prop · H903186 · 2022-03-22 00:00:00 — 7.om den tilltalade förorsakas men till följd av att han eller hon på grund av brottet blir eller kan antas bli avskedad eller uppsagd från anställning eller drabbas av annat hinder eller synnerlig svårighet i yrkes- eller näringsutövning, 8.om ett straff utmätt efter brottets straffvärde skulle framstå som oproportionerligt strängt med hänsyn till andra rättsliga sanktioner till följd av brottet, eller 9.om någon annan omständighet påkallar att den tilltalade får ett lägre straff än brottets straffvärde motiverar. Senaste lydelse 2016:508. Senaste lydelse 2015:78. Föreligger omständighet som avses i första stycket, får rätten, om särskilda skäl påkallar det, döma till lindrigare straff än som är föreskrivet för brottet. Finns det någon sådan omständighet som avses i första stycket, får rätten döma till ett lindrigare straff än vad som är föreskrivet för brottet, om det finns särskilda skäl för det. Vid straffmätningen ska rätten, utöver brottets straffvärde, i skälig omfattning beakta om den tilltalade lämnat uppgifter som är av väsentlig betydelse för utredningen av brottet. Detsamma gäller om den till- talade lämnat uppgifter som är av väsentlig betydelse för utredningen av någon annans brott för vilket det inte är föreskrivet ett lindrigare straff än fängelse eller försök, förberedelse eller stämpling till ett sådant brott om gärningen är belagd med straff. Finns det någon sådan omständighet som avses i första eller andra stycket, får rätten döma till ett lindrigare straff än vad som är föreskrivet för brottet, om det finns särskilda skäl för det. 2021/22:186 Bilaga 7 Är det med hänsyn till någon sådan omständighet som avses i 5 § uppenbart oskäligt att döma till påföljd, skall rätten meddela påföljdseftergift. Vid val av påföljd skall rätten Vid val av påföljd ska rätten omständigheter som talar för en omständigheter som talar för en Därvid skall rätten beakta sådana Rätten ska då beakta sådana omständigheter som anges i 29 kap. 29 kap. 5 och 5 a §§. 8Senaste lydelse 1988:942. 9Senaste lydelse 1988:942. 2021/22:186 Bilaga 7 Som skäl för fängelse får rätten, utöver brottslighetens straffvärde och art, beakta att den tilltalade tidigare gjort sig skyldig till brott. Denna lag träder i kraft . Förslag till lag om ändring i offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) Härigenom föreskrivs i fråga om offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) dels att 18 kap. 6 § och 35 kap. 7 § ska ha följande lydelse, dels att det ska införas två nya paragrafer, 35 kap. 12 a och 13 b §§, och närmast före 35 kap. 12 a och 13 b §§ nya rubriker av följande lydelse. 2021/22:186 Bilaga 7 Sekretess gäller för uppgift som Sekretess gäller för uppgift som hänför sig till ärende enligt 15 § hänför sig till en i en annan stat lagen (2003:1174) om vissa former beslutad skyddsidentitet, mot- svarande den som avses i 5 § och brottsutredningar eller enligt lagen som förekommer i en brotts- (2017:1000) om utredning, om det inte står klart att utredningsorder, om ärendet rör en uppgiften kan röjas utan att brottsutredning som genomförs av verksamheten hos de myndigheter en tjänsteman med en i annan stat som deltar i utredningen mot- svarande den som avses i 5 § och det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att verksamheten hos de myndigheter som deltar i utred- ningen motverkas. enligt 1 § första stycket upphör att gälla hos de stycket upphör att gälla hos de myndigheter och i de verksamheter myndigheter och i de verksam- som anges där, om uppgiften heter som anges där, om uppgiften lämnas till domstol med anledning lämnas till en domstol med av åtal, om inte anledning av ett åtal, om inte gälla hos domstolen enligt 12 §, 13 a § eller 36 kap. 2 §, 12 a §, 13 a § eller 36 kap. 2 §, 2.uppgiften uppenbarligen saknar betydelse i målet, eller 3.uppgiften finns i en handling som har kommit från en annan myndighet där uppgiften är sekretessreglerad. 1Senaste lydelse 2017:1012. 