prop · H903229 · 2022-04-19 00:00:00 — Det saknar betydelse på vilken rättslig grund påföljdslindringen har skett, så länge det står klart att den är föranledd av de omständigheter som utgjort den påstådda överträdelsen (jfr Högsta domstolens avgörande i rättsfallet De kompensatoriska rättsmedlen I, NJA 2012 s. 1038 I). Påföljdslindring har på så sätt företräde framför skadestånd (jfr prop. 2017/18:7 s. 60–61). I likhet med vad som gäller i fråga om konventionsskadestånd ger bestämmelsen därutöver utrymme för att den enskilde i vissa fall ska kunna anses kompenserad genom att överträdelsen erkänns av det allmänna, exempelvis genom en dom som klargör att den enskilde har fått sina fri- och rättigheter enligt 2 kap. regeringsformen överträdda. Även tydlig kritik från exempelvis ombudsmän kan utgöra ett sådant erkännande. Det torde i sådana fall främst handla om mindre allvarliga överträdelser. Exempel på rättelse och avhjälpande är att, i de fall det alls rör sig om en överträdelse, ett felaktigt beslut har ändrats eller upphävts i högre instans. Den enskildes underlåtenhet att utnyttja en möjlighet till annan gottgörelse, rättelse eller avhjälpande ska också beaktas vid prövningen av om grundlagsskadestånd är nödvändigt. Skadestånd bör som huvudregel komma i fråga först om de övriga möjligheter att komma till rätta med en överträdelse som står eller har stått den enskilde till buds inte åtgärdar och tillräckligt väger upp överträdelsen – eller inte skulle ha gjort så om den enskilde hade utnyttjat möjligheterna – och då i den utsträckning som det brister i det hänseendet (jfr Justitiekanslerns beslut i ärende 6715-19-4-3-2). Det ska dock inte ställas allt för långtgående krav på enskilda som har utsatts för överträdelser. Beroende på omständigheterna i det enskilda fallet kan det vara så att den enskildes passivitet i förhållande till andra rättsmedel har förklarliga och försvarbara skäl. Den enskildes förutsättningar att själv uppmärksamma en överträdelse kan ha betydelse för om det kan anses godtagbart att den enskilde inte har sökt gottgörelse, rättelse eller avhjälpande på andra tillgängliga sätt. Det kan vidare beaktas hur allvarlig en överträdelse har varit och om en förlust av möjligheten till skadestånd skulle drabba den enskilde särskilt hårt. Exempelvis bör ett barn inte gå miste om möjligheten till skadestånd av den anledningen att barnets vårdnadshavare har försummat att ta till vara barnets rättigheter på något annat sätt. Om en enskild utan godtagbar anledning exempelvis har valt att inte överklaga ett grundlagsstridigt beslut bör det dock begränsa möjligheterna att få skadestånd (jfr prop. 2017/18:7 s. 60–61). Bestämmelsen syftar till att ge utrymme i rättstillämpningen för rimliga helhetsbedömningar av om det är nödvändigt att betala skadestånd för att kompensera den skadelidande för överträdelsen. Prövningen ska ske med utgångspunkt i vilket behov av gottgörelse som typiskt sett kan anses ha uppkommit för en skadelidande utifrån en bedömning av hur allvarlig den påstådda överträdelsen är. Vilken fri- och rättighet som överträtts är exempel på en omständighet som kan ha betydelse (jfr rättsfallen Medborgarskapet I, NJA 2014 s. 323 och Medborgarskapet II, NJA 2018 Ett annat förhållande som är av betydelse är vilka skadeverkningar som överträdelsen med ett objektivt synsätt har för en enskild. Skadeståndsansvaret för överträdelser av 2 kap. regeringsformen gäller vid sidan av övriga bestämmelser i skadeståndslagen. Nödvändighetskravet hindrar inte att grundlagsskadestånd döms ut utan att ersättningskravet först har prövats enligt t.ex. bestämmelsen om fel eller försummelse vid myndighetsutövning eller om konventionsskadestånd (jfr prop. 2017/18:7 s. 62). Även om bestämmelsen avser överträdelser av grundläggande fri- och rättigheter enligt 2 kap. regeringsformen är det naturligt att nödvändighetskravet tolkas i ljuset av och den praxis som 2021/22:229 utvecklats av i fråga om tillgång till och uttömmande av