prop · H903134 · 2022-02-24 00:00:00 — Anmälningsskyldigheten bör alltså inte nämnvärt påverka den administrativa bördan för en arbetsgivare utöver vad som redan krävs eller kommer att krävas enligt den arbetsrättsliga regleringen. och har synpunkter på utredningens förslag att arbetsmarknadens parter ska delta vid urvalet av vilka arbetsgivare som ska omfattas av en anmälningsskyldighet medan LO, och anser att samtliga arbetsgivare bör omfattas av en skyldighet att anmäla försämringar i anställningsvillkoren. En generell anmälningsskyldighet för alla arbetsgivare som anställer arbetskraftsinvandrare innebär visserligen en möjlighet att kontrollera att samtliga arbetskraftsinvandrare under arbetstillståndets giltighetstid har anställningsvillkor som lever upp till Som är inne på är det emellertid angeläget att resurser används där de bäst behövs och därmed riktas mot de branscher och arbetsgivare där behovet är som störst. Regeringen anser därför, i enlighet med utredningens förslag, att bör få besluta vilka arbetsgivare som ska åläggas en anmälningsskyldighet och inför beslut om urvalet av arbetsgivare kunna samråda med relevanta myndigheter och organisationer som på olika sätt kommer i kontakt med de problem som kan uppstå för arbetskraftsinvandrare. Den närmare utformningen av handläggning av ärenden om anmälningsskyldighet, inklusive vilka bör samråda med vid urvalet av vilka arbetsgivare som ska kontrolleras, bör regleras på annat sätt än i lag. LO, och efterfrågar sanktioner eller en rätt för arbetstagare till ersättning vid återkallelse av ett uppehållstillstånd för arbete. utredningens slutbetänkande ingår bl.a. att lämna författningsförslag om skärpta straff för arbetsgivare som utnyttjar systemet för arbetskraftsinvandring och rätt till skadestånd för de arbetstagare som Regeringen avser alltså att återkomma till dessa frågor vid beredningen av slutbetänkandet (SOU 2021:88). Sammanfattningsvis anser regeringen att det bör införas en straffsanktionerad skyldighet att anmäla försämrade villkor för ett urval av Som anges ovan får en rimlig utgångspunkt antas vara att de flesta arbetstagare erhåller bättre, och inte sämre, villkor ju längre Det bör därför bara vara ett begränsat antal av de arbetsgivare som åläggs en anmälningsskyldighet som i praktiken också kommer att behöva anmäla försämrade villkor. bedömning bör därför förslaget inte medföra någon betydande ökning av Prop. arbetsbördan för vare sig arbetsgivare, , eller domstolarna. Som anges i avsnitt 8.2 bör vid en förlängningsansökan t.ex. inte regelmässigt behöva undersöka förutsättningarna under den tidigare tillståndsperioden, om det inte finns någon särskild anledning till det. En sådan anledning skulle t.ex. kunna vara att utlänningen har varit anställd hos en arbetsgivare som omfattats av en anmälningsskyldighet. På så sätt kan upptäcka om en arbetsgivare brutit mot anmälningsskyldigheten. Om arbetsgivaren däremot har anmält försämrade anställningsvillkor och inte har invänt mot dessa, anser regeringen i likhet med utredningen att det är rimligt att denna bedömning normalt bör gälla även vid en ansökan om förlängt tillstånd, under förutsättning att villkoren även i fortsättningen bedöms uppfylla kraven i 6 kap. 2 § första stycket UtlL. 13Förbättrade regler om uppgiftsskyldighet för arbetsgivare Regeringens förslag: ska få förelägga en arbetsgivare till en utlänning som beviljats arbetstillstånd enligt reglerna för arbetskraftsinvandring att lämna skriftlig uppgift om de villkor som gäller för utlänningens anställning. Ett sådant föreläggande ska få förenas med vite. Om det finns anledning att anta att den som ska föreläggas har begått en gärning som kan föranleda straff eller sanktionsavgift, ska denne inte få föreläggas vid vite att medverka i utredningen av en fråga som har samband med den misstänkta gärningen. Samma sak ska gälla om den som ska föreläggas är en juridisk person och det finns anledning att anta att en ställföreträdare för den juridiska personen har begått en sådan gärning. Vid prövningen av en fråga om utdömande av vite ska även vitets lämplighet få bedömas. Utredningens huvudförslag stämmer delvis överens med regeringens. Utredningen föreslår inte att ett föreläggande inte ska få förenas med vite i vissa fall eller att vitets lämplighet ska få bedömas vid prövning av en fråga om utdömande av vite. