prop · H90385 · 2022-01-18 00:00:00 — Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna tillstyrker förslagen eller invänder inte mot dem. välkomnar särskilt förtydligandet om vem som bär ansvaret för kostnaden när varan återlämnas vid hävning och att vissa ytterligare meddelanden ska gå på mottagarens risk. anser att det i lagen bör införas en möjlighet att avtala om nyttoavdrag vid hävning av ett köp. Elektronikbranschen anser att nuvarande principer för nyttoavdrag vid hävning ska bestå och anser att följden annars skulle kunna bli fler grundlösa reklamationer. Skälen för regeringens förslag I den nuvarande konsumentköplagen finns bestämmelser om den skade- lidande partens skyldighet att begränsa sin skada. Det kan gälla både konsumenten och näringsidkaren beroende på den enskilda situationen. Enligt 42 § ska den skadelidande vidta skäliga åtgärder för att begränsa sin skada. Om så inte sker, får den skadelidande själv bära en motsvarande del av förlusten. Bestämmelserna fyller ett viktigt syfte vid både fel och dröjsmål. Regleringen faller enligt artikel 3.6 och skäl 18 i varudirektivet utanför direktivets tillämpningsområde och bör föras i sak oförändrad över till den nya lagen. I avsnitt 6.4, 6.6 och 6.14 redovisas de påföljder som står till buds vid fel på varan och vid såväl näringsidkarens som konsumentens dröjsmål. När det blir aktuellt med hävning finns det behov av kompletterande regler för verkningarna av den påföljden, dvs. vad en hävning innebär i praktiken för konsumenten och näringsidkaren. Sådana regler finns i 43–45 §§ konsumentköplagen. Varudirektivet innehåller endast regler om konsumentens hävning vid fel på varan. I huvudsak behandlar dessa regler förutsättningarna för hävning (se avsnitt 6.14.3) och endast i ytterst begränsad utsträckning verkningar av hävning (skäl 59). Direktivet ger medlemsstaterna frihet att reglera andra verkningar eller följder av hävning på grund av fel på varan (se skäl 18 och 60). Vad som gäller vid konsumentens hävning på grund av näringsidkarens dröjsmål respektive näringsidkarens hävning vid konsumentens dröjsmål får också bestämmas i nationell rätt. Det finns endast en bestämmelse om verkningar av hävning på grund av fel på varan i varudirektivet. Den handlar om restitution. I artikel 16.3 föreskrivs att om konsumenten häver ett köpeavtal i dess helhet eller med avseende på vissa av de varor som levererats inom ramen för köpeavtalet, ska konsumenten återsända varorna till näringsidkaren på näringsidkarens bekostnad. Vidare ska näringsidkaren till konsumenten då återbetala det som konsumenten har betalat för varorna vid mottagandet av varorna eller enligt bevis som tillhandahålls av konsumenten om att han eller hon har skickat tillbaka varorna. Bestämmelser om restitutionsförpliktelser vid hävning finns i 43 § konsumentköplagen. De gäller oavsett vem av parterna som häver köpet. Om köpet hävs, bortfaller enligt 43 § första stycket såväl näringsidkarens skyldighet att överlämna varan som konsumentens skyldighet att betala för den. Om köpet i någon del redan har fullgjorts, finns i 43 § andra stycket bestämmelser om ömsesidig återgång av förpliktelserna. Vardera parten får kräva att motparten utan onödigt dröjsmål lämnar tillbaka vad han eller hon har tagit emot, dvs. varan respektive betalningen. Båda parter får då också hålla inne vad som tagits emot till dess att den andre ger ut vad som ska lämnas tillbaka och ställer godtagbar säkerhet för skadestånd och ränta som han eller hon kan vara skyldig att betala. Bestämmelsen i 43 § andra stycket ändrades i samband med genomförandet av artikel 18.3 i konsu- menträttighetsdirektivet. Ändringen innebar att båda parters återlämnande av sina respektive prestationer ska ske utan onödigt dröjsmål (prop. 2013/14:15 s. 69). Bestämmelsen i artikel 16.3 i varudirektivet motsvarar vid fel på varan nuvarande 43 § andra stycket första meningen konsumentköplagen. De svenska bestämmelserna kan därför i huvudsak behållas. Ett