effektiva rättsmedel. En allmän utgångspunkt är att prövningen inte bör leda till resultatet att rätten till skadestånd blir mindre förmånlig för den enskilde än om en överträdelse av motsvarande bestämmelse i i stället hade gjorts gällande. Bedömningen av vem som är ersättningsberättigad ska göras utifrån en prövning av den påstått skadeståndsgrundande rättighetsöverträdelsen i varje enskilt fall. Regeringsformen ger skydd åt enskilda i förhållande till det allmänna. En enskild kan vara en fysisk eller juridisk person. Utanför tillämpningsområdet faller myndigheter och andra offentliga organ. Även juridiska personer kan alltså vara berättigade till grundlagsskadestånd, också ersättning för annan ideell skada, om det har skett en överträdelse av en grundläggande fri- och rättighet som gäller även i förhållande till juridiska personer (jfr rättsfallen Kezban, NJA 2013 s. 842, och Den långsamma tingsrätten, NJA 2012 s. 211 I). Ett krav på grundlagsskadestånd preskriberas enligt 2 § första stycket preskriptionslagen (1981:130) . Frågor om tidpunkten för när preskriptionsfristen börjar löpa får hanteras i rättstillämpningen (jfr prop. 2017/18:7 s. 64 och rättsfallet Medborgarskapet II). I 5 kap. 8 § finns en bestämmelse om hur skadeståndets storlek ska bestämmas i fråga om annan ideell skada enligt förevarande paragraf. Enligt bestämmelsen ska sådant skadestånd för annan ideell skada bestämmas efter vad som är skäligt med hänsyn till överträdelsens art och omständigheterna i övrigt. Se vidare prop. 2017/18:7 s. 64–68. I 6 kap. 3 § finns en bestämmelse om bl.a. möjligheten att ärva ett krav på ersättning för ideell skada på grund av en rättighetsöverträdelse. I 6 kap. 7 § finns en bestämmelse om rättegångskostnadernas fördelning i ett mål om skadestånd enligt förevarande paragraf. Se vidare prop. 2017/18:7 s. 68. Denna lag träder i kraft . Lagändringarna träder i kraft . Den nya bestämmelsen om grundlagsskadestånd i 3 kap. 4 § ska enligt allmänna skadeståndsrättsliga principer tillämpas endast på skadefall som inträffar efter ikraftträdandet (se prop. 1972:5 s. 593). Införandet av bestämmelsen innebär dock inte att det saknas utrymme att betala skadestånd för överträdelser av 2 kap. regeringsformen i tiden före ikraftträdandet enligt principer som utvecklas i praxis. Övervägandena finns i avsnitt 8. Sammanfattning av betänkandet Grundlagsskadestånd – ett rättighetsskydd för enskilda (SOU 2020:44) 2021/22:229 Bilaga 1 I 2 kap. regeringsformen regleras skyddet för de grundläggande fri- och rättigheterna. Skyddet, som varierar med avseende på grad och form, gäller i förhållande till det allmänna. Det finns inte någon särskild lagreglering om rätten till ersättning vid överträdelser av 2 kap. regeringsformen (”grundlagsskadestånd”). Utgångspunkten i svensk rätt är att det krävs särskilt lagstöd för att det ska finnas en rätt till ersättning för icke-ekonomisk eller ideell skada. Däremot finns det enligt skadeståndslagen möjligheter för en skadelidande att få ersättning för bl.a. sakskada som har vållats genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning. Även ger ett skydd för grundläggande fri- och rättigheter. Skadestånd kan under vissa förutsättningar utgå vid överträdelser av konventionen. finns en bestämmelse i skadeståndslagen om sådant skadestånd (3 kap. 4 §, ”konventionsskadestånd”). Kommittén har haft i uppdrag att överväga om rätten till ersättning från det allmänna för skada som orsakats vid överträdelser av 2 kap. regeringsformen bör utvidgas. Det har också ingått i uppdraget att, oavsett om kommittén bedömer att rätten till ersättning bör utvidgas eller inte, överväga om det är ändamålsenligt och önskvärt att ersättningsrätten regleras i lag. Kommitténs uppdrag går tillbaka på Högsta domstolens dom i rättsfallet Medborgarskapet I. Domstolen kom där fram till att staten var ersättningsskyldig, trots avsaknaden av uttryckligt lagstöd, för ideell skada på grund av avregistrering av ett svenskt medborgarskap i strid