2 Senaste lydelse 2017:178. 2021/22:186 Bilaga 7 Sekretess gäller hos en domstol i ett brottmål för uppgift som rör en enskild, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till denne lider men och uppgiften avser 1.bostadsadress eller annan jämförbar uppgift som kan lämna upplysningar om var han eller hon bor stadigvarande eller tillfälligt, 2.telefonnummer, e-postadress eller annan jämförbar uppgift som kan användas för att komma i kontakt med honom eller henne, eller Motsvarande sekretess gäller i ett tvistemål om enskilt anspråk i anledning av brott och i ett ärende som rör brott. Sekretessen enligt denna paragraf gäller inte för uppgift som rör den som är tilltalad eller svarande. För uppgift i en allmän handling gäller sekretessen i högst . Deltagande i ett sammanträde genom ljudöverföring eller ljud- och bildöverföring Sekretess gäller hos en domstol för uppgift om var en enskild befinner sig som ska delta i ett sammanträde inför rätten genom ljudöverföring eller ljud- och bildöverföring, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde lider men. För uppgift i en allmän handling gäller sekretessen i högst . Denna lag träder i kraft . 2021/22:186 Bilaga 7 2021/22:186 Bilaga 8 Utdrag ur protokoll vid sammanträde Närvarande: F.d. justitieråden och samt justitierådet En stärkt rättsprocess och en ökad lagföring Enligt en lagrådsremiss har regeringen () beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till 1.lag om ändring i , 2.lag om ändring i , 3.lag om ändring i offentlighets- och sekretesslagen (2009:400). Förslagen har inför Lagrådet föredragits av kanslirådet samt rättssakkunniga och . Förslagen föranleder följande yttrande. Förslagens innebörd i korthet Förslagen i lagrådsremissen innebär främst att en ny ordning införs enligt vilken den som medverkar i utredningen av någon annans brott ska kunna få en lindrigare påföljd. gäller att påföljdslindring kan ske både om den som har begått ett brott anger sig frivilligt och om han eller hon lämnar uppgifter av väsentlig betydelse för utredningen av sin brottslighet. Reduktion av påföljden ska enligt förslaget kunna ske såväl i det fallet att en tilltalad berättar om andra som har deltagit i den brottslighet som han eller hon själv är misstänkt för som när den tilltalade lämnar uppgifter som avser någon helt annan brottslighet. För att det ska vara tydligt för den tilltalade vilken påföljdsreduktion som han eller hon ska kunna få med tillämpning av den föreslagna ordningen är det tänkt att åklagaren redan i sin stämningsansökan ska lämna ett förslag till vilken påföljden ska bli. Detta ska gälla oavsett om de lämnade uppgifterna avser egen eller andras brottslighet. Som ett komplement till huvudförslaget föreslås vissa förändringar – bl.a. en del straffskärpningar – i bestämmelserna om mened, falsk angivelse, falsk tillvitelse, övergrepp i rättssak och skyddande av brottsling. Även ändringar i och i sekretesslagen föreslås. Förslaget innehåller alltså en sorts kronvittnessystem. Frågan huruvida ett sådant bör finnas i svensk rätt har varit föremål för diskussion ; jfr betänkandena Påföljd för brott (SOU 1986:14) och Stora brottmål – nya processrättsliga verktyg (SOU 2019:38). till nu har det ansetts, att de eventuella fördelarna med ett sådant system inte väger upp de nackdelar som systemet kan ha, bl.a. i förhållande till de krav på rättssäkerhet som måste ställas inom straffrätten och I vilken utsträckning som regler om kronvittne skulle komma att tillämpas i praktiken är det naturligtvis svårt att ha någon mera bestämd uppfattning I remissen antas det hur som helst röra sig om ganska få fall, ca 5–10 totalt sett (se s. 99). Av dessa förväntas bara högst något eller några avse tillämpning av påföljdsreduktion för den som berättar om någon annans brottslighet som saknar samband med den som han eller hon själv är misstänkt eller åtalad för. Grundläggande frågor rörande påföljdssystemet Till att börja med kan det noteras