prop · H90385 · 2022-01-18 00:00:00 — Vidare får en part hålla inne vad som tagits emot till dess att den andra parten betalar eller ställer godtagbar säkerhet för skadestånd och ränta som den parten kan vara skyldig att betala. Det kan diskuteras om det i andra stycket bör framhållas att respektive återbäringsskyldighet begränsas av innehållanderätten enligt tredje stycket. Lagrådet anser dock att det inte behövs. En annan fråga rörande andra stycket gäller näringsidkarens återbetal- ningsskyldighet. Beträffande formerna för näringsidkarens återbetalning efter det att ett avtal om ett digitalt innehåll eller en digital tjänst har hävts finns mer detaljerade föreskrifter i 9 kap. 18 §. Lagrådet har svårt att se att avtalsföremålet – en fysisk vara eller en digital prestation – skulle kunna ha någon relevans för frågan. Skilda ordningar kan också leda till att det i det enskilda fallet måste göras en klassificeringsprövning som hade kunnat undvikas om reglerna var desamma. Eftersom ordningen i 9 kap. 18 § styrs av digitaldirektivet måste en eventuell samordning åstadkommas genom anpassningar i förevarande paragraf. Lagrådet föreslår inte några sådana anpassningar, men det finns ändå anledning att i den fortsatta beredningen överväga värdet av en samordning. 9 kap. 1 § Som första stycket är formulerat kan det förstås så, att det av avtalet kan tänkas följa att konsumenten har att godta ett ”onödigt dröjsmål”. Men vad som avses sagt är naturligtvis vad som gäller, när inget annat följer av avtalat. En möjlig omformulering (i linje med vad som föreslås beträffande 2 kap. 2 § första stycket) är följande. 1 § Ett digitalt innehåll eller en digital tjänst ska tillhandahållas konsumenten enligt vad som följer av avtalet och annars utan onödigt dröjsmål. 9 kap. 2 § Vad som är ett rättidigt tillhandahållande är en bedömningsfråga som inte i sig låter sig bevisas. Det som har anförts i anslutning till 5 kap. 10 § har sin motsvarighet här. 9 kap. 3 § Beträffande andra stycket hänvisas till vad som har anförts i anslutning till 5 kap. 11 §. 9 kap. 4 § På tre ställen i författningskommentaren talas det om vad konsumenten ”rimligen” kan förvänta sig. Ordet ”rimligen” har i samtliga fall en något oklar betydelse. Lagrådet utgår från att det som avses är vad konsumenten har fog att förvänta sig och förordar att det uttrycksättet såsom både hävdvunnet och klart används. Vidare rör det sig i två av fallen om objektiva krav. Det relevanta är då inte den enskilde konsumentens befogade förväntning utan vad som kan antas beträffande en genomsnitts- konsuments befogade förväntning. Det bör uttryckas genom användande av obestämd form på så sätt att standarden är vad ”en enskild konsument har fog att förvänta sig”. 9 kap. 5 § Om näringsidkarens ansvar är avsett att vara begränsat till vad som var tillgängligt för honom eller henne, vilket förefaller antagligt, bör det framgå på något sätt. En möjlighet är att paragrafen ges följande lydelse. 5 § Ett digitalt innehåll eller en digital tjänst ska tillhandahållas i den senaste version som fanns tillgänglig för näringsidkaren när avtalet ingicks, om inte något annat följer av avtalet. Ett alternativ är att se det så, att det in dubio får anses följa av avtalet att näringsidkarens ansvar är begränsat till vad som var tillgängligt för honom eller henne. En sådan in dubio-regel bör dock framgå av författnings- kommentaren. 9 kap. 6 § I linje med vad som anförs i anslutning till 4 kap. 9 § föreslår Lagrådet att paragrafen får följande lydelse. 2021/22:85 Bilaga 9 6 § Ett digitalt innehåll eller en digital tjänst som avviker från det som anges i 4 kap. 1 eller 2 § till följd av bristande integrering med konsumentens hårdvara, programvara eller nätanslutning ska anses felaktig, om det digitala innehållet eller den digitala tjänsten har integrerats av näringsidkaren eller av någon annan för dennes räkning. Det gäller även när konsumenten, eller någon för dennes räkning, har utfört integreringen, om avvikelsen beror på de anvisningar som har tillhandahållits av näringsidkaren. 