prop · H903215 · 2022-04-05 00:00:00 — Som regeln nu är utformad kan emellertid den situationen uppstå att en gäldenär – som uppfyller lagens krav om kvalificerad insolvens till följd av enbart de näringsrelaterade skulderna – inte kan beviljas F-skuld- sanering om dessa skulder inte utgör tillräckligt stor andel av gäldenärens totala skuldbörda. I praktiken lär det vara ovanligt att detta inträffar. Villkoret ska nämligen tillämpas så att även skulder som indirekt kan hänföras till näringsverksamheten ska anses näringsrelaterade (prop. 2015/16:125 s. 241 f.). I någon enstaka situation skulle det dock kunna inträffa att en gäldenär som är kvalificerat insolvent enbart till följd av sina näringsrelaterade skulder nekas F-skuldsanering. Direktivet kan inte förstås som att medlemsstaterna skulle vara tvungna att bevilja skuld- avskrivning åt gäldenärer vars totala skuldbörda består av endast en mindre andel näringsrelaterade skulder. En sådan tolkning skulle inte stämma överens med att direktivet inte gäller för konsumenters över- skuldsättning. En gäldenär med stora näringsrelaterade skulder får dock inte uteslutas från skuldavskrivning enbart för att denne även har bety- dande privata skulder. Mot denna bakgrund gör regeringen bedömningen att lagen om skuldsanering för företagare bör justeras för att säkerställa att lagen lever upp till direktivet. Regeringen föreslår därför att en gäldenär som enbart till följd av sina näringsrelaterade skulder uppfyller lagens villkor inte ska vara utesluten från F-skuldsanering på grund av att dessa skulder inte utgör en tillräckligt stor andel av den totala skuldbördan. Regeringen anser, till skillnad från , att den lagtekniska lösning som föreslås i promemorian är ändamålsenlig och väl avvägd. För att en aktiv företagare ska komma ifråga för F-skuldsanering gäller enligt lagen om skuldsanering för företagare att de skulder som uppkom- mer i den pågående näringsverksamheten rätteligen kan betalas (6 § 2). Det ska alltså vara fråga om att sanera företagarens privata ekonomi och inte att rekonstruera själva verksamheten. Den näringsverksamhet som gäldenären är engagerad i måste alltså vara solvent och kunna betala sina skulder allt eftersom de förfaller. För denna gäldenärskategori finns det alltså inget krav på att skulderna ska vara näringsrelaterade. Tvärtom ska det normalt inte finnas några obetalda förfallna skulder som har anknyt- ning till den pågående verksamheten när gäldenären ansöker om F-skuld- sanering (prop. 2015/16:125 s. 242). Att lagen om skuldsanering för 2021/22:215 företagare i detta avseende går längre än vad som krävs av direktivet är inget problem. Kravet om att gäldenären ska ha ett minsta betalningsutrymme och övriga villkor för F-skuldsanering Lagen om skuldsanering för företagare ställer upp som krav för att en gäldenär ska beviljas F-skuldsanering att gäldenären har ett visst minsta betalningsutrymme (9 § 3). Att medlemsstaterna får kräva att gäldenären betalar tillbaka delar av skulden framgår direkt av direktivstexten. Direktivet föreskriver vidare att återbetalningsskyldigheten ska bygga på entreprenörens individuella situation och stå i proportion till bl.a. entreprenörens disponibla inkomst (artikel 20.2). För den som beviljats F-skuldsanering gäller att återbetalningsskyldig- heten bestäms med beaktande av sådana omständigheter som anges i direktivet och därmed tar hänsyn till gäldenärens individuella situation (35 §). Vid bestämmandet av det belopp som gäldenären ska betala har gäldenären nämligen rätt att förbehålla sig ett belopp för gäldenärens och dennes familjs försörjning. Bestämmelserna i utsökningsbalken om hur förbehållsbeloppet vid löneutmätning bestäms ska då vara vägledande (7 kap. 4 och 5 §§). Frågan är emellertid hur villkoret om att gäldenären måste ha ett visst minsta betalningsutrymme för att denne ska komma ifråga för F-skuld- sanering förhåller sig till direktivet. Detta villkor är absolut och lämnar