktiskt taget alla remissinstanser instämde i bedömningen att transfor- mering var att föredra vid införlivandet av konventionen (se prop. 1988/89:8 s. 21 och 22). Mot den bakgrunden drar regeringen slutsatsen att det inte finns skäl att inom ramen för detta lagstiftningsärende drastiskt omarbeta lag och förändra införlivandemetod Haag- konvention. Emellertid bör upplysningen i 1 § fjärde stycket lag om att särskilda bestämmelser finns II-förordning ändras så att den i stället hänvisar till II-förordning. nya förordningen finns bestämmelser om barnets rätt att komma till tals (artikel 21). Det framgår av artikel 26 att bestämmelserna är tillämpliga även i ärenden om olovliga barnbortföranden. Handläggningen av ett ärende om olovligt bortförda barn enligt II- förordningen ska vara skyndsam (se artiklarna 23.1, 24.1 och 28.1). Detta krav stämmer överens med skyndsamhetskravet i 15 § andra stycket i Enligt förordningen gäller att för en domstol i första instans börjar en tidsfrist att löpa när ärendet inleds (se artikel 24.2 och skäl 42 i ingressen). Tidsfristen är strängare formulerad än enligt lag. Skälet till att lag inte innehåller samma bestämda tidsgräns för de svenska domstolarnas handläggning av ärenden om åter- lämnande som inte omfattas av II-förordningen är att dessa ären- den ofta kan antas vara mer krävande och därför svårare att handlägga med samma snabbhet (se prop. 2007/08:98 s. 34). En nyhet är att det tydliggörs att sexveckorsfristen gäller även i högre rätt (artikel 24). Fristen börjar att löpa då alla de obligatoriska etapperna i förfarandet har avslutats. Till de obligatoriska etapperna får anses höra att i förekom- mande fall delge överklagandet och slutföra en eventuell kommunicering i ärendet. Även tid för delgivning av kallelse till förhandling får anses höra dit (jfr skäl 42 i ingressen). I praktiken kommer förordningens nya reglering för svenskt vidkommande att innebära att högre rätt får mer tid för sin handläggning än den har enligt den – visserligen inte lika skarpa – sexveckorsfristen i lagen. Fristen tillämpas i regel även i högre rätt. En ytterligare nyhet är att skyndsamhetskravet och en tidsfrist uttryckligen gäller även vid den faktiska verkstäl- ligheten (artikel 28). När domstolen i förekommande fall beslutar om verk- ställighet genom biträde av (18 § lag) bör den alltså beakta denna tidsfrist. De skillnader som uppstår vid handläggningen av ärenden som omfattas av II-förordningen och ärenden som inte gör det är begränsade och framstår alltjämt som motiverade. Det bör därför inte göras någon ändring lag med anledning av den nya förordningens reglering om tids- frister. Iskäl 42 i ingressen till den nya II-förordningen anges att med- lemsstaterna bör överväga att bara tillåta ett enda överklagande av ett avgörande om återlämnande av ett barn enligt . För svensk del skulle det i så fall bli fråga om en förkortad instanskedja där blir sista instans. En sådan ordning skulle innebära att den hovrätten skulle vara både kontroll- och prejudikatinstans. En konsekvens av det är att domstolens arbete med prejudikatbildningen riskerar att bli begränsat. Till bilden hör vidare att prövningstillstånd krävs i såväl som och att det därmed finns goda processrätts- liga förutsättningar för en skyndsam handläggning av ärendena. Någon indikation på att handläggningen av ärendena skulle dra ut finns inte heller. Det är därför ändamålsenligt, som också och framhåller, att den nuvarande instanskedjan behålls. Samförståndslösningar om frågor om föräldraansvar Som behandlas i avsnitt 6.1 är det enligt II-förordningen under vissa förutsättningar möjligt för parter att komma överens om vilken domstol som ska vara behörig i en fråga om föräldraansvar (artikel 10). Denna möjlighet gäller även i situationer då ett barn olovligen har förts bort eller hålls kvar i en annan medlemsstat (jfr artikel 9). Mot denna bak- grund anges det i skäl 22 i ingressen att det under vissa omständigheter bör vara möjligt för föräldrarna att i samband med återlämnandeförfaranden Prop. 2021/22:189 enligt nå en samförståndslösning och för den domstol som handlägger frågan om återlämnande att utöva behörighet även i fråga om samförståndslösningen. Medlemsstater där Haagärenden prövas av en särskilt utpekad domstol (s.k. koncentrerad behörighet) bör därför överväga att ge den domstol vid vilken talan om återlämnande väckts möjlighet att i enlighet med också utöva den behörighet som överenskommits eller godtagits av parterna enligt denna förordning. Enligt svensk rätt gäller att ärenden som avser ansökningar om över- flyttning av olovligen bortförda eller kvarhållna barn med stöd av handläggs av (13 § fjärde meningen lag), medan frågor om vårdnad, boende eller umgänge enligt 6 kap. 17 § första stycket första meningen i stället som huvudregel tas upp av domstolen i den ort där barnet har sin hemvist. I de flesta fall som det nu är fråga om, dvs. situationer där ett barn olovligen förts hit eller hålls kvar i , har barnet dock inte sin hemvist här (se prop. 2005/06:99 s. 72), vilket innebär att kommer att vara reservforum (6 kap. 17 § tredje stycket ). Då kom- mer behörig domstol för de bägge frågorna att sammanfalla. Frågan är