prop · H90385 · 2022-01-18 00:00:00 — Den bestämmelse om att garanti- givaren måste stå för sin garanti som föreslås bör därför gälla även säljaren. Som utvecklas nedan kommer emellertid konsumentköplagens felregler alltid att utgöra en miniminivå i fråga om det som åligger säljaren, oavsett vad garantin uttalar. Tillverkarens åtagande att svara för varans hållbarhet Av varudirektivet (artikel 17.1 första stycket andra meningen) framgår att i en viss angiven situation måste vissa av lagens felpåföljder vara till- gängliga för konsumenten gentemot någon annan än säljaren vid avvikelse från en garanti. Det gäller fall när en tillverkare har åtagit sig att svara för varans hållbarhet . Konsumenten ska då ha rätt att kräva att garantigivaren avhjälper felet eller företar omleverans. I dessa fall kan garantigivaren alltså inte utforma garantin helt fritt. Även om garantin inte 2021/22:85 skulle ange någon rätt till avhjälpande eller omleverans måste dessa påföljder ingå i garantiåtagandet. En bestämmelse om detta bör införas i den nya lagen. Av direktivet framgår att det står tillverkaren fritt att erbjuda konsumenten mer gynnsamma villkor. Detta behöver inte anges i lag. Regeringen föreslår ovan att det däremot ska framgå att garantigivaren är bunden av sin garantiutfästelse. Enligt varudirektivets definition avses med en tillverkare den som tillverkar varor eller importerar varor till unionen eller den som uppger sig vara tillverkare genom att sätta sitt namn, varumärke eller annat eget kännetecken på varorna. I avsnitt 5.3 föreslås att en motsvarande definition av begreppet tillverkare tas in i den nya konsumentköplagen. Konsumenten ska ha rätt till de mest fördelaktiga villkoren En ytterligare garantibestämmelse återfinns i artikel 17.1 andra stycket i varudirektivet. Enligt den ska garantin, om de villkor som fastställs i garantibeviset är mindre fördelaktiga för konsumenten än de villkor som fastställs i den tillhörande reklamen, vara bindande enligt de villkor i fråga om garantin som fastställs i reklamen. Det gäller dock inte om den till- hörande reklamen rättades före avtalets ingående på samma sätt som, eller på ett sätt som är jämförbart med, det på vilket den utarbetats på. Som framgår av artikelns första stycke, liksom konsument- köpsdirektiv, ska en garanti binda den som ger den enligt de villkor som anges i garantibeviset och tillhörande reklam. Artikelns andra stycke får ses som ett förtydligande av vad som ska gälla om bevisets och reklamens villkor skiljer sig åt. I skäl 62 anges att en sådan regel behövs för att förbättra rättssäkerheten och för att undvika att konsumenterna vilseleds. Regeringen delar den uppfattningen. framhåller att om konsumenten har stött på marknads- föringen i en annons, kan direktivbestämmelsen uppfattas som att det räcker att näringsidkaren annonserar på samma sätt igen med korrigerad information för att rättelsen ska ha genomförts. Det finns enligt verket en risk för att konsumenten i en sådan situation inte ser rättelsen. Regeringen kan konstatera att artikel 17.1 andra stycket tydligt anger att det krav som ställs på garantigivaren är att korrigera reklamen på samma eller jämför- bart sätt som den först gjordes på. Eftersom marknadsföring i regel riktar sig till en bred och obestämd krets konsumenter är det sällan möjligt för näringsidkaren att veta vilka konsumenter som har sett den ursprungliga reklamen och redan av den anledningen är det då svårt för näringsidkaren att säkerställa att samma konsumenter också ser den nya versionen. Det är enligt regeringens uppfattning rimligt att det är de vid köpet aktuella vill- koren som läggs till grund för garantigivarens åtagande och att det därmed finns en möjlighet att korrigera tidigare angivna villkor. Om korrigeringen görs på föreskrivet sätt kommer den ha befriande verkan. Som redovisas i avsnitt 6.13.3 ska konsumenten vid köpet få information om garantin. Det finns en möjlighet för näringsidkaren att även