inte utrymme för att beakta gäldenärens individuella situation. Det framgår inte av direktivet att medlemsstaterna måste möjliggöra skuldavskrivning även för gäldenärer som helt saknar betalningsförmåga (s.k. nollbeslut). Att en viss minsta betalningsförmåga utgör en förutsättning för F-skuld- sanering är heller inte samma sak som att gäldenärens individuella situation inte beaktas. Vad det handlar om är enbart att sätta en lägsta nivå för att komma i fråga för F-skuldsanering. Om F-skuldsanering väl beviljas, görs en individuell bedömning där det bestäms hur mycket gäldenären ska betala. Om det inte skulle vara tillåtet att kräva någon som helst återbetalning av gäldenären är det vidare svårt att se vad direktivets regler om att medlemsstaterna får kräva att gäldenären följer en betalnings- plan fyller för funktion. Direktivet måste alltså förstås som att medlems- staterna får kräva att gäldenären betalar tillbaka en del av skulden. En motsatt tolkning skulle medföra att flera av direktivets bestämmelser saknar praktisk betydelse. Regeringen gör därför bedömningen att villkoret i lagen om skuldsanering för företagare om att gäldenären ska ha en viss minsta betalningsförmåga får anses förenligt med direktivet. Ett sådant villkor kan vidare motiveras av att F-skuldsanering ska vara även borgenärsgynnande. Ett betonande av företagarens personliga ansvar samt risktagande kan bidra till ett ansvarsfullt företagande och till en tilltro till företagarens vilja att göra rätt för sig (jfr medlemsstaternas möjligheter enligt artikel 23.2 att begränsa tillgången till skuldavskrivning om det är berättigat). Regeringen bedömer att även övriga villkor för F-skuldsanering (7 §, 9 § 1 och 2 samt 11 §) är tillåtna enligt direktivet (jfr artikel 23.1 och 23.2). Omprövning av en F-skuldsanering Lagen om skuldsanering för företagare innehåller bestämmelser om att ett beslut om skuldsanering under vissa omständigheter kan omprövas. ansökan av en borgenär kan ett beslut om F-skuldsanering omprövas om gäldenären agerat illojalt, inte följt betalningsplanen eller fått väsentligt förbättrade ekonomiska förhållanden (50 §). också omprövas på ansökan av gäldenären om gäldenärens ekonomiska förhållanden har ändrats (51 §). Ett beslut om omprövning kan antingen leda till att beslutet om F-skuldsanering upphör eller att det ändras. Direktivet saknar en direkt motsvarighet till reglerna om omprövning. I stället föreskrivs i direktivet att en skuldavskrivning under vissa omstän- digheter kan återkallas (artikel 23.1 och 23.2). aktualiseras om gäldenären har agerat ohederligt eller inte följer betal- Av skälen framgår att det också är tillåtet att anpassa insolventa entreprenörers återbetalningsskyldighet om deras ekonomiska situation avsevärt förändras (skäl 74). Detta gäller oavsett om den för- bättras eller försämras. Direktivets regler om återkallelse av skuldavskriv- ning får alltså anses fylla samma funktion och syfte som omprövnings- Regeringen bedömer att bestämmelserna om omprövning i lagen om skuldsanering för företagare därför är förenliga med direktivet. 13.3Innehållet i en F-skuldsanering 13.3.1Skulder som får undantas från F-skuldsanering Regeringens bedömning: Bestämmelserna i lagen om skuldsanering för företagare om vilka skulder som får undantas från F-skuldsanering är förenliga med direktivet. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna instämmer i bedömningen eller invänder inte mot Skälen för regeringens bedömning Skulder som ingår i en skuldavskrivning enligt direktivet Insolvensdirektivet innehåller inte någon uttrycklig bestämmelse om vilka skulder som ska ingå i en skuldavskrivning. Detta framgår i stället indirekt genom tillämpningsområdet för direktivet och genom att direktivet inne- håller regler om att medlemsstaterna får begränsa tillgången till skuld- avskrivning för vissa skuldkategorier eller utesluta dem helt från skuldavskrivning (artiklarna 1 och 23.4). I direktivet (artikel 