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser yttrar sig inte särskilt om förslaget i sig utan främst om utredningens huvudförslag respektive alternativa förslag som en helhet. Några remissinstanser, bl.a. och , tillstyrker förslaget även om de anser att det skulle innebära en ökad administrativ börda för de företag som omfattas. Även i (LO) tillstyrker förslaget men anser att det bör gälla för alla arbetsgivare. LO anser också att det krävs löpande och systematiska kontroller av arbetsgivare, att informationsinhämtning bör automatiseras och att bör få 2021/22:134 bättre möjligheter till kontroller på arbetsplatserna, vilket skulle kräva centralorganisation (TCO) anser att särskilda kontroller bör införas för att tillförsäkra att anmälningsskyldigheten efterlevs. anser att en relativt omfattande tillsyn på detta område skulle kunna vara en viktig beståndsdel i arbetet att motverka fusk, regelöverträdelser och brottslighet på arbetsmarknaden. anser att det är angeläget att utreda om sekretessgränserna mellan och är påtalar att det finns stöd för att genomföra kontroller och efterfrågar en analys av huruvida det rådande systemet skulle kunna uppnå samma syften om det användes i högre utsträckning. och Förvaltningsrätten i efterfrågar även förtydliganden kring vad som avses med att arbetsgivaren ges tillfälle att rätta till eventuella brister i anställningsvillkoren och vilka konsekvenser som kan följa av att rättelse inte vidtas. framstår som rimligt att en kontroll av anställningsvillkoren enbart görs av de arbetsgivare som finner lämpliga att särskilt granska, men understryker vikten av att samråder med relevanta myndigheter vid avgörandet av vilka arbetsgivare som ska kontrolleras. Även Säkerhetspolisen välkomnar att föreslås få möjlighet till tidigare och förebyggande kontroller av arbetsgivare och att detta ska ske i samråd med bl.a. Säkerhetspolisen. Kammarrätten i konstaterar att samtliga förelägganden, alltså även de som inte är förenade med vite, kan komma att överklagas och att det därför kan bli fråga om ett större antal överklaganden än det fåtal som utredningen redovisat i sin analys. Skälen för regeringens förslag Nuvarande uppgiftsskyldighet för arbetsgivare I 23 kap. 1 § 4 UtlL finns ett bemyndigande för regeringen att meddela föreskrifter om dels skyldighet för arbetsgivare till en utlänning som beviljats arbetstillstånd enligt 6 kap. 2 § första stycket UtlL att lämna uppgift om de anställningsvillkor som gäller för utlänningen, dels om hur uppgiftsskyldigheten ska uppfyllas. Med stöd av det bemyndigandet har regeringen föreskrivit att en arbetsgivare till en utlänning som beviljats arbetstillstånd på begäran av ska lämna skriftlig uppgift om de villkor som gäller för utlänningens anställning och att uppgifterna ska lämnas på heder och samvete (6 kap. 6 b § UtlF). Genom att uppgifterna ska lämnas på heder och samvete blir bestämmelserna om osann eller vårdslös försäkran i 15 kap. 10 § En arbetsgivare som på begäran av skriftligen lämnar osann uppgift eller förtiger sanningen kan således, om åtgärden innebär fara i bevishänseende, dömas för osann försäkran till böter eller fängelse eller, om brottet är grovt, till fängelse i högst . Om gärningen begås av grov oaktsamhet kan arbetsgivaren enligt samma paragraf dömas för vårdslös försäkran till böter eller fängelse . har emellertid inte gjort några bör få förelägga en arbetsgivare vid vite Regeringen föreslår i avsnitt 11 att utredningens alternativa förslag bör genomföras på det sättet att ett anställningsavtal ska krävas för att kunna beviljas arbetstillstånd enligt