med regeringsformen. Rättsfallet ger inte någon klar bild av vilka grundläggande fri- och rättigheter i regeringsformen som kan komma i fråga för att med framgång åberopas i ett skadeståndsmål. Grundlagsskadestånd bör regleras i lag Rättighetsskyddet har har stärkts både i och i andra länder. Det har skett en övergång till en mer rättighetsbaserad juridik, framför allt på grundval av . Bestämmelsen om konventionsskadestånd och rättsfallet Medborgarskapet I belyser att det när det gäller skadestånd råder en betydligt större osäkerhet kring enskildas möjligheter att gentemot det allmänna göra gällande rättighetsskyddet i 2 kap. regeringsformen än det i stora delar motsvarande rättighetsskyddet i . Enligt kommitténs bedömning kan det på goda grunder ifrågasättas varför skyddet för fri- och rättigheter enligt regeringsformen på så vis är 2021/22:229 Bilaga 1 sämre och mer oklart än skyddet enligt . Skyddet borde vara minst lika starkt. Det finns därför ett behov av att tydliggöra rättsläget i fråga om grundlagsskadestånd. Genom ett sådant tydliggörande påverkas rättighetsskyddet för enskilda i positiv riktning. Det gäller särskilt i fråga om ideell skada, som har en central betydelse i fråga om många rättighetsöverträdelser. Även från andra utgångspunkter än den enskildes möjligheter att få kompensation för rättighetsöverträdelser kan det ifrågasättas om skillnaderna när det gäller möjligheterna att rättsligt genomdriva fri- och rättigheterna i rättighetskatalogerna i regeringsformen respektive är motiverade. Det gäller särskilt om man ser saken från ett konstitutionellt perspektiv. Regeringsformen är den grundlag som utgör fundamentet för demokratin och statsskicket i . De grundläggande fri- och rättigheterna har där en central plats. Det är följaktligen viktigt att regeringsformen inte framstår som mindre användbar för medborgarna än . En bestämmelse om grundlagsskadestånd får konsekvensen att regeringsformen lyfts fram i rättstillämpningen och framträder tydligare i relation till konventionen. På det sättet stärks rättsordningens legitimitet och demokratiska förankring. Ett sådant synsätt stämmer också väl överens med en av de bärande idéerna bakom , nämligen att överträdelser av fri- och rättigheter i första hand ska hanteras inom ramen för den nationella rättsordningen. Om någon lagreglering inte införs, innebär det att lagstiftaren även fortsättningsvis ger domstolarna en framskjuten roll i fråga om att slå fast i vilka situationer en enskild ska kunna få grundlagsskadestånd. Med tanke på att skadeståndsmål där rättighetsöverträdelser åberopas som ansvarsgrund är förhållandevis få och processer är resurskrävande för parterna, dröjer det sannolikt länge innan det går att tala om ett klart och förutsebart rättsläge. En lagstiftning uppfyller enligt kommitténs uppfattning bättre kraven på effektivitet och förutsebarhet. Genom en lagregel ges enskilda ett besked om att det finns en möjlighet att få frågan om en överträdelse av 2 kap. regeringsformen prövad inom ramen för en skadeståndsprocess och att det kan finnas en rätt till skadestånd vid en konstaterad överträdelse. Det gör det lättare att ta ställning till om det finns skäl att vidta åtgärder mot det allmänna med anledning av en upplevd överträdelse. Kommittén anser dessutom att det är allmänt sett otillfredsställande att en så viktig fråga som det allmännas ersättningsansvar för överträdelser av regeringsformens fri- och rättigheter utvecklas vidare utan att lagstiftaren har tagit ställning och gett domstolarna vägledning. En lagreglering framstår som det bästa sättet att uppnå en väl fungerande ordning på ett omfattande och komplicerat rättsområde. En bestämmelse om grundlagsskadestånd skulle sannolikt, mot bakgrund av de möjligheter som skadeståndslagen och annan lagstiftning redan ger enskilda att få ersättning från det allmänna för rättighetsöverträdelser, i realiteten inte utvidga rättighetsskyddet i någon mer betydande utsträckning. Som berörts kan en sådan bestämmelse