att förslaget innebär att renodlade effektivitetshänsyn får en plats i ett påföljdssystem som annars har proportionalitet och ekvivalens som grundbultar. Att påföljdssystemet ger utrymme för domstolen att – i vissa utpekade situationer – ta hänsyn till andra faktorer än proportionalitet är emellertid inget problem i sig. Ett tydligt exempel är för övrigt de regler som finns i 29 kap. 5 § om beaktande vid påföljdsbestämningen av omständigheter med anknytning bl.a. till den tilltalades person eller till hans eller hennes handlande efter brottet. Den föreslagna kronvittnesregleringen kan i det hänseendet ses som en vidareutveckling av 29 kap. 5 § första stycket 5 enligt vilken bestämmelse rätten i skälig omfattning ska beakta att den tilltalade har angett sig frivilligt eller lämnat uppgifter som är av väsentlig betydelse för utredningen av brottet. Denna regel kan sägas premiera den som i handling visar att han eller hon ångrar brottet och vill ”lägga korten på bordet”, men bygger också i viss mån på effektivitetshänsyn. Att man, på detta sätt, vid sidan av straffvärdet kan låta olika effektivitetssynpunkter få genomslag är en sak. Lagrådet noterar emellertid att också flera skrivningar i remissen som gäller olika brottstypers abstrakta straffvärde, dvs. som gäller straffskalornas utformning, förefaller bygga på effektivitetsöverväganden. På s. 39 sägs t.ex. att den tystnadskultur som ofta präglar kriminella nätverk är ett betydande hinder i arbetet mot organiserad brottslighet och gängkriminalitet och att det därför finns anledning att markera kraftfullt mot gärningar som riktas mot dem som ska medverka till att brott i dessa miljöer kan utredas och få en rättslig prövning. Och på s. 41 framhålls att det är viktigt att de straffbestämmelser som syftar till att skydda de rättsvårdande myndigheternas arbete är utformade så att de på ett effektivt sätt kan användas i kampen mot de kriminella nätverken. Även det skäl som på s. 73 anförs för skärpta straffskalor, nämligen att den föreslagna regleringen om strafflindring vid medverkan till utredningen av annans brott innebär en ökad risk för att misstänkta lämnar felaktiga uppgifter om att annan har begått brott, ger intryck av att det skulle vara effektivitetshänsyn som har varit styrande. 2021/22:186 Bilaga 8 Enligt Lagrådets uppfattning låter sig de förslag om straffskärpningar som finns i remissen motiveras med mer traditionell och systemtrogen argumentation. En sådan tar sin utgångspunkt i att straffskalan bör utformas så att den reflekterar den skada, kränkning eller fara som gärningarna typiskt sett innebär, både på ett samhälleligt plan och för de enskilda som utsätts för dem, och i att straffskalorna för lika svåra brott ska vara lika stränga. Det bör i den fortsatta beredningen övervägas om man vill argumentera för de straffskärpningar som föreslås på det sätt som delvis sker i remissen och i så fall vilka konsekvenser detta får eller kan få för påföljdssystemets uppbyggnad. Särskilt om förslaget till ett kronvittnessystem Förslaget till en kronvittnesreglering väcker flera frågor från såväl rättssäkerhets- som rättstillämpningssynpunkt. Lagrådet väljer här att ta upp några av dessa. –För det första föreslås att åklagaren redan i stämningsansökan ska lämna ett påföljdsförslag. Detta är av betydelse för att systemet ska kunna fungera, dvs. för att åklagaren ska kunna ange för den misstänkte vilken strafflindring som han eller hon kan räkna med för de lämnade uppgifterna, men innebär att åklagaren kommer att behöva lämna sitt förslag till påföljd på ett begränsat underlag. En sådan ordning är mindre väl förenlig med gällande regler, som innebär att påföljdsbestämningen ska bygga på det som vid huvudförhandlingen har kommit fram om gärningen eller gärningarna och beträffande den tilltalades personliga förhållanden. Den stämmer inte heller överens med de strävanden efter en nyanserad påföljdsbestämning som reform – och även senare lagändringar (se t.ex. prop. 