reglerna för arbetskraftsinvandring. I avsnitt 12 behandlas vidare frågan om att ett urval av arbetsgivare därefter bör omfattas av en straffsanktionerad anmälningsskyldighet om något av de anställningsvillkor som har betydelse för arbetstillståndet försämras i förhållande till de uppgifter som legat till grund för beslutet om arbetstillstånd. Utredningen bedömer att det med detta alternativa förslag inte är nödvändigt att utveckla de nuvarande reglerna om uppgiftsskyldighet i 6 kap. 6 b § UtlF. Regeringen håller inte med utan anser att det finns ett behov även av förbättrade regler om uppgiftsskyldighet men att dessa regler inte ska vara sammanbundna med anmälningsskyldigheten, utan precis som fungera som ett eget kontrollverktyg. Den nuvarande straffsanktionerade uppgiftsskyldigheten är, som utredningen är inne på i sitt huvudförslag, inte heller tillräckligt besvärande för en arbetsgivare för att utgöra ett effektivt verktyg mot fusk och missbruk. En arbetsgivare kan t.ex. undgå att göra sig skyldig till osann försäkran genom att helt enkelt undvika att svara på begäran (prop. 2013/14:227 s. 30). I likhet med vad flera remissinstanser på såväl arbetsgivarsidan som arbetstagarsidan anser bör den nuvarande straffsanktionerade uppgiftsskyldigheten därför förbättras på så sätt att får möjlighet att vid vite förelägga arbetsgivaren att skicka in begärda uppgifter. En sådan utveckling av det rådande systemet ligger också i linje med vad efterfrågar. En föreskrift om att vid vite får förelägga arbetsgivare till en utlänning som beviljats arbetstillstånd att lämna skriftlig uppgift om de villkor som gäller för utlänningens anställning föreslås därför införas i 9 kap. UtlL. Bestämmelser om vite finns i lagen (1985:206) om viten. Av den lagen framgår vilka hänsyn som ska tas när ett vite fastställs, vem som ska ansöka om utdömande av vite och var det ska göras. Regeringens förslag om att ett föreläggande om att lämna uppgifter ska få förenas med vite innebär att , som har sitt huvudkontor i , kommer att ansöka om utdömande av vite vid Förvaltningsrätten i , vars avgöranden kan överklagas till Kammarrätten i (1 och 5 §§ förordning [1977:937] om allmänna förvaltningsdomstolars behörighet m.m.). Regeringen ansluter sig till utredningens bedömning att antalet ansökningar om utdömande av vite kommer att bli relativt få. Det kan därmed finnas processekonomiska fördelar med att samla dessa ansökningar till en och samma domstol. Någon specialreglering föreslås därför inte avseende forum för ansökningar om utdömande av vite. Även i övrigt kommer vad som föreskrivs i lagen om viten alltså att gälla för frågor rörande vite, såvida inte annat särskilt anges. Kammarrätten i konstaterar att den föreslagna bestämmelsen i 9 kap. UtlL endast ger en möjlighet att förena ett föreläggande med vite. I ett första skede kan utgångspunkten vara att föreläggandena inte förenas med vite och först om föreläggandena inte efterföljs fattas beslut om nya förelägganden som då förenas med vite. 2021/22:134 Samtliga förelägganden, alltså även de som inte är förenade med vite, skulle enligt kammarrätten kunna komma att överklagas. Beroende på hur väljer att tillämpa den nya bestämmelsen kan det därför enligt kammarrätten bli fråga om ett större antal överklaganden än det fåtal som utredningen redovisat i sin analys. Regeringen vill dock förtydliga att utredningens förslag innebär att det saknas möjlighet att överklaga själva föreläggandet, oavsett om det är förenat med vite eller ej. Det följer av att det inte föreslås några ändringar i 14 kap. UtlL, där det uttömmande anges vilka beslut enligt utlänningslagen som får överklagas. För att inte hämma effektiviteten i förfarandet anser regeringen också att detta är en rimlig ordning. Till skillnad från utredningen anser regeringen däremot att det bör anges att det finns en möjlighet att få vitets lämplighet bedömt och att det bäst sker i samband med prövningen av en ansökan om utdömande av vitet. En motsvarande