9 kap. 7 § Lagrådet föreslår att det första stycket delas i två samt formuleras om efter mönster av Lagrådets förslag beträffande 4 kap. 14 §. Paragrafen skulle då få följande lydelse. Näringsidkaren svarar för fel på det digitala innehållet eller den digitala tjänsten som har funnits vid tillhandahållandet. Det gäller även om felet visar sig först . Om det digitala innehållet eller den digitala tjänsten ska tillhanda- hållas kontinuerligt , svarar näringsidkaren för fel på innehållet eller tjänsten som förelåg när perioden påbörjades eller upp- står under denna. Näringsidkaren svarar även för fel till följd av bristande uppdatering som gäller för näringsidkarens skyldighet att uppdatera det digitala innehållet eller den digitala tjänsten. Förslagen hänger samman med vad Lagrådet i det följande föreslår I de två fallen av fortlöpande felansvar (andra och tredje stycket i Lagrådets förslag) är att märka, att en näringsidkares ansvar kan i långa avtalsförhållanden komma att avse fel som har uppstått för länge sedan, eftersom konsumenten inte har någon reklamationsskyldighet. gäller enligt 9 kap. 10 § en preskriptionstid räknat från utgången av tidsperioden. Detta föranleder två särskilda frågor (som knappast får någon praktisk betydelse i de två motsvarande fall som regleras i 4 kap. 14 §, eftersom konsumenten där måste bevaka sin rätt till påföljd genom att reklamera). Den första frågan avser hur en tillhandahållandeperiod är att bestämma. Det är enligt Lagrådets mening naturligt att se det så att en avtalsenlig förlängning ska anses som en ny period. Avtalet kan emellertid vara konstruerat på det sättet, att det löper tills vidare med en viss uppsägnings- rätt för konsumenten. Möjligen kan man då betrakta uppsägningstiden som en period i bestämmelsernas mening. Problemet med det är att då blir endast periodens längd fixerad, inte den exakta tidpunkten för början eller det slut som utgör startpunkten för preskriptionstiden. tiden tillmätas relevans synes man böra ha att förlägga tidsperioden så att den ska anses ha löpt ut det preskriptionsavbrytande Den andra frågan gäller huruvida ett uppkommet felansvar kan begränsas tidsmässigt genom att det faller enligt avtalsrättsliga regler. linje med vad som i allmänhet gäller för tvingande bestämmelser av det ifrågavarande slaget bör det då stå konsumenten fritt att avstå från rätt till I princip bör så kunna ske också konkludent. användande utan att felet påtalas bör dock enligt Lagrådets mening i regel inte ges innebörden av ett konkludent avstående. Men tillkommande omständigheter kan påverka bedömningen Till närmare ledning för rättstillämpningen efterlyser Lagrådet en viss redogörelse i författningskommentaren rörande de aktuella frågorna. Särskilt bör hur man ska se på vad som är en tillhandahållandeperiod belysas. 9 kap. 8 § Det finns ett behov av klargörande på motsvarande sätt som beträffande 4 kap. 17 §. Lagrådet ifrågasätter också här – liksom beträffande flera andra regler – varför regeln rörande periodiskt tillhandahållande inte är lika för varor med digitala delar och digitala prestationer. 9 kap. 10 § I paragrafens andra stycke finns en preskriptionsregel vars innebörd har samband med 9 kap. 7 §. Beträffande den situation som regleras i 9 kap. 7 § första stycket första meningen i det remitterade förslaget är att märka, att den av regeringen föreslagna preskriptionsregeln leder till att ett ursprungligt fel som upptäcks efter treårstiden men innan preskriptionstiden har löpt ut inte får göras gällande. Det beror på att uppdagandet enligt det remitterade förslaget är en förutsättning för felansvar. Felet ska ha ”visat sig”. Ordningen kan leda till en typiskt sett onödig tvist beträffande när ett fel först var märkbart (har visat sig), fastän det är klart att fråga är om ett ursprungligt fel. Detta undviks om Lagrådets förslag beträffande 9 kap. 7 § godtas och preskriptionsbestämmelsen formuleras efter mönster av gällande lag och vad Lagrådet föreslår avseende 5 kap. 2 §. När det gäller de situationer som avses 9 kap. 7 § första stycket andra meningen respektive andra stycket i det remitterade förslaget (andra och tredje styckena enligt Lagrådets förslag) är utgångspunkten en annan, eftersom feldömningen här inte knyts till en viss tidpunkt utan till . På den ordningen som regeringen här föreslår har Lagrådet ingen annan synpunkt än att dessa situationer bör redaktionellt åtskiljas från