tillägg som bör göras är att, i likhet med direktivet, föreskriva att ett återsändande av varan ska ske på näringsidkarens bekostnad, när hävning sker på grund av dennes avtalsbrott. I den svenska bestämmelsen anges att i den utsträckning köpet har fullgjorts får vardera parten vid hävning kräva att motparten lämnar tillbaka vad han eller hon har tagit emot. Som utredningen föreslår bör det i stället anges att restitution ska ske, vilket är mer i linje med varudirektivet och bör bidra till ökad tydlighet för båda parter. Vid sidan av varu- direktivet gäller konsumenträttighetsdirektivet, och det finns därför skäl att även fortsättningsvis i lagen ange att en part utan onödigt dröjsmål ska lämna tillbaka vad han eller hon har tagit emot. Varudirektivet medger ett sådant tillägg. En skillnad mellan de nuvarande svenska reglerna och varudirektivet är att direktivet specificerar när näringsidkaren ska gör sin återbetalning. Direktivets ordalydelse ger intrycket av att det avgörande för när återbetal- ningen ska ske är den tidpunkt som inträffar först av att näringsidkaren återfår varan eller får ett bevis från konsumenten om att den har skickats tillbaka. Frågan är om det finns utrymme att i stället tolka bestämmelsen som att näringsidkaren kan välja om ett bevis om återsändande ska accepteras eller inte. och och Interiör menar att eftersom det inträffar att varor aldrig når näringsidkaren, bör denne få välja om ett bevis från konsumenten ska accepteras och återbetalning ske innan varan återlämnats. Regeringen konstaterar att näringsidkaren alltid är fri att göra en återbetalning tidigare än vad direktivet föreskriver. En tillämpning av regeln som i praktiken innebär att näringsidkaren i detta hänseende alltid kan invänta varan och alltså inte behöva agera med anledning av konsumentens meddelande gör att behovet av regeln i detta avseende kan ifrågasättas. Det kan noteras att det finns en motsvarande regel i konsumenträttighetsdirektivet (artikel 13.3). I den anges det uttryckligen att valet ska grundas på ”vad som inträffar tidigast”. Den regeln gäller återbetalning vid ångerrätt medan det i varudirektivet är fråga om åter- betalning vid avtalsbrott, vilket talar för att näringsidkaren inte nu bör ges större utrymme att avvakta med återbetalning till konsumenten. vidare så att näringsidkarens återbetalning enligt vad som föreslås ovan ska ske utan onödigt dröjsmål och att det tillägg som diskuteras närmast rör ett avsteg från detta. Det blir då än mer naturligt att läsa bestämmelsen som att näringsidkaren får avvakta till någon av de två beskrivna situationerna inträffat men knappast till dess båda inträffat. anser sammantaget att det av konsumentskyddsskäl och i övrigt är rimligt att formulera bestämmelsen på samma sätt som 2 kap. 14 § distansavtals- lagen, som har genomfört konsumenträttighetsdirektivet i motsvarande Varudirektivet får anses ge utrymme för en sådan tolkning. därför föreskrivas att återbetalning inte behöver göras förrän närings- idkaren tagit emot varan eller konsumenten visat att den återsänts. Lagrådet noterar att det i lagrådsremissen inte återfinns en regel om konsumentens innehållanderätt av varan svarande mot näringsidkarens innehållanderätt av den mottagna betalningen och föreslår att den nuvaran- de bestämmelsen i 43 § andra stycket andra meningen konsumentköplagen om en ömsesidig innehållanderätt bevaras. näringsidkaren ska återbetala det som konsumenten har betalat för varan vid mottagandet av varorna eller enligt bevis. Det är alltså en bestämmelse om tidpunkten för återbetalning. Som redovisas ovan förenas den i den nya lagen med konsumenträttighetsdirektivets bestämmelse om att åter- betalning ska ske utan dröjsmål. Varudirektivets regel utgör därmed i praktiken en precisering av vad som för näringsidkaren är ett godtagbart dröjsmål snarare än en innehållanderätt på det sätt Lagrådet gör gällande. Detta utesluter inte att det vid sidan av denna återbetalningsregel finns en En sådan rätt har