23.4) anges följande exempel på skuldkategorier för vilka undantag från skuld- avskrivning är tillåtna: –skulder med säkerhet, –skulder som härrör från eller har anknytning till straffrättsliga påföljder, –skulder som härrör från utomobligatoriskt ansvar, –skulder rörande underhållsskyldighet som har sin grund i familje-, släktskaps-, äktenskaps- eller svågerlagsförhållande, 2021/22:215 – skulder som uppkommit efter ansökan om eller inledande av det förfarande som leder till skuldavskrivning, och –skulder som härrör från skyldigheten att betala kostnaderna för det förfarande som leder till en skuldavskrivning. Listan med exempel på skulder är inte uttömmande. Av skälen framgår att medlemsstaterna bör kunna utesluta ytterligare skuldkategorier när det är berättigat (skäl 81). Vad gäller skulder med säkerhet förtydligas vidare att det endast bör vara möjligt för medlemsstaterna att undanta sådana skulder upp till säkerhetens värde enligt nationell rätt och att resten av skulden bör behandlas som en skuld utan säkerhet. Det kan ibland vara så att en insolvent entreprenör har såväl personliga skulder som företagsskulder och att dessa inte enkelt kan skiljas åt. I direktivet regleras vad som ska gälla för en sådan situation (artikel 24 och skäl 84). Om skulderna inte kan skiljas åt på ett rimligt sätt så ska medlemsstaterna säkerställa att samtliga skulder behandlas i ett och samma förfarande i syfte att entreprenören ska erhålla en fullständig skuld- avskrivning (artikel 24.1). I den utsträckning skulderna kan särskiljas får medlemsstaterna, i samma syfte, föreskriva att skulderna behandlas antingen i separata men samordnade förfaranden eller i ett och samma förfarande (artikel 24.2). Skulder som ingår i en F-skuldsanering Enligt lagen om skuldsanering för företagare omfattar en F-skuldsanering alla fordringar på pengar mot gäldenären som har uppkommit före den dag då inledandebeslutet meddelades (32 §). I lagen listas dock ett antal undantag från denna huvudregel (33 §). underhåll och fordringar förenade med vissa förmånsrätter ingår inte i en F-skuldsanering (33 § 1–4). Vidare undantas fordringar som inte är för- fallna till betalning och som är beroende av en motprestation samt tvistiga fordringar (33 § 5 och 6). Om en fordran är beroende av villkor, inte är till beloppet fastställd eller inte är förfallen till betalning, får det bestämmas att den inte ska omfattas av F-skuldsaneringen (34 § första stycket). en fordran kan antas vara ogrundad ska den aldrig omfattas av F-skuld- saneringen (34 § andra stycket). Att fordringar som har uppkommit efter den dag då inledandebeslutet meddelades, fordringar på familjerättsligt underhåll och fordringar för- enade med vissa förmånsrätter får undantas från skuldavskrivning framgår direkt av direktivet (artikel 23.4 a, d och e). Enligt lagen om skuldsanering för företagare gäller i likhet med direktivet också att fordringar som är förenade med säkerheter är undantagna enbart till den del säkerheten räcker till för betalning av fordran. Undantaget för fordringar som inte är förfallna till betalning och som är beroende av en motprestation tar sikte på sådana fordringsförhållanden där prestationer ömsesidigt ska utväxlas. Av förarbetena till bestämmelsen framgår att det är vanligt förekommande att företagare har leasingavtal och att det för de företagare som inte har avvecklat sin verksamhet kan vara en förutsättning för den fortsatta näringsverksamheten att ett sådant avtalsförhållande kan fortsätta (prop. 2015/16:125 s. 135). Samma sak kan tänkas gälla för t.ex. ett hyresför- En F-skuldsanering bör inte motverka en företagares möjligheter Prop. 2021/22:215 att driva vidare en näringsverksamhet. Regeringen gör därför bedöm- ningen att undantaget för fordringar som inte är förfallna till betalning och som är beroende av en motprestation får anses berättigat och därmed godtagbart enligt direktivet. Regeringen anser att även undantaget för tvistiga