reglering finns i 3 a kap. 12 § tredje stycket UtlL rörande vitesföreläggande i anslutning till skyldigheten att ansöka om uppehållskort (se även propositionen Genomförande av EG-direktiven om unionsmedborgares rörlighet inom EU och om varaktigt bosatta tredjelandsmedborgares ställning [prop. 2005/06:77 s. 188]). En ny bestämmelse med motsvarande innebörd föreslås därför. Kammarrättens farhågor bör därmed inte heller komma att infrias utan antalet mål i domstol begränsas till de fall där sedermera också ansöker om utdömande av vitet. Särskilt om vite och den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna I artikel 4 i sjunde tilläggsprotokollet till den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna () regleras rätten att inte bli lagförd eller straffad två gånger för samma gärning (ne bis in idem). Det innebär bl.a. att vite som huvudregel inte får kombineras med någon annan sanktion. Det som föreslås om vite är en utveckling av det nuvarande systemet och innebär i sig endast att en arbetsgivare genom att ett föreläggande förenas med vite kan förmås att lämna uppgifter till inom utsatt tid. Om arbetsgivaren däremot svarar men i sitt svar lämnar oriktiga uppgifter till kommer denne fortfarande att kunna dömas för osann eller vårdslös försäkran. Det är då de oriktiga uppgifterna som kan generera ett straff, men något vite kan inte dömas ut. Eftersom vitet å ena sidan och osann eller vårdslös försäkran å andra sidan därmed tar sikte på olika händelseförlopp uppstår enligt regeringens bedömning inte någon dubbelbestraffningssituation. Inte heller bedöms någon dubbelbestraffningssituation uppstå med anledning av den anmälningsskyldighet som behandlas i avsnitt 12. Oriktiga uppgifter som lämnas på heder och samvete av en arbetsgivare efter ett föreläggande från är straffbelagda enligt 15 kap. 10 § i och bör inte kunna anses vara sådana oriktiga uppgifter som är straffsanktionerade enligt bestämmelsen i 20 kap. 6 § UtlL och som är kopplad till anmälningsskyldigheten. Anmälningsskyldigheten innebär att arbetsgivaren på eget initiativ ska anmäla vissa uppgifter, vilket inte heller bör kunna likställas med att efter ett föreläggande lämna begärda uppgifter till en myndighet. Av den praxis som utvecklats av med anledning av artikel 6 i om rätten till rättvis rättegång eller närmare bestämt rätten att betraktas som oskyldig till dess skuld lagligen fastställs följer vidare att den som är anklagad för brott har rätt att inte belasta sig själv vid utredningen av anklagelsen (s.k. passivitetsrätt). Artikeln omfattar även administrativa sanktioner som vite. Mot den bakgrunden har det i vissa lagar införts ett förbud mot att vid vite förelägga någon att medverka i en utredning som har samband med brottsmisstanken (se t.ex. 26 kap. 14 a § , 7 kap. 6 § tullagen [2016:253], 44 kap. 3 § skatteförfarandelagen [2011:1244] och 26 kap. 27 § skollagen [2010:800]). Räckvidden av det skydd som rätten ger avgörs mot bakgrund av en helhetsbedömning där hänsyn ska tas till flera omständigheter. Det rör sig om karaktären och graden av det tvång som använts för att få fram information, tyngden av det allmänna intresset av att utreda och beivra överträdelsen i fråga samt relevanta rättssäkerhetsgarantier i förfarandet. Även när rätten att inte belasta sig själv är relevant i en viss situation kan ändå tillämpningen av de olika faktorerna och hur den framtvingade bevisningen används i ett straffrättsligt förfarande leda till slutsatsen att kärnan i rättigheten inte har kränkts. Det innebär att omfattningen av den enskildes skydd kan variera mellan olika områden och omständigheterna i det enskilda fallet. I svensk rätt finns ändå en tydlig princip om att myndigheter inte ska använda sig av sanktionerade förelägganden i fall då det finns en befogad anledning att anta att den som föreläggandet riktar sig till har begått ett brott, medan det anses vara förenligt med att använda förelägganden som inte är vitessanktionerade (se