den fördelen att den ger båda parter en rätt att vänta med sin prestation i fall där motparten inte vill eller kan utföra sin prestation, t.ex. vid näringsidkarens konkurs. sidiga innehållanderätten bör därför föras över till den nya lagen, vilket även utredningen föreslår. Lagrådet uppmärksammar att utväxlingen av återgångsprestationerna vid en ömsesidig innehållanderätt kan vara svår att genomföra praktiskt och föreslår därför att näringsidkaren på begäran ska ställa godtagbar säkerhet för återbetalningen. Enligt regeringen är emellertid tanken på att näringsidkare inom detaljhandeln ska behöva ställa säkerhet i alldagliga hävningssituationer inte realistisk. Inte heller har det framkommit något behov av att införa komplicerade särregler av detta slag i en konsument- Enligt regeringen synes Lagrådets förslag, som det är utformat, under alla förhållanden inte vara förenligt med varudirektivet. ordning för ömsesidig innehållanderätt förefaller fungera väl, vilket delvis lär beror på att konsumenten normalt är den part som är angelägen om att restitution kommer till stånd och agerar därefter. I digitaldirektivet finns, till skillnad från i varudirektivet, vissa bestäm- melser om sättet för näringsidkarens återbetalning av innebörd att det ska ske med användning av samma betalningsmetod som konsumenten använt och att det ska ske utan kostnad för konsumenten. I avsnitt 7.12 föreslår regeringen att sådana regler införs vid hävning av ett avtal om tillhanda- hållande av digitalt innehåll. Lagrådet väljer att inte föreslå några motsva- rande bestämmelser för varor men menar att det ändå finns anledning att överväga värdet av enhetlighet i detta avseende. visserligen intresset av enhetliga regler för att en samordning sker mellan återbetalningsreglerna i lagen. En skillnad är dock att det vid tillhanda- Prop. 2021/22:85 hållande av digitalt innehåll är fråga om distansavtal medan varuköp kan ske i butik och att kontant betalning då kan aktualiseras. Det väcker frågor om huruvida digitaldirektivets bestämmelser är i alla situationer ändamålsenliga för varuköp. Varken utredningen eller remiss- instanserna pekar på något behov av regler om sättet för återbetalning vid hävning av varuköp eller belyser konsekvenserna av att införa sådana regler på varuområdet. Regeringen är därför inte beredd att i detta lagstift- ningsärende föreslå några regler motsvarande dem som föreslås gälla för digitalt innehåll. Sammanfattningsvis bör det i den nya lagen införas en reglering om restitution som närmare ansluter till varudirektivets men som alltjämt innehåller kravet på ett snabbt återlämnande och att de närmare formerna för återbetalning regleras. För varor med digitala delar där det digitala innehållet tillhandahålls kontinuerligt föreslår regeringen i avsnitt 8.7 därutöver en särskild regel för näringsidkarens återbetalning vid hävning. De nu redovisade reglerna i 43 § i nuvarande konsumentköplagen komp- letteras av 44 §. Enligt den paragrafen ska konsumenten ge näringsidkaren den avkastning av varan som konsumenten har fått och betala skälig ersättning till näringsidkaren för det fall konsumenten har haft annan nytta av varan. Näringsidkaren å sin sida är vid återbetalning skyldig att betala ränta på beloppet från den dag näringsidkaren tog emot betalningen. Regeringen bedömer att denna reglering är förenlig med varudirektivet (se skäl 18 och 60) och bör föras över till den nya lagen. Ett par remissinstanser, bl.a. Elektronikbranschen, berör frågan om nyttoavdrag. anser att lagen bör ge parterna möjlighet att avtala om nyttoavdrag vid hävning av köp. Förbundet pekar på att det finns en branschöverenskommelse vid köp av personbilar om sådant nyttoavdrag men att i vissa fall valt att bortse från den vid sin prövning. Regeringen konstaterar att frågan om s.k. nyttoavdrag regleras i 44 §, som ska behållas. Allmänna reklama- tionsnämnden har med stöd av den i flera fall värderat skälig nytta vid hävning av köp av bil, se bl.a. 2011–4856 (beslut ), 2017–00552 (beslut ) och 2019–01105 (beslut 2019-07- 09). Utredningen behandlar inte den fråga som riksförbundet tar upp, och enligt regeringen finns det inte anledning att närmare överväga den inom ramen för detta lagstiftningsärende. Konsekvenserna av att varan inte kan återlämnas i väsentligen oförändrat skick Enligt 45 § första stycket i nuvarande konsumentköplagen får konsumen- ten häva köpet eller kräva omleverans endast om han eller hon kan lämna tillbaka varan väsentligen oförändrad och oförminskad. I 45 § andra och tredje styckena finns vissa undantag, som alltså medför att rätten att häva köpet eller kräva omleverans inte går förlorad. Bestämmelserna gäller vid hävning på grund av både dröjsmål och fel på varan. Utredningen föreslår att bestämmelserna med språkliga ändringar förs över till den nya lagen. 2021/22:85 Enligt regeringen fyller bestämmelserna ett viktigt syfte, nämligen att uppnå en väl fungerande balans mellan parterna vid fel eller dröjsmål. De bör därför behållas om varudirektivet så tillåter. Under vilka förutsättningar en konsument på grund av fel på varan får häva köpet harmoniseras i princip fullt ut i varudirektivet (skäl 18 och 47). Enligt artikel 13.7 får medlemsstaterna dock reglera huruvida och i vilken utsträckning konsumentens bidrag till den bristande avtalsenligheten påverkar hans eller hennes rätt till avhjälpande påföljder vid fel. Enligt skäl 60 påverkar direktivet dessutom inte medlemsstaternas frihet att reglera andra följder av hävning än dem som föreskrivs i direktivet. Som exempel anges följderna av att varorna förlorar i värde, förstörs eller går förlorade. Det är tydligt att 45 § första stycket uppfattas som en begränsning av konsumentens rätt att häva köpet. I såväl paragrafens rubrik som första stycke beskrivs reglerna nämligen som bortfallande av rätt till hävning (se även prop. 1989/90:89 s. 161). Att uppställa sådana ytterligare förutsätt- ningar för hävning framstår enligt regeringens mening som svårt att förena med varudirektivet. Trots dess beteckning kan dock paragrafens innebörd anses vara en annan. Om konsumenten inte kan lämna tillbaka varan väsentligen oförändrad och oförminskad så förtar det inte konsumentens rätt att häva köpet, men konsumenten blir skyldig att ersätta närings- idkaren för den minskning i varans värde som är en följd av att varan har försämrats eller minskat (tredje stycket). I ett antal angivna fall där konsumenten inte kan återlämna varan gäller dessutom inte en sådan ersättningsskyldighet, t.ex. om varan förstörts, kommit bort, försämrats eller minskat genom sin egen beskaffenhet eller något annat förhållande som inte beror på köparen (andra stycket). Enligt regeringens uppfattning bör regleringen mot denna bakgrund anses förenlig med direktivet och möjlig att föra över till den nya lagen. Det är emellertid då lämpligt att omformulera bestämmelserna för att det tydligare ska framgå att det handlar om följderna av att varan inte kan återlämnas i oförändrat skick och inte om rätten till hävning i sådana situationer. Den nuvarande paragrafen (45 §) gäller även vid omleverans. Så bör gälla även fortsättningsvis (jfr skäl 18). I avsnitt 6.14.2 behandlas artikel 14.4 i varudirektivet. Den artikeln föreskriver att konsumenten vid omleverans inte ska behöva betala för normal användning som föregått omleveransen. Detta bör tydligt framgå i den paragraf som i den nya lagen ersätter 45 § i den nuvarande konsumentköplagen, vilken i andra stycket 3 endast möjliggör normal användning fram till den tidpunkt konsumenten insåg eller borde ha insett att det förelåg ett fel som ger honom eller henne rätt att kräva omleverans. Meddelanden på mottagarens risk När konsumenten vill göra gällande fel eller i övrigt göra gällande sina rättigheter enligt den nuvarande konsumentköplagen, ska konsumenten meddela näringsidkaren eller i vissa fall någon annan om detta. Det handlar framför allt om att konsumenten reklamerar fel och åberopar rätt till påföljder