2009/10:149) – har gett uttryck för. I sammanhanget vill Lagrådet peka på att det i remissen (på s. 66) sägs att det i praktiken är mycket ovanligt att rätten går utöver vad åklagaren har angett som sin uppfattning i påföljdsfrågan och att domstolen som utgångspunkt bör kunna förlita sig på att åklagaren fullt ut har beaktat relevanta omständigheter och att påföljdsförslaget är välavvägt. Lagrådet kan visserligen instämma i att det är ovanligt att rätten går utöver vad åklagaren har angett som sin uppfattning i påföljdsfrågan, men kan däremot inte ställa sig bakom ett uttalande som indikerar att rätten i de aktuella situationerna inte bara ska godta åklagarens upplysningar om vad som rent faktiskt har förekommit i form av uppgiftslämnande, utan också hans eller hennes i förväg uppgjorda förslag till påföljd. –En annan fråga gäller hur domstolen i dessa fall ska kunna få ett tillräckligt underlag för att kunna göra en välgrundad bedömning av påföljdsfrågan i de fall som den föreslagna 29 kap. 5 a § ska tillämpas. Det som ska avgöras är ju både om de av den tilltalade lämnade uppgifterna har haft väsentlig betydelse för utredningen av brottet och vilken betydelsen i så fall har varit. Rör det sig om uppgifter som har samband med den tilltalades egen brottslighet torde domstolen normalt kunna bilda sig en tillräckligt god uppfattning om vilken påföljdsreduktion som är motiverad. Men handlar uppgifterna om något eller några helt andra brott kommer domstolen i betydande utsträckning av vara beroende av den av åklagaren lämnade redovisningen och alltså sakna möjlighet att göra en egen bedömning. Detta väcker också frågor om i vilken utsträckning som en försvarare kommer att få tillräckligt underlag för att kunna agera till förmån för sin klient. Ett kronvittnessystem framstår av dessa skäl som diskutabelt från rättssäkerhetssynpunkt och utmanar också den grundläggande regeln i 29 kap. 1 § som innebär, att domstolen vid sin påföljdsbestämning ska beakta intresset av en enhetlig rättstillämpning. –Vidare framstår det som osäkert vilken vikt som den domstol som handlägger ”det andra målet” vid sin bevisbedömning ska tillmäta det förhållandet, att vissa uppgifter har lämnats av någon som är eller har varit åtalad i ett annat sammanhang för allvarlig brottslighet. Normalt bedöms uppgifter av exempelvis medtilltalade med stor försiktighet av domstolarna. Detta är naturligtvis befogat. Med ett system av den föreslagna modellen blir uppgiften för domstolen ännu svårare. Det måste ju beaktas att den som har lämnat uppgifterna har fått eller utlovats en påtaglig reduktion av sin egen påföljd som tack för hjälpen. I sammanhanget kan noteras att kronvittnessystem – generellt sett – dras med ett slags ”moment 22-problematik”; för att uppgifterna ska kunna anses tillförlitliga fordras att man inte utlovar för mycket i belöning för dem, men om man avstår från att göra det blir incitamentet att lämna uppgifterna svagt och systemet ineffektivt. Kort sagt: det som från effektivitetssynpunkt är önskvärt (ett starkt incitament att lämna uppgifter) är från rättssäkerhetssynpunkt oönskat. –Härtill ska läggas att det kan förutses att det kommer att uppstå situationer där de uppgifter som en misstänkt eller tilltalad lämnar om andras brottslighet vid lagföringstidpunkten bedöms sakna väsentlig betydelse – och därmed inte heller leder till någon påföljdsreduktion – men senare visar sig ha varit viktiga för arbetet med att klara upp den brottslighet som uppgifterna avsåg. Även det motsatta kan förstås inträffa; en påföljdsreduktion ges med stöd av föreslagna 29 kap. 5 a § varefter det visar sig att reduktionen var obefogad eller i vart fall för stor. I remissen diskuteras inte denna fråga. Som det får förstås får resningsinstitutet användas. Det torde emellertid knappast vara möjligt att bevilja resning i alla de situationer som här kan tänkas. En möjlighet vore att skapa en regel liknande de som finns i 34 kap. 6 § och i 38 kap. 2 a § för dessa fall, men några sådana överväganden finns inte i remissen. –En ytterligare invändning, som får sägas allmänt gälla påföljdsreduktion som sker med hänvisning till att någon har lämnat uppgifter om annans brottslighet, är att en sådan ordning kan vara problematisk i ett målsägandeperspektiv. Medan målsäganden, som alltså har varit utsatt för brottet, inte får någon bonus av att ställa upp och berätta om det, kan en tilltalad med hjälp av det föreslagna kronvittnessystemet få exempelvis ett avsevärt kortare fängelsestraff än som annars hade blivit resultatet. kan det förstås sägas att den eller de målsägande som har varit utsatta för det eller de brott som den misstänkte i utbyte mot påföljdslindring har berättat om, kommer i ett gynnsammare läge. Men detta sker alltså till priset av en 2021/22:186 Bilaga 8 2021/22:186 Bilaga 8 försämrad situation för andra brottsoffer. Enligt Lagrådets uppfattning hade brottsofferperspektivet, som vid remissbehandlingen har tagits upp av , förtjänat en mera utförlig diskussion. –Det är också en besvärlig fråga att bedöma hur stor påföljdsreduktionen i olika fall kan komma att bli. Om detta lämnas inga klara besked i remissen, utan det hänvisas till att saken får utvecklas i praxis (s. 62). Man får därmed räkna med en ojämn rättstillämpning, åtminstone i ett inledande skede. Detta gäller särskilt som skrivningarna på s. 117 i remissen är otydliga och delvis motsägelsefulla, vilket till en del torde bero på att man inte tydligt skiljer mellan tröskeln för att bestämmelsen i 29 kap. 5 a § ska aktualiseras och reduktionens storlek. Enligt Lagrådets mening krävs en mera utförlig vägledning för rättstillämpningen om ett kronvittnessystem ska införas. I sammanhanget måste beaktas att hanteringen av systemet åtminstone i första ledet kommer att ligga på åklagare. –kan noteras att den som lämnar uppgifter av det slag som här avses tar mycket stora risker för motåtgärder av icke-rättslig karaktär. Redan på den grunden kan ifrågasättas om systemet har förutsättningar att leda till de resultat som man hoppas på. Sammanfattning av Lagrådets allmänna synpunkter Förslagen innebär att man övergår från att vid påföljdsbestämningen beakta uppgiftslämnande som rör bara den tilltalades egen brottslighet till att premiera uppgiftslämnande också avseende annans brottslighet. Detta är ett i många avseenden stort steg som skapar inte obetydliga risker från rättssäkerhetssynpunkt. Lagrådet har i det föregående pekat på vissa av dessa. Härtill ska läggas att det framstår som osannolikt att införandet av ett kronvittnessystem kommer att ha några mer påtagliga effekter för möjligheterna att vidta åtgärder mot allvarliga brott. Sammantaget framstår det för Lagrådet som ytterst tveksamt om fördelarna med att införa ett kronvittnessystem överväger nackdelarna. Lagrådet vill därför avråda från ett genomförande av förslaget. Til syvende og sidst får emellertid frågan, om ett kronvittnessystem ska införas, avgöras politiskt. Med detta sagt övergår Lagrådet till att lämna synpunkter på detaljer i förslagen. Förslaget till lag om ändring i 23 kap. 10 § I den föreslagna lagtexten saknar orden ”annan förundersökning” en referenspunkt. Vidare ger bestämmelsen intryck av att personen förhörs med anledning av att 29 kap. 5 a § kan komma att tillämpas. Lagrådet föreslår därför att paragrafen formuleras enligt följande. Om en person förhörs i en annan förundersökning än den i vilken han eller hon är misstänkt, har personen rätt att ha sin försvarare närvarande om han eller hon medverkar i den utredningen på ett sådant sätt att 29 kap. 5 a § kan komma att tillämpas. Försvararen får, i den ordning som undersökningsledaren bestämmer, ställa frågor vid förhöret. 