fordringar får anses godtagbart enligt direktivet. Utan ett sådant undantag skulle fordringar på mer eller mindre lösa grunder kunna göras gällande i ett skuldsanerings- förfarande och därmed ta i anspråk delar av gäldenärens betalnings- utrymme. Detta skulle kunna leda till att övriga borgenärer motsätter sig F-skuldsanering vilket skulle äventyra hela syftet med direktivet. Vad gäller undantagen för fordringar som är beroende av villkor, som inte är till beloppet fastställda eller inte är förfallna till betalning är huvudregeln enligt lagen om skuldsanering för företagare att dessa ford- ringar ingår i F-skuldsaneringen. Det är alltså endast om Kronofogde- myndigheten beslutar att de inte ska ingå som det blir aktuellt att undanta fordringarna. Av förarbetena framgår att fordringar som kan tänkas om- fattas av undantaget är exempelvis skadeståndsfordringar, skattefordringar och borgensåtaganden (prop. 2015/16:125 s. 257 f.). Gemensamt för flera av de fordringar som kan bli föremål för undantag är att det inte alltid är klarlagt om och i så fall när betalningsskyldighet kommer att inträda. Regeringen anser det förhållandet att ges flexibilitet att bestämma i det enskilda fallet vad som ska gälla för dessa typer av fordringar är berättigat och därför tillåtet enligt direktivets bestämmelser (artikel 23.4). Vad slutligen gäller undantaget för ogrundade fordringar så innebär den bestämmelsen ett förtydligande av Kronofogde- myndighetens utredningsskyldighet och tar sikte på bl.a. fakturabedrä- gerier som innebär att det framställs grundlösa betalningskrav (prop. 2015/16:125 s. 259). Tanken är att bestämmelsen ska träffa sådana ford- ringar som redan vid en översiktlig kontroll verkar ogrundade. Att ogrun- dade fordringar inte ska kunna ingå i en F-skuldsanering är självklart och undantaget får enligt regeringen anses godtagbart enligt direktivet. Sammantaget gör regeringen alltså bedömningen att lagen om skuld- sanering för företagare är förenlig med direktivets krav vad gäller vilka skulder som ska ingå i en skuldavskrivning. Om en F-skuldsanering beviljas, ingår som regel även sådana skulder som inte är näringsrelaterade och det finns därför heller inte något behov av någon särskild reglering med anledning av direktivets bestämmelser om förening av olika skuld- avskrivningsförfaranden. Regeringens bedömning: Den treåriga betalningsplanen i lagen om skuldsanering för företagare motsvarar direktivets krav. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna instämmer i bedömningen eller invänder inte mot Skälen för regeringens bedömning Skuldavskrivningsperiodens längd enligt direktivet I insolvensdirektivet finns regler om vilken skuldavskrivningsperiod som ska gälla i ett förfarande för skuldavskrivning (artikel 21). Medlems- staterna ska säkerställa att den period efter vilken insolventa entrepre- nörers skulder kan avskrivas fullständigt är högst . Startpunkten för skuldavskrivningen skiljer sig åt beträffande förfaranden som omfattar en betalningsplan respektive andra skuldavskrivningsförfaranden. I den först nämnda situationen räknas tiden senast från och med dagen för en rättslig eller administrativ myndighets beslut att fastställa betalningsplanen eller från och med påbörjandet av planens genomförande (artikel 21.1 a). För övriga skuldavskrivningsförfaranden räknas starttiden senast från den rättsliga eller administrativa myndighetens beslut att inleda förfarandet eller upprättandet av entreprenörens insolvensbo (artikel 21.1 b). I skälen görs vissa förtydliganden av hur skuldavskrivningsperioden ska beräknas (skäl 75 och 76). Förlängd skuldavskrivningsperiod i vissa fall Av direktivet framgår att en skuldavskrivning som löper ut efter en period om högst inte är lämplig under alla omständigheter och att det kan vara nödvändigt att införa avvikelser från denna regel om de är vederbörligen motiverade av skäl som fastställs i nationell rätt (skäl 78). Direktivet innehåller därför vissa