det fall att felbedömningen är kopplad till en tidpunkt (dvs. den situation som avses i 9 kap. 7 § första stycket enligt Lagrådets förslag). Det anförda föranleder Lagrådet att föreslå att 9 kap. 10 § andra stycket får följande lydelse. Ett krav med anledning av ett sådant fel som avses i 7 § första stycket preskriberas om det inte framställs från tillhandahållandet. Ett krav med anledning av ett sådant fel som avses i 7 § andra och tredje styckena preskriberas om det inte framställs från utgången av tidsperioden för näringsidkarens felansvar eller inom den som parterna har avtalat. Frågan vad som menas med en tidsperiod har behandlats i anslutning till 9 kap. 7 §. Problematiken hade kunnat lösas genom att låta fel av det aktuella slaget preskriberas efter felets uppkomst, exempelvis . Ett alternativ skulle kunna vara en kortare frist räknat från det att felet visar sig, men då rör det sig i realiteten om en reklamationsregel. 2021/22:85 Bilaga 9 2021/22:85 Bilaga 9 inser att digitaldirektivet medför begränsningar i aktuellt hänseende, men i den fortsatta beredningen bör ändå prövas om det finns möjligheter att åstadkomma en klarare och mer lättillämpad ordning. Lagrådet konstaterar att ett undantag svarande mot 5 kap. 2 § tredje stycket saknas i paragrafen. Huruvida den skillnaden är motiverad bör övervägas i det fortsatta beredningsarbetet. 9 kap. 11 § Bisatsen i första stycket första meningen bör inledas med orden ”om åtgärden är möjlig och kan vidtas” (jfr beträffande 5 kap. 4 §). 9 kap. 12 § Lagrådet hänvisar till vad som anförs i anslutning till 5 kap. 8 § (beträffande första stycket), 5 kap. 10 § (beträffande andra stycket) och 5 kap. 11 § (beträffande tredje stycket). 9 kap. 18 § I paragrafen finns bestämmelser om formerna för näringsidkarens återbetalning efter det att avtalet har hävts. Paragrafen svarar mot direktivkraven. Regleringen skiljer sig från vad som föreskrivs beträffande köp av vara, vilket kommenteras i anslutning till 8 kap. 2 §. Enligt andra stycket ska näringsidkaren använda samma betalningssätt som konsumenten använde, om inte konsumenten uttryckligen går med på något annat. Det framgår varken av lagtexten eller författningskommen- taren ifall en återbetalning som sker på något annat betalningssätt likväl verkar befriande, eller om näringsidkaren måste betala en gång till. För att en skyldighet att betala en gång till ska vara verksam måste näringsidkaren vara förhindrad att kvitta med det återkrav, som föreligger om den felaktigt genomförda betalningen inte verkar befriande. Vad som gäller bör klar- göras. 9 kap. 19 § Paragrafen ger en konsument viss rätt att säga upp ett varaktigt avtal vid ändring av ett digitalt innehåll eller en digital tjänst. En uppsägningsrätt säger inte något om till vilken tidpunkt en uppsägning får ske. Det står visserligen klart att det i förevarande fall är tänkt att konsumenten ska ha rätt att säga upp avtalet till upphörande, men detta bör tydligt framgå av lagtexten. Enligt andra stycket tredje meningen ska konsumentens uppsägning ske senast från det att konsumenten på visst sätt tog emot information om ändringen eller från det att ändringen genomfördes. Av författnings- kommentaren framgår att den senaste tidpunkten är startpunkt för fristen. Också det bör framgå av lagtexten. Angivna förhållanden föranleder Lagrådet att föreslå att andra stycket i paragrafen får följande lydelse. Om ändringen försämrar konsumentens tillgång till eller användning av det digitala innehållet eller den digitala tjänsten i mer än endast obetydlig utsträckning, har konsumenten rätt att säga upp avtalet till upphörande. Det gäller dock inte om konsumenten har möjlighet att utan extra kostnad behålla det digitala innehållet eller den digitala tjänsten utan ändring och i felfritt skick. Uppsägning ska ske senast från det att konsumenten tog emot information enligt 20§ eller från det att ändringen genomfördes, om det skedde . Vid uppsägningen tillämpas 15–18 §§. Lagrådet lämnar förslagen utan erinran. 2021/22:85 Bilaga 9 Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde Närvarande: statsminister , ordförande, och statsråden , , , , , , , , , , , , , , , Karkiainen Regeringen beslutar proposition 2021/22:85 En ny konsumentköplag