upplysa om eventuella justeringar i reklamen som påverkar garantivillkoren. Mot den bakgrunden föreslår regeringen att det införs en bestämmelse som motsvarar varudirektivets reglering. Eftersom bestämmelsen tar sikte på vilka villkor som civilrättsligt ska gälla bör den placeras i den nya lagen. Som utredningen uppmärksammar används ordet reklam i varudirek- Prop. 2021/22:85 tivet utan att det definieras där. Enligt svensk rätt ingår reklam i det bredare begreppet marknadsföring, se 3 § marknadsföringslagen (2008:486). Den svenska regleringen om information avseende garantier i 22 och 22 a §§ marknadsföringslagen avser genomgående marknadsföring. Ordet marknads- föring är därför att föredra och bör användas i den nya lagen. Säljarens ansvar enligt lag för garantiåtaganden Det finns varken i varudirektivet eller den nuvarande konsumentköplagen något krav på att säljaren eller någon annan måste ställa garantier. Inte heller regleras omfattningen av de garantiåtaganden som lämnas. Före- komsten av kommersiella garantier som stärker konsumenternas skydd vid fel är däremot något som direktivet bejakar, se t.ex. artikel 21 som anger att näringsidkare har rätt att ge konsumenten generösare villkor än direktivet. Varudirektivet, liksom konsumentköpsdirektiv, foku- serar på att säkerställa konsumentskyddet i de fall en garanti ställs, t.ex. att en garanti då ska vara bindande för den som utfärdat den och inte ska vara vilseledande. För att kunna ta tillvara sina rättigheter behöver konsumen- ten få kännedom om innehållet i garantin. Varudirektivet är särskilt tydligt med att en garanti inte får påverka de lagliga rättigheter som konsumenten har gentemot säljaren vid bristande avtalsenlighet. En kommersiell garanti får alltså inte begränsa det ansvar för fel som säljaren har enligt lag. Enligt 21 § första stycket konsumentköplagen gäller att om säljaren, eller någon annan för säljarens räkning, genom en garanti eller liknande utfästelse har åtagit sig att svara för varan eller en del därav eller för en egenskap hos varan, ska varan anses felaktig, om den försämras i det avseende som utfästelsen omfattar. Det är verkan av lämnade garantier i relationen köpare/säljare som regleras. Bestämmelsen innebär bl.a. att konsumenten vid avvikelse från garantin har rätt att göra gällande lagens felpåföljder mot säljaren även om garantin har utfärdats av någon annan och att säljaren då ansvarar även för fel som inte är ursprungliga. Av förarbetena framgår att avsikten är att uttrycket ”för säljarens räkning” ska ges en vidsträckt tolkning. Förhållandet mellan säljaren och garantigivaren ska vara sådant att de för konsumenten framstår som en enhet. Det kan handla om att konsumenten i samband med köpet tar emot en särskild garanti från t.ex. tillverkaren (se prop. 1989/90:89 s. 111). Medan varudirektivet endast behandlar garantigivarens ansvar, ger alltså den svenska regleringen även säljaren i vissa fall ett ansvar för garantier som har ställts ut av någon annan. Säljaren får i den situationen inte hänvisa konsumenten till den egentliga garantigivaren, utan har alltså ett eget ansvar. Enligt artikel 17.4 i varudirektivet och det därtill hörande skäl 62 får medlemsstaterna föreskriva regler om aspekter av garantier som inte regleras i direktivet, t.ex. att knyta andra gäldenärer än garantigivaren till garantin, förutsatt att dessa regler inte fråntar konsumenterna det skydd som tillförsäkras dem genom direktivets garantibestämmelser. Det är alltså möjligt att låta andra personer än garantigivaren svara enligt garantin. Det finns inget i direktivet som tyder på att säljaren i förekommande fall inte skulle kunna vara en sådan annan person. Även i övrigt bör innehållet i 2021/22:85 den nu behandlade svenska garantibestämmelsen kunna betraktas som sådana andra aspekter av garantier som inte omfattas av direktivet. Om varan uppvisar bristande avtalsenlighet enligt varudirektivet och det därmed föreligger ett fel enligt