bestämmelser om i vilka situationer medlemsstaterna kan behålla eller införa bestämmelser som föreskriver än för att erhålla fullständig skuldavskrivning (artikel Förutsättningarna för detta motsvarar de som gäller för medlemsstaternas möjligheter att behålla eller införa regler som hindrar eller begränsar tillgången till skuldavskrivning (se avsnitt 13.1 och 13.2). I skälen anges vidare att om entreprenörer inte antas vara hederliga och handla i god tro enligt nationell rätt bör bevisbördan för att de är det inte göra det onödigt svårt eller betungande för dem att bli föremål för skuld- avskrivning (skäl 78). Under samma förutsättningar som medlemsstaterna får utesluta eller begränsa tillgången till skuldavskrivning avseende vissa skuldkategorier får medlemsstaterna beträffande dessa skulder i stället föreskriva än (se avsnitt 13.3.1 och artikel 23.4). I direktivet anges vidare att medlemsstaterna får föreskriva längre skuldavskrivningsperioder än i fall där skyddsåtgärder har godkänts eller beslutats av en rättslig eller administrativ myndighet för att skydda den insolvente entreprenörens, och i förekommande fall dennes familjs, stadigvarande bostad eller tillgångar som är av avgörande betydelse för fortsättningen av entreprenörens verksamhet, affärsverksamhet, hantverk eller yrke (artikel 23.3 a). På motsvarande sätt får längre skuldavskriv- ningsperioder föreskrivas i fall där den insolvente entreprenörens, och i förekommande fall dennes familjs, stadigvarande bostad inte realiseras (artikel 23.3 b). Betalningsplanens längd i en F-skuldsanering uppfyller direktivets krav Av lagen om skuldsanering för företagare följer att betalningsplanens längd är och att betalningsplanen börjar löpa från beslutet om F- skuldsanering (36 §). Som huvudregel gäller att den tid som inledande- beslutet gällt ska räknas av från betalningsplanens längd (36 § andra Gäldenärens agerande efter att F-skuldsanering har inletts kan dock motivera att betalningsplanen inte börjar löpa förrän beslutet om F- Svensk rätt uppfyller alltså redan direktivets krav vad gäller Som framgår ovan föreskriver direktivet att skuldavskrivningsperioden i vissa situationer kan förlängas. Lagen om skuldsanering för företagare utgår från att betalningsplanens längd alltid ska bestämmas till . Lagen innehåller även bestämmelser om att ett beslut om F-skuldsanering under vissa omständigheter kan omprövas (50 och 51 §§ och avsnitt 13.2). Vid en ändring av ett beslut om F-skuldsanering får betalningsplanens längd bestämmas till som längst (53 §). Detta gäller såväl för det fall att det är borgenären som gäldenären som ansöker om omprövning. Lagen om skuldsanering för företagare innehåller alltså vissa bestämmel- ser om när en betalningsplan kan förlängas. En förlängning kan ske först sedan ett beslut om F-skuldsanering efter en omprövning har ändrats, t.ex. om gäldenären agerat illojalt eller fått ändrade ekonomiska förhållanden. Grunderna för när ett beslut om F-skuldsanering kan omprövas motsvarar reglerna i direktivet om när det är tillåtet för medlemsstaterna att hindra eller begränsa tillgången till skuldavskrivning samt föreskriva en förlängd Regeringen gör mot denna bakgrund bedöm- ningen att bestämmelserna om förlängning av betalningsplanen i lagen om skuldsanering för företagare står i överensstämmelse med direktivet och några ytterligare bestämmelser i detta avseende behöver inte införas i Rättsverkningarna av en F-skuldsanering Regeringens bedömning: Innebörden av att en gäldenär har genomgått F-skuldsanering är densamma som enligt direktivet, dvs. befrias från fortsatt betalningsskyldighet för sina skulder. skuldsanering för företagare är därmed förenlig med direktivets bestäm- melser om rättsverkningarna av skuldavskrivning. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna instämmer i bedömningen eller invänder inte mot Skälen för regeringens bedömning Rättsverkningarna av en skuldavskrivning enligt direktivet Medlemsstaterna ska enligt insolvensdirektivet säkerställa att insolventa entreprenörer som har fullgjort sina skyldigheter, om sådana skyldigheter föreligger enligt nationell rätt, ska få sina skulder avskrivna när skuld- avskrivningen löper ut utan att de behöver ansöka till en rättslig eller administrativ myndighet om att inleda något ytterligare förfarande (artikel 2021/22:215 21.2 första stycket). Medlemsstaterna får dock behålla eller införa bestäm- melser som tillåter att en rättslig eller administrativ myndighet kontrollerar om entreprenören har fullgjort sina skyldigheter för att erhålla skuld- avskrivning (artikel 21.2 andra stycket). Medlemsstaterna får vidare föreskriva att en fullständig skuldavskriv- ning inte ska innebära hinder mot att ett insolvensförfarande fortsätter som medför realisering och utdelning av en entreprenörs tillgångar som ingick i den entreprenörens insolvensbo för utgången av skuldavskriv- ningsperioden (artikel 21.3). Rättsverkningarna av en F-skuldsanering Genom F-skuldsanering befrias gäldenären från ansvar för betalningen av de skulder som omfattas av F-skuldsaneringen i den utsträckning som dessa sätts ned (49 §). Det betyder att en gäldenär som följer betalnings- planen blir skuldfri när F-skuldsaneringen har avslutats. Vidare innebär F- skuldsanering som huvudregel att en fordran som inte är känd i ärendet kan göras gällande, dvs. Det innebär att okända borgenärer inte får någon betalning alls enligt beslutet om F-skuld- sanering och inte heller kan göra sin fordran gällande i något annat sammanhang. Den preklusionsverkan som drabbar okända borgenärer gäller dock endast sådana fordringar som skulle ha omfattats av en F- skuldsanering. En fordran som är undantagen prekluderas alltså inte. Det finns inget krav på att gäldenären efter en fullgjord F-skuldsanering ska genomgå något nytt ansökningsförfarande för att bli skuldfri. En gäldenär som beviljas F-skuldsanering och sedan följer betalningsplanen blir – utan någon särskild åtgärd – fri från sina skulder när F-skuldsaneringen av- slutas. Regeringen gör bedömningen att svensk rätt därför uppfyller direk- tivets bestämmelser vad gäller rättsverkningarna av skuldavskrivning. 13.4Näringsförbud enbart på grund av insolvens Regeringens bedömning: Det förhållandet att en gäldenär är insolvent kan inte ensamt utgöra grund för näringsförbud i . Direktivets regler om näringsförbud saknar därför betydelse för svenska för- hållanden. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna instämmer i bedömningen eller invänder inte mot Skälen för regeringens bedömning Direktivets regler om näringsförbud Av skälen till direktivet framgår att i medlemsstaterna kan långa närings- förbud ofta åtfölja ett förfarande som leder fram till skuldavskrivning. Detta kan i sin tur skapa hinder för att starta och utöva verksamhet som egenföretagare (skäl 5). Följderna av att entreprenörer på detta sätt utesluts från att starta och driva företagsverksamhet uppges vidare vara en faktor som i hög grad avskräcker entreprenörer från att starta en verksamhet eller söka en andra chans (skäl 72). I direktivet finns därför bestämmelser om Prop. 2021/22:215 vad som gäller för näringsförbud som meddelats en insolvent entreprenör (artikel 22). Direktivet föreskriver att medlemsstaterna ska säkerställa att om en insolvent entreprenör erhåller skuldavskrivning i enlighet med direktivet så ska varje förbud mot att starta och driva verksamhet enbart på grund av att entreprenören är insolvent upphöra att ha verkan senast vid skuld- avskrivningsperiodens utgång (artikel 22.1). Detta innebär att ett närings- förbud som regel inte får överstiga (se avsnitt 13.3.2 om skuld- avskrivningsperioden). Medlemsstaterna ska vidare säkerställa att närings- förbud upphör automatiskt vid skuldavskrivningsperiodens utgång utan att det är nödvändigt för entreprenören att genomgå ett ansökningsförfarande hos en rättslig eller administrativ myndighet (artikel 22.2).