bl.a. propositionen Nytt regelverk för handel med utsläppsrätter [prop. 2020/21:27 s. 77–79], propositionen Genomförande av oskuldspresumtionsdirektivet [prop. 2017/18:58 s. 16 och 17], propositionen Administrativa avgifter på skatte- och tullområdet, m.m. [prop. 2002/03:106 s. 178–182] och NJA 2018 s. 394 med där gjorda hänvisningar till praxis). Som anges ovan är den anmälningsskyldighet som behandlas i avsnitt 12 straffsanktionerad med böter eller, vid försvårande omständigheter, fängelse högst . Risken för den enskilde att belasta sig själv skulle kunna uppkomma t.ex. när behöver utreda en utlännings anställningsförhållanden för att kunna fatta beslut i en pågående utredning om återkallelse av uppehållstillstånd genom att förelägga dennes arbetsgivare. Om arbetsgivaren då är misstänkt för brott mot anmälningsskyldigheten bör ett föreläggande att lämna uppgifter inte förenas med vite, alternativt bör föreläggandet begränsas så att det inte riskerar innebära att den enskilde lämnar uppgifter som kan ligga till grund för anklagelsen om brott. Enligt regeringens mening är den lämpligaste lösningen att införa ett uttryckligt förbud mot vite för den situationen att någon är misstänkt för brott, dvs. på liknande sätt som i de andra lagar som nämns ovan. Eftersom det i utlänningslagen finns bestämmelser om särskilda avgifter bör även sådana sanktioner omfattas (se t.ex. 20 kap. 12 § om särskild avgift för en fysisk eller juridisk person som har en utlänning anställd, om utlänningen inte har rätt att vistas i eller har rätt att vistas här men saknar föreskrivet arbetstillstånd). 2021/22:134 bestämmelsen bör därför vara att om det finns anledning att anta att den som omfattas av föreläggandet har begått ett en gärning som kan föranleda straff eller sanktionsavgift, får denne inte föreläggas vid vite att medverka i utredning av en fråga som har samband med den gärning som misstanken avser. Bestämmelsen bör även omfatta de fall då en ställföreträdare för en juridisk person är misstänkt för brott. Hur är de förbättrade kontrollerna tänkta att fungera? För att förhindra kompetensutvisningar och att utländska arbetstagare arbetar under oskäliga villkor är det angeläget att eventuella brister i anställningsvillkoren upptäcks . En kontroll av att villkoren för tillståndet är uppfyllda bör därför initieras i nära anslutning till att utlänningen påbörjat sin anställning. Som påpekar bör en relativt omfattande tillsyn kunna vara en viktig beståndsdel i det generella arbetet att motverka fusk, regelöverträdelser och brottslighet på arbetsmarknaden. I budgetpropositionen föreslår regeringen också en förstärkning av resurser för att myndigheten ska kunna genomföra fler inspektioner på arbetsplatser och bekämpa arbetslivskriminaliteten, varav öronmärkts för att stärka myndighetssamverkan och öka de riktade kontrollerna i syfte att motverka arbetslivskriminalitet (prop. 2021/22:1 utg.omr. 14 avsnitt 5.5 och 5.6). Regeringen har också beslutat att inrätta en kommitté i form av en delegation mot arbetslivskriminalitet som ska öka kunskapen om arbetslivskriminalitetens omfattning och stödja de aktörer som arbetar med att stoppa arbetlivskriminalitet (dir. 2021:74). Av förordning med instruktion för framgår också redan att verket ska vidta åtgärder för att motverka missbruk av regler. Det är rimligt att utgå från att kontroller kommer att ske utifrån ett systematiskt urval av arbetsgivare, riktat till vissa branscher eller arbetsgivare där behovet erfarenhetsmässigt är som störst, vilket kan variera över tiden. Det är också rimligt att det därutöver sker kontroller stickprovsvis, både av arbetsgivare som inte omfattas av en anmälningsskyldighet och, som TCO är inne på, sådana som gör det – med beaktande av passivitetsrätten (se ovan). Det urval av arbetsgivare som identifieras inom ramen för den anmälningsskyldighet som behandlas i avsnitt 12 bör kunna ligga till grund även för vilka arbetsgivare som kontroller bör riktas mot. Med ett sådant