ändå bidra till att rättighetsskyddet vitaliseras och får det genomslag som det är tänkt. Det finns ett betydande värde i att regeringsformen innehåller en levande och för medborgarna användbar Enligt kommitténs mening bör mot denna bakgrund möjligheten till Regleringen kan utformas på ett sätt som tillåter att rättsläget även fortsättningsvis kan vara dynamiskt. Hur en lagregel bör utformas En bestämmelse med det överordnade syftet att tydliggöra rättsläget i fråga om grundlagsskadestånd och därigenom stärka skyddet för enskildas fri- och rättigheter bör tas in i skadeståndslagen. En övergripande målsättning bör vara att bestämmelsen ska bli en del av ett tydligt och överskådligt skadeståndsrättsligt system som ger förutsättningar för en rättssäker tillämpning. Bestämmelsen om konventionsskadestånd och Högsta domstolens rättspraxis bör vara vägledande. Bestämmelsen bör också gå att försvara från statsfinansiella utgångspunkter. På samma sätt som när det gäller konventionsskadestånd kommer den grundläggande avgränsningen av tillämpningsområdet för grundlagsskadeståndet att ske genom bedömningen av om det har skett en överträdelse av en fri- och rättighet eller inte. Frågan om ett beslut eller annan åtgärd eller en viss lagstiftning utgör en överträdelse måste avgöras efter en helhetsbedömning av den specifika situationen. Bedömningen bör ske med hänsyn till rättsfall, förarbetsuttalanden och allmänna rättsprinciper, men även till hur motsvarande fri- och rättighet behandlas i konventionsrätten och . Varje fel av en myndighet eller domstol som har med en fri- och rättighet att göra utgör inte en överträdelse av fri- och rättigheten. När det gäller konventionsskadeståndet uppställs ett s.k. nödvändighetskrav för att närmare precisera skadeståndsansvaret. Kravet, som är utformat med utgångspunkt i folkrättsliga förpliktelser, innebär att skadestånd ska utges endast i den utsträckning det är nödvändigt för att gottgöra överträdelsen. Utöver förutsättningen att det ska ha förekommit en överträdelse av någon av de grundläggande fri- och rättigheterna i 2 kap. regeringsformen bör en reglering om grundlagsskadestånd enligt kommitténs mening innehålla en motsvarande avgränsning av skadeståndsansvaret. Situationer där det av någon anledning framstår som mindre rimligt att det allmänna ska bli skadeståndsansvarigt bör inte omfattas. Vissa överträdelser, typiskt sett mindre allvarliga sådana, bör inte kompenseras genom skadestånd. Förutsättningarna för grundlagsskadestånd bör avgöras efter en helhetsbedömning. Enligt kommitténs mening är det en lämplig lösning att föreskriva att grundlagsskadestånd ska utges i den utsträckning som det med hänsyn till omständigheterna behövs för att kompensera den skadelidande för överträdelsen. Det ska då särskilt beaktas vilka andra möjligheter den skadelidande har eller har haft till annan gottgörelse och till rättelse eller avhjälpande. Avsikten med detta behovskrav är att domstolarna i praktiken ska göra motsvarande överväganden som vid tillämpning av det nödvändighetskrav 2021/22:229 Bilaga 1 som gäller beträffande konventionsskadestånd. Det är fråga om samma slags intresseavvägning, där det ska beaktas bl.a. om den skadelidande har fått kompensation för överträdelsen på något annat sätt än genom skadestånd, t.ex. genom ett nedsatt straff. Vidare ska det beaktas om den skadelidande har gjort vad som rimligen kunnat begäras av honom eller henne för att komma till rätta med en överträdelse, t.ex. genom att överklaga ett felaktigt beslut. Med en skadeståndsbestämmelse som är uppbyggd på detta sätt skapas goda förutsättningar för en flexibel rättstillämpning som med hög rättssäkerhet tar hänsyn till möjligheterna att förhindra eller avhjälpa överträdelser av regeringsformen genom materiella och processuella bestämmelser i det befintliga regelsystemet. En bestämmelse om grundlagsskadestånd bör inordnas i den befintliga paragrafen om konventionsskadestånd, som därmed skulle få ett utvidgat