prop · H903278 · 2022-07-12 00:00:00 — Direktivet föreskriver inte uttryckligen hur kort ett utdrag måste vara eller vad det kan bestå av för att falla under undantaget. dock att det är viktigt att uteslutandet av mycket korta utdrag tolkas så att det inte inverkar negativt på den avsedda effekten av de rättigheter som fastställs i direktivet (skäl 58). Det kan konstateras att det redan gällande upphovsrättsliga skyddet för innehållet i en presspublikation begränsar möjligheterna att använda också korta utdrag. har till exempel konstaterat att ett utdrag om i vart fall 11 ord kan skyddas av upphovsrätt, om det är originellt på så sätt att det är upphovsmannens egen intellektuella skapelse, medan enstaka ord faller utanför skyddet (avgörande i mål C-5/08 [/S]). ”mycket kort” i det nu aktuella direktivet ska anses vara kortare (eller längre) än så ger direktivet inte något svar på. Ett antal remissinstanser, främst på rättighetshavarsidan, ifrågasätter promemorians bedömning av vad som kan anses utgöra ett kort utdrag. Framför allt förs den uppfattningen fram att undantaget för korta utdrag endast omfattar text och inte bild och video. Regeringen konstaterar att det inte är helt självklart hur regelverket ska förstås i detta avseende. till att endast omfatta textinnehåll innehåller undantaget emellertid inte. Undantaget avser vidare utdrag ur presspublikationen, inte utdrag ur de ingående delarna. Det framstår från ett språkligt perspektiv som rimligt att ett sådant utdrag kan avse alla typer av innehåll som förekommer i publikationen. Att, som bland annat Bildupphovsrätt understryker, bilder inte anses kunna bli föremål för citat, saknar därmed också betydelse för bedömningen. Regeringen delar därför promemorians bedömning att även viss användning av bild och video kan aktualiseras enligt den nu aktuella bestämmelsen. Ytterst är frågan dock upp till att bedöma. Vad som utgör ett mycket kort utdrag bör – på samma sätt som gäller för den upphovsrättsliga bedömningen – avgöras utifrån omständigheterna i det enskilda fallet, till exempel i förhållande till vad det rör sig om för material. I motsats till vad några av remissinstanserna anser framstår det enligt regeringen redan av den anledningen som olämpligt att i nationell rätt fastställa några närmare gränser för vad som ska anses utgöra ett mycket kort utdrag. Den bedömningen bör i stället överlåtas till rätts- tillämpningen. Ytterst är det naturligtvis uppgift att tolka bestämmelsernas innebörd också i detta avseende. Flera remissinstanser, däribland Bildupphovsrätt, KLYS och Copyswede, invänder mot att promemorians lagförslag inte uttryckligen återger det som anges i direktivet om enstaka ord, utan endast föreskriver att undantaget ska omfatta mycket korta utdrag. Regeringen instämmer i att också det som sägs i direktivet om enstaka ord bör återges i lagtexten. Att endast återge mycket korta utdrag i lagtexten skulle nämligen kunna uppfattas som att det är fråga om en bedömning av utdragets storlek i relation till det material som utdraget görs från. Av tydlighetsskäl bör därför hela direktivets ordalydelse i denna del återges i lagtexten. Förhållandet till befintlig lagstiftning Enligt artikel 15.3 ska artiklarna 5–8 i direktivet om upphovsrätten i informationssamhället och bestämmelserna i direktivet om föräldralösa verk i tillämpliga delar gälla i fråga om den nya rätten för utgivare av presspublikationer. Detsamma ska gälla beträffande bestämmelserna i och rådets direktiv (EU) 2017/1564 av om viss tillåten användning av vissa verk och andra alster som skyddas av upphovsrätt och närstående rättigheter till förmån för personer med blindhet, synnedsättning eller annan läsnedsättning och om ändring av direktiv /29/EG om harmonisering av vissa aspekter av upphovsrätt och närstående rättigheter i informationssamhället (EUT L 242, 20.9.2017, s. 6, Celex 32017L1564). Dessutom ska de nya inskränkningar och den avtalslicens som föreskrivs i förevarande direktiv tillämpas på den nya rättigheten. Artikel 5 i direktivet om upphovsrätten i informationssamhället anger de inskränkningar i upphovsrätten medlemsstaterna ska respektive får tillämpa i sin nationella lagstiftning. Hänvisningen till artikel 5 innebär att dessa bestämmelser ska gälla i förhållande till den nya rätten på samma sätt som de gäller för den ensamrätt som till- erkänner upphovsmän och vissa andra närstående rättighetshavare. Det kan till exempel handla om inskränkningen för tillfälliga kopior utan självständig ekonomisk betydelse och den för medlemsstaterna frivilliga inskränkningen för citat. Detsamma gäller för de två andra nämnda 2021/22:278 direktiven som reglerar inskränkningar i upphovsrätten för s.k. herrelösa verk och till förmån personer med syn- eller annan läsnedsättning. Artiklarna 6 och 7 i direktivet om upphovsrätten i informationssamhället innehåller vissa skyldigheter för medlemsstaterna i fråga om att tillhandahålla skydd mot kringgående av tekniska skyddsåtgärder, till exempel kopieringsskydd eller kryptering, och avlägsnande av information om rättighetsförvaltning. Artikel 8 innehåller skyldigheter för medlemsstaterna att tillhandahålla sanktioner och andra möjligheter för rättsinnehavare att vidta vissa rättsliga åtgärder. De svenska bestämmelserna om inskränkningar i upphovsrätten finns i 2 kap. upphovsrättslagen. Där föreslås också de nya inskränkningar som föreskrivs i förevarande direktiv att införas. Det framstår som rimligt att de inskränkningar som gäller i förhållande till exempelvis framställare av upptagningar av ljud eller rörliga bilder (46 §) som utgångspunkt