urval av arbetsgivare bör, som är inne på, de kontroller som görs bli bättre och mer träffsäkra som resurser kan användas på ett effektivt sätt. Till skillnad från LO anser regeringen därför inte att samtliga arbetsgivare bör omfattas av kontrollerna. LO anser också att informationsinhämtning bör automatiseras och att bör få bättre möjligheter till kontroller på arbetsplatserna, vilket kräver minskad sekretess myndigheter emellan. Även anser att det är angeläget att utreda om sekretessgränserna mellan och är ändamålsenliga när det gäller myndigheternas arbete med att bekämpa fusk och fel. Regeringen har beslutat om förordningsändringar som syftar till att underlätta ett elektroniskt utlämnande av uppgifter från och till Prop. 2021/22:134 i olika ärenden om uppehållstillstånd för arbete. saknas i övrigt beredningsunderlag för ändrade sekretessregler i det här lagstiftningsärendet. Som anges i regeringens arbetsmiljöstrategi –2025 kommer dock regeringen att se över de behov av förändringar av regelverket om offentlighet och sekretess som kan krävas för att möjliggöra en förbättrad myndighetssamverkan (skr. 2020/21:92 s. 29). fick en utredning också i uppdrag att biträda med att se över hur informationsutbytet mellan myndigheter, kommuner och arbetslöshetskassor fungerar och vid behov kan stärkas i syfte att motverka bidragsbrott, felaktiga utbetalningar från välfärdssystemen och arbetslivskriminalitet (Fi2021/02442). För att uppnå syftet med kravet på att arbetsgivaren efter föreläggande ska lämna in uppgifter om anställningsvillkoren delar regeringen den bedömning som utredningen gör i sitt huvudförslag att också ska ha en motsvarande skyldighet att kontrollera att villkoren uppfyller kraven i 6 kap. 2 § första stycket UtlL och, om förutsättningarna för tillståndet inte är uppfyllda, på lämpligt sätt informera arbetsgivaren och arbetstagaren om detta. och Förvaltningsrätten i efterfrågar förtydliganden kring vad utredningen avser med att arbetsgivaren ges tillfälle att rätta till eventuella brister i anställningsvillkoren och vilka konsekvenser som kan följa av att rättelse inte vidtas. Som huvudregel gäller att en myndighet ska ge parten tillfälle att yttra sig över allt material av betydelse för ett beslut (25 § FL). På samma sätt som vid en kontroll enligt nuvarande 6 kap. 6 b § UtlF får , för det fall det bedöms att villkoren är sämre än vad som krävs enligt 6 kap. 2 § första stycket UtlL och arbetsgivaren efter kommunikationen inte åtgärdar bristerna, initiera ett ärende om återkallelse av uppehållstillståndet enligt 7 kap. 7 e § UtlL. Detsamma gäller i de fall en arbetsgivare anmäler försämrade villkor enligt den anmälningsskyldighet som behandlas i avsnitt 12. I avsnitt 8.1 föreslår regeringen att ett tidsbegränsat uppehållstillstånd för arbete inte behöver återkallas i ringa fall av avvikelse eller om en återkallelse med hänsyn till omständigheterna annars inte framstår som skälig. Dessa överväganden ska alltså göras även i denna situation. Om underrättar utlänningen om att en utredning om återkallelse har inletts, men något beslut inte fattats om återkallelse, har utlänningen på sig att hitta en ny anställning (7 kap. 7 e § andra stycket UtlL). Regeringen anser att den närmare utformningen av uppgiftsskyldigheten för arbetsgivare, precis som , lämpligen regleras på annat sätt än i lag och att det i övrigt bör ankomma på att avgöra vilka uppgifter arbetsgivaren ska lämna in och inom vilken tid detta ska ske. Regeringen vill även understryka vikten av att , till skillnad från , också genomför kontrollerna. En sådan styrning av myndigheten kan åstadkommas på annat sätt än genom lag. 2021/22:134 14 14.1Försörjningskrav vid anhöriginvandring kopplat till utländsk arbetskraft Regeringens förslag: För att en familjemedlem till en utlänning med ICT-tillstånd eller ICT-tillstånd för rörlighet för längre vistelse ska få beviljas uppehållstillstånd ska det krävas att utlänningen kan försörja sig själv och den anhörige.