tillämpningsområde. Regelverket kan, bortsett från behovskravet, utformas på samma sätt, exempelvis när det gäller skadeståndets beräkning. Den nya bestämmelsen bör kunna träda i kraft . Genom den föreslagna lagstiftningen blir det tydligare för den enskilde att han eller hon kan uppställa krav på att det allmänna skyddar och upprätthåller de grundläggande fri- och rättigheter som 2 kap. regeringsformen innehåller. Det bör i förlängningen leda till ett stärkt rättighetsskydd. Vidare får domstolar, rättstillämpande myndigheter och andra ett sammanhållet skadeståndsrättsligt regelverk att förhålla sig till. Kommittén gör bedömningen att förslagen inte leder till ökade kostnader för det allmänna. Antalet tvister med anknytning till rättighetsöverträdelser i de allmänna domstolarna kan inte antas öka annat än obetydligt. Lagförslaget i betänkandet Grundlagsskadestånd –ett rättighetsskydd för enskilda (SOU 2020:44) 2021/22:229 Bilaga 2 Förslag till lag om ändring i skadeståndslagen (1972:207) Härigenom föreskrivs att 3 kap. 4 § skadeståndslagen ska ha följande lydelse. Staten eller en kommun ska ersätta 1. personskada, 1. personskada, grund av att någon kränks på sätt grund av att någon kränks på sätt som anges i 2 kap. 3 §, om skadan som anges i 2 kap. 3 §, om skadan uppkommit till följd av att den uppkommit till följd av att den skadelidandes rättigheter enligt den skydd för de mänskliga rättig- heterna och de grundläggande fri- heterna har överträtts från statens skydd för de mänskliga rättighet- eller kommunens sida, och erna och de grundläggande fri- heterna har överträtts från statens eller kommunens sida, och 2. annan ideell skada som upp- 2. annan ideell skada som upp- kommit till följd av en sådan rättig- kommit till följd av en sådan över- Skadestånd enligt första stycket Skadestånd för en överträdelse ska endast utges i den utsträckning av en grundläggande fri- och det är nödvändigt för att gottgöra enligt 2 kap. regerings- formen ska endast utges i den ut- sträckning det med hänsyn till om- kompensera den skadelidande för Det ska då särskilt skadelidande har eller har haft till annan gottgörelse och till rättelse eller avhjälpande. 3 Senaste lydelse 2018:23. 2021/22:229 Bilaga 2 Skadestånd för en överträdelse av en rättighet enligt ska endast utges i den utsträckning det är nödvändigt för att gottgöra överträdelsen. Denna lag träder i kraft . Förteckning över remissinstanserna (SOU 2020:44) 2021/22:229 Bilaga 3 Efter remiss har yttrande lämnats av , Attunda tingsrätt, , , , , , , , Funktionsrätt , , Förvaltningsrätten i , Förvaltningsrätten i , Hovrätten för , Hovrätten över och , Inspektionen för socialförsäkringen, Inspektionen för vård och omsorg, Juridiska fakultetsstyrelsen vid , vid , vid , , Kammarkollegiet, Kammarrätten i , , , kommun, kommun, , Myndigheten för familjerätt och föräldraskapsstöd, Myndigheten för delaktighet, , Region , Region län, ombudsmän, , , , , Svenska Avdelningen av , , Kommuner och Regioner, kommun, och . kommun, kommun, , , kommun, i , Akademikers har avstått från att yttra sig. , kommun, , – Barnens rätt i samhället, , Civil Rights Defenders , kommun, Fonden för mänskliga rättigheter, kommun, , , kommun, , kommun, kommun, kommun, kommun, för mänskliga rättigheter och humanitär rätt, Region , Region , Region , kommun, kommun, , , kommun, , kommun, kommun, och har inte svarat på remissen. Yttrande har också inkommit från . 