såsom avhjälpande, omleverans och skadestånd (se 15, 23 och 26 §§). Även näringsidkaren ska lämna meddelande vid konsumentens dröjsmål (se 40 §). I 47 § konsumentköplagen finns bestämmelser om att sådana meddelan- Prop. 2021/22:85 den går på mottagarens risk, under förutsättning att de har sänts på ett ändamålsenligt sätt. Varudirektivet reglerar inte dessa frågor, varför bestämmelserna kan föras över till den nya lagen (jfr en motsvarande bestämmelse i 2 kap. 10 § distansavtalslagen). Även den förklaring som regeringen i avsnitt 6.14.3 föreslår att konsu- menten ska behöva lämna till näringsidkaren vid hävning på grund av fel bör gå på mottagarens risk och ett sådant tillägg bör därför göras. I 47 § konsumentköplagen saknas en hänvisning till reglerna om konsumentens rätt att vid näringsidkarens dröjsmål kräva att närings- idkaren fullgör köpet (se nuvarande 12 § och avsnitt 6.4). Den återfinns däremot i författningskommentaren till 47 § (prop. 1989/90:89 s. 170). Att den inte återfinns i lagtexten får ses som ett förbiseende. Det framstår som lämpligt att nu lägga till den. 7Avtal om tillhandahållande av digitalt innehåll och digitala tjänster 7.1 Digitalt innehåll och digitaldirektivet Konsumtionsmarknaden blir alltmer digital Traditionella varor är bara en del av konsumentköprätten. Den digitala marknaden är i ständig utveckling. En del i detta är att allt fler varor på något sätt är sammankopplade eller integrerade med ett digitalt innehåll eller en digital tjänst. Varudirektivet gäller som utgångspunkt även för varor med digitala delar. För de digitala delarna i sådana varor finns vissa särregler som behandlas i avsnitt 8. På marknaden förekommer därutöver en hel del digitalt innehåll och digitala tjänster som konsumenter köper fristående, dvs. eller tjänsten utgör en del av en vara eller behövs för att en vara ska Det handlar t.ex. om att konsumenter köper dataspel, musik eller filmer som kan strömmas eller laddas ned. Bestämmelser om köp av digitalt innehåll och digitala tjänster som inte utgör digitala delar av en vara finns i digitaldirektivet. Digitaldirektivet innehåller regler som rör avtal mellan näringsidkare och konsumenter om tillhandahållande av ett digitalt innehåll eller en De regler som ska genomföras i svensk rätt handlar bl.a. om avtalsenlighet hos det digitala innehållet, avhjälpande åtgärder vid bristande avtalsenlighet eller uteblivet tillhandahållande och formerna för att vidta dessa åtgärder, samt om ändring av det digitala innehållet. att skapa en mer heltäckande och enhetlig reglering även för digitalt innehåll och digitala tjänster bör, som anförs i avsnitt 5.2, även ytterligare regler som återfinns på varuområdet övervägas på det digitala området. Digitalt innehåll och digitala tjänster Med digitalt innehåll avses data som produceras och tillhandahålls i digital Med en digital tjänst avses en tjänst som gör det möjligt för 2021/22:85 konsumenten att skapa, bearbeta, lagra eller få tillgång till uppgifter i digital form, eller att utbyta eller interagera på annat sätt med uppgifter i digital form som laddas upp eller skapas av konsumenten eller av andra användare av den tjänsten. I avsnitt 5.3 föreslås att definitionerna av dessa begrepp tas in i den nya lagen. Digitalt innehåll omfattar t.ex. datorprogram, applikationer, videofiler, musikfiler, digitala spel och e-böcker, medan digitala tjänster kan vara video- och ljuddelning, online-spel eller ordbehandling som erbjuds i molnbaserad datortjänstmiljö och sociala medier (se skäl 19 och 26). Även webbaserad e-post utgör en digital tjänst. Det kan vara svårt att göra åtskillnad mellan vissa typer av digitalt innehåll och digitala tjänster, eftersom båda kan omfatta kontinuerligt tillhandahållande från näringsidkaren under avtalets löptid (se om sådant tillhandahållande nedan). Frågan är emellertid inte ny utan behandlades redan vid genomförandet av dåvarande distansavtalsdirektivet (se prop. 1999/2000:89 s. 24 f.). Det kommer vidare för