konsumentköplagen, gäller säljarens ansvar alldeles oavsett garantin. Bestämmelsen i 21 § får därmed framför allt relevans om det är fråga om andra brister eller ett mer långtgående ansvar, t.ex. när det gäller säljaren ansvarar för fel. Den svenska bestämmelsen utgör ett viktigt inslag i konsumentskyddet och den har till syfte att säkerställa att konsumentens lagliga rättigheter vid fel får genom- slag (se prop. 2004/05:13 s. 111 f.). Det finns därför behov av att behålla den. Sammantaget föreslår regeringen att bestämmelsen om säljarens ansvar för garantier förs över till den nya lagen. Regeringens förslag: Det ska i marknadsföringslagen förtydligas att den information som en garantigivare ska lämna till konsumenten ska vara klar och begriplig samt innehålla garantigivarens namn och adress, varans beteckning, garantins villkor och anvisningar om hur konsumen- ten kan göra den gällande. Det ska vidare anges att garantin och informationen ska lämnas till konsumenten vid försäljningen och senast när varan avlämnas. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningens föreslår att bestämmelsen utformas något annorlunda och innehåller någon ytterligare upplysning. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller invänder inte mot det. Skälen för regeringens förslag Information om garantiåtagandet ska regleras i marknadsföringslagen I artikel 17.2 i varudirektivet anges att garantibeviset ska tillhandahållas konsumenten på ett varaktigt medium senast för leveransen av varorna och att beviset ska vara klart och begripligt formulerat och innehålla viss information. Den obligatoriska information som ska finnas med är en redogörelse för att konsumenten enligt lag har rätt till kostnadsfritt avhjälpande från näringsidkarens sida vid fel på varan och att detta inte påverkas av garantin, garantigivarens namn och adress, det för- farande som konsumenten ska följa för att få del av det som garantin utfäster, beteckningen på de varor för vilka garantin gäller och garantins villkor. Varudirektivets reglering motsvarar i huvudsak artikel 6.2 och 6.3 konsumentköpsdirektiv. Det direktivet genomfördes i denna del i nuvarande 22 § marknadsföringslagen (2008:486). Regleringen ansågs vara av övervägande marknadsrättslig natur och passade som sådan bättre i marknadsföringslagen än i konsumentköplagen (prop. 2001/02:134 s. 63). Regeringen vidhåller denna uppfattning. korresponderar bestämmelserna i 22 § marknadsföringslagen med regle- ringen i 22 a § i samma lag som rör information som ska ges om bl.a. Prop. 2021/22:85 garantier innan avtalet ingås och som utgör ett genomförande av konsu- menträttighetsdirektivet. Det är lämpligt att dessa regler hålls samman. Den information om garantin som ska lämnas Enligt 22 § första stycket marknadsföringslagen åläggs den säljare eller annan näringsidkare som erbjuder sig att genom en garanti eller liknande utfästelse svara för en produkt eller del därav eller för en egenskap hos produkten, att vid försäljningen lämna köparen tydlig information om utfästelsens innehåll och de uppgifter som är nödvändiga för att köparen ska kunna göra den gällande. Köparen ska även få informa- tion om att hans eller hennes rättigheter enligt lag inte påverkas av utfästelsen. Enligt 22 § andra stycket ska utfästelsen och informationen lämnas i en handling eller i någon annan läsbar och varaktig form som är tillgänglig för konsumenten. Artikel 17.2 i varudirektivet innehåller en viss precisering av de upp- gifter som konsumenten ska informeras om. 22 § marknadsföringslagen bör därför kompletteras. föreslår bör dessutom bestämmelsen ändras från att informationen ska vara ”tydlig” till att den ska vara ”klar och begriplig”. används inte bara i artikel 17.2 utan även i 22 a § marknadsföringslagen. Utredningen föreslår att 22 § marknadsföringslagen hämtar ytterligare inspiration från 22 a § i samma lag. Enligt den senare paragrafens första stycke 7 ska näringsidkaren ge konsumenten information om