35 kap. 6 § I paragrafen talas det bl.a. om bevisning i frågor om påföljd. Det ska observeras att ett beviskrav och en bevisbörda gäller i skuldfrågan medan det i påföljdsdelen – med bortseende från bedömningen av gärningen och dess svårhet – inte på samma sätt rör sig om bevisning. Man brukar i stället tala om utredning. I det avseendet gäller att rätten har ett ansvar för att den utredning som ska finnas också hämtas in. (Jämför ”Flyktingpojkens ålder” NJA 2016 s. 719 p. 15–23.) Paragrafen skulle mot den bakgrunden kunna skrivas på följande sätt: Parterna ska svara för bevisningen. Rätten får självmant hämta in bevisning endast i tvistemål där förlikning om saken inte är tillåten. Första stycket hindrar inte att rätten i brottmål självmant beslutar om rättspsykiatrisk undersökning eller om yttrande av enligt lagen (1991:1137) om rättspsykiatrisk undersökning eller hämtar in annan utredning i frågor om påföljd och utvisning. Förslaget till lag om ändring i 15 kap. 1 § Ordet ”lagstadgad” kan uppfattas som gammalmodigt. Lagrådet föreslår att man i lagtexten i stället talar om att någon ”har avlagt en ed som är föreskriven i lag”. Det finns också anledning att formulera de olika punkterna i paragrafen på ett enklare, tydligare och mer korrekt sätt (det kan ifrågasättas om brottslighet ”lagförs”): 1.försvåra eller förhindra utredningen av allvarlig brottslighet eller lagföringen av någon för sådan brottslighet, 2.någon oskyldig ska dömas för allvarlig brottslighet, eller 3.annars tillfoga någon annan synnerlig skada. 15 kap. 6 § Straffskalan för normalgraden av brottet överlappar här (liksom i den föreslagna 15 kap. 7 §) straffskalan för grovt brott på ett sätt som är ganska vanligt (jfr t.ex. regleringen av förmögenhetsbrotten i ). Det kan emellertid ifrågasättas om man inte generellt bör sträva efter att hålla överlappningen mer begränsad. Alltför väl tilltagen överlappning leder ofrånkomligen till att en mycket stor del av straffskalan aldrig – eller mycket sällan – kommer till användning, vilket för den som inte är insatt i hur straffmätning och gradindelning förhåller sig till varandra skapar grogrund för obefogat missnöje med domstolarnas straffmätning. 2021/22:186 Bilaga 8 2021/22:186 Bilaga 8 bör emellertid bli föremål för mer övergripande överväganden, varför Lagrådet inte motsätter sig förslaget i det här ärendet. (Jämför här lagrådsremissen Skärpta straff för knivbrott samt remissen Ett modernare straffrättsligt skydd mot hemfridsbrott och olaga intrång.) Av författningskommentaren bör framgå att det inte bara införs en ny brottsbeteckning, utan ett nytt brott med beteckningen grov falsk angivelse. Lagrådet vill vidare uppmärksamma att vad som avses med allvarlig brottslighet enligt 15 kap. 6 § är avsett att inte helt överensstämma med det som inryms i allvarlig brottslighet enligt menedsbestämmelsen. Att lagstifta på detta sätt, där ett och samma begrepp har olika innebörd i två mycket näraliggande paragrafer, är inte lämpligt. Avser man i denna paragraf något annat än det som menas med allvarlig brottslighet i menedsbestämmelsen bör man använda ett annat uttryck. Ett förslag kan vara ”brottslighet av allvarligare slag”. Men mera allmänt inställer sig frågan om det inte snarare är så att skillnaden i straffskalor jämfört med menedsbrotten är grundad i att mened är ett allvarligare brott eftersom det sker inför domstol efter att ed har avlagts och utsagorna därmed inte sällan tillmäts särskild betydelse. Med en sådan utgångspunkt kan det hävdas att vad som är allvarlig brottslighet ska vara detsamma här som vid mened, och att den lägre straffskalan enligt denna paragraf motiveras med att handlandet i det här fallet inte är fullt lika allvarligt. Om det förhåller sig på detta sätt är det författningskommentaren som bör skrivas annorlunda. 15 kap. 15 § Lagtexten synes ha fått en utformning som inte överensstämmer med hur paragrafer av detta slag brukar skrivas. Lagrådet föreslår att paragrafen ges följande lydelse. För förberedelse eller stämpling till mened eller grov mened och för försök till bevisförvanskning som inte är ringa döms det till ansvar enligt 23 kap. 17 kap. 11 § I lagtexten bör de skrivningar som avser att ”brott lagförs” ses över.