tillämpningen av de konsu- mentköprättsliga reglerna sällan att vara nödvändigt att avgöra om det är ett digitalt innehåll eller en digital tjänst. Reglerna i digitaldirektivet om bl.a. tillhandahållande (leverans), fel och påföljder vid fel gör ingen åtskillnad på dessa två. I samband med att olika artiklar behandlas kommer därför uttrycket digitalt innehåll att användas för att beskriva såväl det digitala innehållet som den digitala tjänsten, om det inte finns skäl att behandla den senare särskilt. Enstaka eller kontinuerligt tillhandahållande av digitalt innehåll Reglerna i digitaldirektivet är däremot i flera avseenden olika utformade beroende på vilken form av tillhandahållande som avtalet avser. Direktivet skiljer mellan enskilt tillhandahållande av det digitala innehållet och kontinuerligt tillhandahållande av det digitala innehållet . Regeringen väljer fortsättningsvis att benämna det förstnämnda som ett enstaka tillhandahållande (jfr den engelska språkversionens ”single act of supply”). Att konsumenten får tillgång till ett digitalt innehåll genom ett enstaka tillhandahållande kan i vissa avseenden liknas vid ett traditionellt köp av en vara. Konsumenten får innehållet levererat och kan därefter använda det . Som exempel på ett enstaka tillhandahållande kan nämnas en e-bok som konsumenten laddar ner och lagrar på sin dator. På samma sätt kan tillhandahållandet bestå av en rad sådana enstaka tillhandahållanden, t.ex. att konsumenter får en länk för nedladdning av en ny e-bok (se skäl 56). Ett digitalt innehåll kan vidare tillhandahållas konsumenten kontinuer- ligt . Det är då tillgängligt för konsumenter endast som avtalet löper. Det kan handla om t.ex. ett tvåårigt avtal om molnlagring eller ett tillsvidaremedlemskap i en plattform för sociala medier (se skäl 57). Ytterligare exempel på kontinuerligt tillhandahållande är att konsumenten får en kopia av ett antivirusprogram som kan användas och som uppdateras automatiskt , eller att näringsidkaren tillhandahåller uppdateringar varje gång nya inslag i ett digitalt spel blir tillgängliga och att konsumenterna har tillgång eller åtkomst till det spelet endast . Lagens tillämpningsområde för digitalt innehåll Prop. Regeringens förslag: Den nya konsumentköplagen ska omfatta avtal där en näringsidkare tillhandahåller eller utvecklar ett digitalt innehåll till en konsument. Några typer av avtal, såsom finansiella tjänster, spel- tjänster och hälso- och sjukvårdstjänster, ska dock inte omfattas av lagen. Lagen ska vara tillämplig när konsumenten betalar för det digitala innehållet. Lagen ska även vara tillämplig när konsumenten i stället tillhandahåller sina personuppgifter, om inte näringsidkaren endast behandlar personuppgifterna för att uppfylla rättsliga krav för denne eller för att tillhandahålla det digitala innehållet. Det ska tydliggöras att EU:s allmänna dataskyddsförordning och kompletterande svensk dataskyddslagstiftning alltid ska beaktas vid behandling av personuppgifter som sker i samband med avtal som omfattas av lagen. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen föreslår att det i lagen särskilt anges att bestämmelser i annan författning som avviker från bestämmelserna om digitalt innehåll i den nya lagen ska ha företräde om de grundas på unionslagstiftning. Utredningen föreslår inte att det i lagen hänvisas till svensk dataskyddslagstiftning. Utredningen föreslår inte heller något undantag från lagen för hälso- och sjukvårdstjänster. Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna tillstyrker förslagen eller invänder inte mot dem. Några remissinstanser framför emellertid synpunkter och då särskilt avseende konsumentens tillhandahållande av personuppgifter. anser att det är svårt att förstå vad som krävs för att ett avtal om tillhandahållande av person- uppgifter ska ha ingåtts och ser en risk för att den som tillämpar lagen betraktar tillhandahållandet av personuppgifter som en ny rättslig grund för att få behandla sådana uppgifter.