vissa närmare angivna åtaganden från näringsidkaren eller tillverkaren, utöver vad som följer av lag. Regeringen konstaterar att det redan i 22 § föreskrivs att konsumenten ska få information om att dennes rättigheter enligt lag inte påverkas av utfästelsen och att paragrafen dessutom, på samma sätt som i konsumentköplagen, uttryckligen talar om garantier och liknande utfästel- se, och inte det mer obestämda ”åtaganden” som i 22 a §. blir paragrafen inte tydligare av de ytterligare anpassningar som utred- ningen föreslår och dessa behöver inte göras för att genomföra direktivet. Tidpunkten för när garantibeviset ska lämnas till konsumenten Enligt 22 § marknadsföringslagen ska informationen om garantiåtagandet lämnas vid försäljningen. Enligt direktivet ska garantibeviset tillhandahållas konsumenten senast för leveransen. Ordet leverans har inte någon fastställd innebörd i direktivet utan betydelsen överlåts åt nationell rätt att bestämma (skäl 38). I svensk rätt får leverans normalt anses överens- stämma med varans avlämnande. För att tillgodose överensstämmelse med direktivet anser utredningen att det bör klargöras att själva garantibeviset inte behöver tillhandahållas konsumenten förrän senast vid avlämnandet av varan. Att själva beviset lämnas i samband med leverans av varan är sannolikt det vanligaste förfarandet . Att både utfästelsen och informationen ska lämnas av näringsidkaren i en handling eller i någon annan läsbar och varaktig form som är tillgänglig för konsumenten framgår av 22 § andra stycket. Utredningens förslag innebär att det införs en tidpunkt för när denna skyldighet senast ska uppfyllas. Det innebär att det i en och samma paragraf, för samma information ska finnas olika men 2021/22:85 närliggande tidsangivelser (”vid försäljningen” i första stycket och ”senast vid avlämnandet” i andra stycket). Att informationen ska lämnas vid försäljningen tillkom på förslag av Lagrådet i syfte att tydliggöra att informationsskyldigheten inträder då och inte redan på grund av tidigare lämnad marknadsföring (prop. 2001/02:134 s. 64 och 135). Att uttryckssättet vid försäljningen innebär att det kan ske i samband med avtalets ingående är klart men det är inte orimligt att det kan utsträckas till att avse även när försäljningen i praktiken avslutas, dvs. När det sedan gäller hur informationen ska lämnas anges inget annat än att det ska ske i en handling eller i någon annan varaktig form (det som varudirektivet betecknar som varaktigt medium, se avsnitt 5.3 om att detta begrepp inte bör användas i svensk rätt). Lagstif- taren får därmed anses ha avsett att informationen ska lämnas i handlingen och inte på något annat sätt, t.ex. muntligen, även om det självklart inte finns något hinder mot att göra det så länge handlingen också lämnas. Detta är naturligt eftersom skyldigheten omfattar inte bara säljaren utan alla näringsidkare, t.ex. en tillverkare, som gjort en utfästelse i marknads- föringen av varan och som av förklarliga skäl normalt inte är närvarande när avtalet ingås. Det finns enligt regeringens mening inte anledning att utvidga infor- mationsskyldigheten utan endast att precisera den i enlighet med varu- direktivet. Eftersom uttrycket vid försäljningen anger en tidigaste tidpunkt medan utredningens förslag på tillägg anger en senaste tidpunkt finns det ett behov av dem båda. Det behöver dock vara klart att de behandlar ett och samma informationstillfälle och rör den handling eller liknande som ska lämnas. Regeringen föreslår att utredningens förslag på utformning av 22 § marknadsföringslagen justeras något i syfte att klargöra detta. Om näringsidkaren uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot 22 § marknadsföringslagen, ska denne enligt 37 § samma lag ersätta den skada som därigenom uppkommer för en konsument (se prop. 2001/02:134 s. 65 och prop. 2007/08:115 s. 121). En lämnad garanti är naturligtvis juridiskt bindande för näringsidkaren även om de nu angivna formkraven