2021/22:229 Bilaga 4 Utdrag ur protokoll vid sammanträde Närvarande: F.d. justitieråden och samt justitierådet Grundlagsskadestånd – ett rättighetsskydd för enskilda Enligt en lagrådsremiss har regeringen () beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till lag om ändring i skadeståndslagen (1972:207). Förslaget har inför Lagrådet föredragits av kanslirådet . Förslaget föranleder följande yttrande. I lagrådsremissen föreslås att det i skadeståndslagen ska införas en regel om att en enskild ska kunna få skadestånd från stat eller kommun när någon av dennes grundläggande fri- och rättigheter enligt 2 kap. regeringsformen har överträtts (grundlagsskadestånd). Förslaget anknyter till den regel som infördes i 3 kap. 4 § och som innebär att staten eller en kommun ska ersätta skada som har uppkommit till följd av att den skadelidandes fri- och rättigheter enligt har överträtts från statens eller kommunens sida (konventionsskadestånd). Regleringen av grundlagsskadeståndet föreslås också införd i samma paragraf. Tanken bakom förslaget är att regeringsformens betydelse i rättstillämpningen ska lyftas fram och att rättsläget rörande grundlagsskadestånd ska tydliggöras. Genom förslaget får grundlagsskadestånd samma legala ställning som konventionsskadestånd. Enligt Lagrådets uppfattning är den planerade lagstiftningsåtgärden naturlig. Det framstår ju som svårförklarligt att endast konventionsskadeståndet ska vara lagreglerat och inte också grundlagsskadeståndet. På motsvarande sätt som i fråga om det nuvarande konventionsskadeståndet kan dock den kritiken riktas mot lagförslaget, att det är allmänt hållet och i sig inte ger någon närmare vägledning för rättstillämpningen. Det lämnas emellertid en hel del upplysningar i författningskommentaren – och också i den allmänna motiveringen – om hur tillämpningen är tänkt att gå till. Det är tydligt att det måste vara domstolarnas roll att konkretisera den föreslagna bestämmelsens närmare innehåll. Åtminstone inledningsvis kommer det därmed att vara vanskligt för den enskilde att bedöma om ett skadeståndsanspråk kan vinna framgång. Detta torde dock vara ofrånkomligt vid en lagstiftningsåtgärd av det här slaget. (Jfr Lagrådets yttrande över förslaget till konventionsskadestånd, prop. 2017/18:7 s. Det sagda innebär att Lagrådet inte har några invändningar mot förslaget i stort. I vissa delar väcker det dock en del frågor. Lagrådet övergår nu till att diskutera dessa. 3 kap. 4 § Den nuvarande regeln i paragrafens andra stycke om konventionsskadestånd innebär att ett sådant skadestånd ska betalas bara i den utsträckning som det är nödvändigt för att den aktuella överträdelsen ska gottgöras. Bestämmelsen syftar till att ge rättstillämparen utrymme för att göra rimliga helhetsbedömningar som leder till att uppfyller sina folkrättsliga förpliktelser att tillhandahålla effektiva rättsmedel, som det ska fästas vikt vid att andra rättsmedel än skadestånd ska ha företräde. Ett exempel är att i fall av långsam handläggning av brottmål ska påföljdslindring ske i första hand. När nu regler om grundlagsskadestånd ska införas i paragrafens första stycke kommer begränsningen av skadeståndsskyldigheten som innebär att skadestånd ska betalas ”endast i den utsträckning det är nödvändigt för att gottgöra överträdelsen” att gälla även för sådant skadestånd. Skadestånd av detta slag ska emellertid inte betalas ut på konventionsrättslig grund, utan i huvudsakligt syfte att tydliggöra och stärka rättighetsskyddet vid överträdelser av 2 kap. regeringsformen. Skadeståndsansvaret omfattar således överträdelser med skadliga följder ”som det är rimligt att det allmänna ersätter genom skadestånd” (se remissen s. 35). Det bör i sammanhanget noteras att i det betänkande som ligger till grund för remissen (SOU 2020:44) var förslaget att grundlagsskadestånd skulle reserveras för de fall där ett sådant med hänsyn till omständigheterna behövs för att den skadelidande ska bli kompenserad för den aktuella överträdelsen. Efter kritik från flera remissinstanser valde regeringen emellertid att låta den nuvarande begränsningen i andra stycket – att skadeståndsskyldigheten gäller endast ”i den utsträckning det är nödvändigt för att gottgöra överträdelsen” – avse även grundlagsskadeståndet. Det betyder att begränsningen av skadeståndsskyldigheten vid en överträdelse av regeringsformen ges samma formulering som den begränsning som gäller i konventionsfallen, och som syftar på vad som är nödvändigt för att folkrättsliga förpliktelser ska uppfyllas. Som Lagrådet ser det är lösningen kanske inte optimal.