ändå om det – som föreslås i förordningens ingress – finns anledning att införa en särskild reglering som möjliggör att frågor om vårdnad, boende och umgänge kan prövas i även i de särskilda situationer när svensk domstol har behörighet enligt II- förordningen, men en annan tingsrätt är behörig enligt bestämmelser om barnets hemvist. behörighetsreglering som pekar ut barnets hemvist är inte exklusivt forum (se rättsfallet NJA 2015 s. 218). Det innebär att om käranden väcker talan i strid med behörig- hetsregeln i ska domstolen avvisa talan endast om sva- randen gör foruminvändning eller uteblir. Om parterna är överens, kan det inte förutses att det blir aktuellt att avvisa talan. Några praktiska problem för parterna torde därför den nuvarande ordningen inte innebära. Det finns därför inte anledning att föreslå någon särskild behörighetsregel för denna situation. Det kan konstateras att en handläggning vid samma tingsrätt kommer att ske i separata mål och ärenden. Även om det inte finns några förutsätt- ningar att kumulera målet och ärendet, finns det normalt sett inget som hindrar att domstolen utnyttjar möjligheter till en samordning av hand- läggningen. Samma domare som handlägger målet bör kunna handlägga ärendet, under förutsättning att situationen inte är sådan att domaren är jävig. Enligt den nya II-förordningen har domstolen en uttalad skyldig- het att verka för alternativ tvistlösning (artikel 25). Domstolen ska och under vilket skede som helst av förfarandet antingen direkt, eller i lämpliga fall med biträde av centralmyndigheterna, uppmana parterna att överväga om de är villiga att delta i medling eller någon annan metod för alternativ tvistlösning såvida detta inte strider mot barnets bästa, är olämpligt i det enskilda fallet eller onödigt skulle försena förfarandet. 2021/22:189 Våld i nära relationer pekas särskilt ut som en situation då medling inte är lämplig (skäl 43 i ingressen), något som även framhåller. Enligt 16 § första stycket lag får domstolen – innan den be- slutar om verkställighet eller överflyttning enligt lagen – uppdra åt en leda- mot eller suppleant i socialnämnden eller en tjänsteman inom socialtjän- sten att verka för att den som har hand om barnet frivilligt ska fullgöra vad som åligger honom eller henne. Ett sådant uppdrag får även lämnas åt någon annan lämplig person. Uppdrag får lämnas endast om det kan antas att detta kommer att leda till att barnet överlämnas utan att ärendets be- handling onödigt fördröjs. Det är alltså inte obligatoriskt att lämna ett upp- drag utan en prövning ska göras i varje enskilt fall. Om det kan antas att det kan komma att leda till att barnet överlämnas frivilligt, bör ett uppdrag lämnas (se prop. 1992/93:139 s. 16). De fakultativa reglerna lag utgår alltså från att ett uppdrag bör lämnas om det förväntas kunna leda till ett framgångsrikt resultat. Förordningen innehåller alltså en obligatorisk regel med vissa undan- tagsfall som ska jämföras med den svenska fakultativa regleringen som föreskriver ett undantagsfall. Det är fråga om olika regleringstekniker som i allt väsentligt har samma ändamål och funktion. I promemorian görs bedömningen att de olika regleringsteknikerna i det stora flertalet fall kan förväntas leda till samma resultat. , för Medling och konflikthantering och ifrågasätter den slutsatsen och menar att regleringen lag bör anpassas till förordningen. Dessa synpunkter har dock sin utgångspunkt i att medling är den enda tillgängliga formen för alternativ tvistlösning. Förordningen tillåter dock att även andra metoder för alternativ tvistlösning används. Domstolen kan t.ex. på egen hand verka för att en samförståndslösning nås. Någon sådan skyldighet finns inte lag, men kan alltså gälla direkt enligt artikel 25 i ärenden där förord- ningen är tillämplig. Att söka uppgörelser i samförstånd under rättens ledning är en mycket smidig, snabb, kostnadseffektiv och framgångsrik form av tvistlösning. Verksamheten är inte främmande för domstolen som har en sådan allmän skyldighet t.ex. i indispositiva tviste- mål (se 42 kap. 17 § första stycket och prop. 2010/11:128 s. 25 och 26). Det bedöms inte krävas några lagändringar med anledning av regleringen om alternativ tvistlösning II-förordning. Tillfälliga åtgärder och tillfällig verkställbarhet Ytterligare en nyhet i den nya förordningen är att domstolen under vilket skede som helst av förfarandet för återlämnande av ett barn, i enlighet med artikel 15 i förordningen, får pröva huruvida kontakt mellan barnet och den person som har ansökt om återlämnande av barnet bör säkerställas med hänsyn till barnets bästa (artikel 27.2). Bestämmelsen möjliggör för den domstol där ett återlämnandeförfarande pågår – dvs. eller högre rätt när ett överklagande skett – att fatta beslut om umgänge eller motsvarande som en tillfällig åtgärd enligt artikel 15. Förordningens bestämmelse är direkt tillämplig och kräver inga komplet- terande svenska bestämmelser. Vidare kan ett avgörande om återlämnande av barnet förklaras interi- mistiskt verkställbart, utan hinder av att det överklagats, om det med tanke på barnets bästa krävs att barnet återlämnas innan överklagandet har avgjorts (artikel 27.6 i förordningen).