helt eller delvis inte har följts. Det som anges i artikel 17.3 om att en underlåtenhet att uppfylla kraven i artikel 17.2 inte påverkar garantins bindande karaktär för garantigivaren, behöver därför enligt regeringens uppfattning inte ut- tryckligen framgå av den marknadsrättsliga regleringen eller annars i lag. 6.14 Påföljder vid fel på varan 6.14.1 Påföljder i direktivet och nuvarande lag Varudirektivet innehåller fyra artiklar om de åtgärder (påföljder) som ska stå konsumenten till buds vid fel på en vara, eller med direktivets uttryckssätt vid bristande avtalsenlighet. Enligt artikel 13.1 ska konsumenten vid fel ha rätt att få varan återställd till avtalsenligt skick genom reparation eller utbyte, få ett proportionellt prisavdrag eller kunna häva köpeavtalet. Reparation och utbyte är de primära påföljderna och konsumenten är i princip inte berättigad till prisavdrag eller hävning utan att näringsidkaren har haft tid och möjlighet till reparation eller utbyte. förutsättningarna för dessa olika påföljder framgår av artikel 13.2–13.5, som kompletteras av artikel 14 om reparation eller utbyte av varan, artikel 15 om Prop. 2021/22:85 prisavdrag och artikel 16 om hävning av avtalet. Enligt artikel 13.6 ges konsumenten dessutom rätt att på visst sätt hålla inne betalningen. Direktivet reglerar inte frågan om rätt till skadestånd. I den nuvarande konsumentköplagen finns en påföljdskatalog i 22 § (för rättsliga fel i 22 a §). Om en vara är felaktig, får konsumenten kräva avhjälpande, omleverans, prisavdrag eller ersättning för att avhjälpa felet eller häva köpet. Dessutom får konsumenten hålla inne betalningen. Regeringen konstaterar att i princip samma typer av påföljder står till buds för konsumenten i konsumentköplagen som i varudirektivet. Till det kommer en rätt enligt konsumentköplagen att kräva skadestånd, vilket alltså är en fråga som direktivet överlåter på nationell rätt. Det kan därmed konstateras att varudirektivet inte föranleder något behov av att i svensk rätt införa nya typer av påföljder vid fel på varor. I följande avsnitt behandlas den närmare utformningen av de aktuella påföljderna i den nya konsumentköplagen. Regeringens förslag: Nuvarande bestämmelser om avhjälpande och omleverans ska med vissa ändringar och tillägg föras över till den nya konsumentköplagen. Det ska tydliggöras att konsumenten har rätt att välja vilken av åtgärderna som i första hand ska utföras och att näringsidkaren inte ska behöva vidta en åtgärd om den inte är möjlig. Konsumenten ska vid avhjälpande och omleverans göra varan till- gänglig för näringsidkaren. Näringsidkaren ska vid omleverans på egen bekostnad återta den felaktiga varan. Vidare ska näringsidkaren, om det behövs för avhjälpandet eller omleveransen, ta bort den felaktiga varan och installera en avtalsenlig vara eller bära kostnaden för borttagandet och installationen. Den skyldigheten ska dock endast gälla för en vara som innan felet blev uppenbart hade installerats på ett sätt som var förenligt med varans art och ändamål. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningens förslag utformas något annorlunda och innehåller inte ett tydliggörande av konsumentens rätt att välja påföljd eller näringsidkarens rätt att inte behöva utföra en omöjlig åtgärd. Utredningen föreslår att det införs en uttrycklig bestämmelse om att konsumenten inte ska vara skyldig att betala för normal användning av en vara som näringsidkaren återtar. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker förslagen eller invänder inte mot dem. välkomnar att det görs flera viktiga klargöranden. anser att bestämmelsen om att konsumenten inte är skyldig att betala för normal användning av en vara som näringsidkaren återtar kan innebära bevissvårigheter och därmed riskera att bli svårtillämpad. APPLiA ser en ökad risk för obefogade reklamationer eftersom konsumenten kan slippa kostnader för en vara som använts . Elektronikbranschen anser att förslaget inte får ändra nuvarande praxis att en likvärdig vara ska erbjudas vid omleverans. tar upp frågan om näringsidkarens rätt till 2021/22:85 klubbars anser att förslagen kommer att innebära stora praktiska svårigheter och kostnader för näringsidkare och befarar att det inte kommer att kunna vidtas omleverans av ett djur utan att det medför väsentlig olägenhet för konsumenten. Skälen för regeringens förslag Påföljderna i direktivet och nuvarande konsumentköplagen Artiklarna 13.2, 13.3 och 14 i varudirektivet reglerar förutsättningar för och verkningar av reparation och utbyte. Direktivets beteckning på dessa två åtgärder för att återställa en vara till avtalsenligt skick används inte i svensk köprätt. I stället används begreppen avhjälpande och omleverans. Dessa begrepp bör även fortsättningsvis användas. I nuvarande konsument- köplagen finns bestämmelser om dessa påföljder i 26 och 27 §§, 28 § andra stycket och 43 § tredje stycket. Konsumentens rätt att kräva avhjälpande eller omleverans Artikel 13.2 och 13.3 motsvaras i huvudsak av artikel 3.3 konsumentköpsdirektiv. Konsumenten får enligt artikel 13.2 välja mellan reparation och utbyte, så länge inte den valda åtgärden är omöjlig eller, jämfört med den andra åtgärden, skulle orsaka näringsidkaren oproportio- nella kostnader med hänsyn till samtliga omständigheter, inbegripet a) det värde varan skulle haft om ingen bristande avtalsenlighet hade förelegat, b)betydelsen av den bristande avtalsenligheten, och c) huruvida det andra alternativet skulle kunna tillhandahållas utan väsentlig olägenhet för konsumenten. Näringsidkaren får enligt artikel 13.3 vägra att återställa varan till avtalsenlighet, om det inte går att reparera eller byta ut varan eller om det skulle orsaka näringsidkaren oproportionella kostnader, med beaktande av samtliga omständigheter, inbegripet de som nämns under a)och b) ovan. Den huvudsakliga svenska regleringen i 26 § konsumentköplagen är något annorlunda utformad. I första stycket uttalas att konsumenten har rätt att kräva att näringsidkaren avhjälper felet eller företar omleverans, om detta kan ske utan oskälig kostnad för näringsidkaren. Andra stycket utgör en hjälpregel för bedömningen av om någon av påföljderna av- hjälpande eller omleverans skulle medföra oskäliga kostnader för närings- idkaren och innehåller i huvudsak de särskilda omständigheter som anges i artikel 13.2 a–c. Det kan konstateras att den svenska regleringen är mer komprimerad än varudirektivets och anger att konsumenten har rätt till den ena eller andra påföljden, så länge någon av dem, på närmare angivna grunder, kan utföras. Det är svårt att i lag uttryckligen och utförligt behandla alla de situationer som kan uppstå och det gör inte heller direktivet. Regeringen bedömer att nuvarande 26 § i sak rymmer det som direktivet beskriver och delar utredningens uppfattning att den i huvudsak kan föras över till den nya lagen. Det finns dock anledning att överväga ett par förtydliganden. Vid genomförandet av konsumentköpsdirektiv ansågs det inte nödvändigt att i lagen uttryckligen ange att konsumenten inte ska kunna kräva reparation eller utbyte om det skulle vara omöjligt, eftersom detta dels är en självklarhet, dels ändå framgår indirekt av 28 § konsument- köplagen som anger vad som gäller när avhjälpande eller omleverans ”inte kommer i fråga” (se prop. 2001/02:134 s. 51 f.). Enligt utredningen saknas det anledning att nu göra någon annan bedömning av denna fråga. Regeringen konstaterar att varudirektivets reglering skiljer sig i tydlig- het och harmoniseringsgrad från konsumentköpsdirektivets. I skäl 47 anges att de avhjälpande åtgärder som står till buds för konsumenter vid varans bristande avtalsenlighet och de villkor på vilka dessa avhjälpande åtgärder får åberopas harmoniseras fullt ut. Skälet till detta uttalande är inte minst att det handlar om centrala bestämmelser om parternas rättig- heter och skyldigheter och rör de primära och därmed vanligaste påföljder- na vid fel.