ska gälla också för den nya rättigheten för framställare av presspublikationer. Det kan konstateras att den nya ensamrätten i sig är begränsad på ett annat sätt än övriga ensamrätter, främst genom att den enbart omfattar förfoganden online och inte alls hindrar privatpersoners användning. innebär till exempel att inskränkningen som möjliggör exemplarframställning för privat bruk (12 §) saknar betydelse i förhållande till den nya rättigheten, eftersom sådan kopiering ändå faller utanför ensamrättens omfång. De inskränkningsbestämmelser som möjliggör förfoganden som faller utanför ensamrätten bör därför inte göras tillämpliga på denna. Artiklarna 6 och 7 i direktivet om upphovsrätten i informationssamhället har genomförts i svensk lagstiftning genom bestämmelser i 6 a kap. upphovsrättslagen. Bestämmelser som svarar mot artikel 8 i samma direktiv finns i 7 kap. upphovsrättslagen. Dessa bestämmelser ska alltså kunna tillämpas i förhållande till den nya rätten till presspublikationer. Som föreslås i promemorian bör bestämmelser som möjliggör detta tas in i lagen. Skyddstiden för den nya närstående rättigheten anges i direktivet till efter utgivandet av presspublikationen. Den fristen ska beräknas året efter dagen för utgivandet av presspublikationen (artikel 15.4). Ett verk anses utgivet då exemplar av det med upphovsmannens sam- tycke förts i handeln eller på något annat sätt blivit spridda till allmänheten (8 § andra stycket upphovsrättslagen). Endast ett tillgängliggörande på internet innebär alltså inte att verket ska anses utgivet. står det klart att den nya närstående rättigheten ska gälla också sådana presspublikationer som enbart finns tillgängliga online. Med utgivning enligt direktivet måste alltså förstås åtgärder som – enligt upphovsrättslagen – utgör såväl utgivning som offentliggörande på annat sätt. Det bör komma till uttryck i bestämmelserna. Patent- och marknads- överdomstolen föredrar i detta avseende att uttrycket publiceras används, då detta ligger närmare den engelska språkversionen av direktivet. Som konstateras ovan används emellertid uttrycket publicera och än mer dess engelska motsvarighet typiskt sett för att beteckna just en fysisk utgivning (se till exempel artikel 3 i och rådets direktiv /116/EG om skyddstiden för upphovsrätt och vissa närstående rättigheter, EUT L 372, 27.12.2006, s. 12, Celex 32006L0116, skyddstidsdirektivet). I det här sammanhanget är det naturligtvis också angeläget att använda ett uttryck som redan har en tydlig innebörd i upphovsrättslagen. Ett verk anses enligt 8 § första stycket offentliggjort när det lovligen har gjorts tillgängligt för allmänheten vilket alltså täcker alla de olika typer av förfoganden som kan aktualiseras i det nu aktuella avseendet. Att den upphovsrättsliga skyddstiden knyts till offentlig- görandet av ett verk eller en annan prestation är också vanligt förekommande (se till exempel 44 § och 45 § andra stycket). Regeringen gör alltså i detta avseende samma bedömning som görs i promemorian. Beträffande publikationer som tillgängliggörs på internet görs typiskt sett löpande uppdateringar där enskilda artiklar tillgängliggörs och material tillförs utan att webbplatsen i övrigt ändras. Mot bakgrund av syftet med bestämmelsen kan skyddstiden beträffande sådana publikationer knappast förstås på något annat sätt än att den ska beräknas individuellt för det enskilda underliggande materialet som till- gängliggörs i presspublikationen, till exempel en artikel eller en bild. Det innebär inte att publikationen erhåller evigt skydd, utan att skyddstiden för de enskilda ingående delarna varierar i förhållande till såväl när skyddet uppkommer som när det upphör. Regeringen har förståelse för att SFIR ifrågasätter detta med utgångspunkt i att det är hela publikationen som är föremål för skydd. Ett annat synsätt – där publikationen vid beräknandet av skyddstiden ses som en enhet – skulle emellertid antingen innebära att skyddet upphörde att gälla också för de delar av publikationen som är nyare än så eller att skyddstiden för publikationen i dess helhet skulle gälla för evigt. Enligt regeringens uppfattning kan inte någon av dessa effekter vara de avsedda. Regeringen instämmer därför i promemorians bedömning i denna del. Medlemsstaterna ska föreskriva att upphovsmän till de verk som ingår i en presspublikation ska få en lämplig andel av de intäkter som framställare av presspublikationer erhåller för den användning av deras press- publikationer som leverantörer av informationssamhällets tjänster står för (artikel 15.5). Enligt direktivet bör detta inte påverka nationell rätt om äganderätt och utövande av rättigheter i samband med anställningsavtal, på villkor att denna rätt är förenlig med unionsrätten (skäl 59). Bestämmelsen tar sikte på intäkter som framställare av presspublikationer får från leverantörer av informationssamhällets tjänster för användning av deras presspublikationer som en följd av den nya ensamrätten. Bestämmelsen ger ingen närmare ledning i frågan om hur upphovsmännen ska få en lämplig del av dessa intäkter eller hur denna rätt till ersättning ska förvaltas. Hur ersättningen närmare ska utformas överlämnas alltså till den nationella lagstiftaren. Som konstateras i promemorian påminner upphovsmännens rätt enligt förevarande artikel om den rätt till s.k. tilläggsersättning (45 a §) som tillkommer utövande konstnärer i vissa situationer och som också den bygger på EU-direktiv (och rådets direktiv 2011/77/EU av om ändring av direktiv 2006/116/EG om skyddstiden för upphovsrätt och vissa närstående rättigheter, EUT L 265, 11.10.2011, s. 1, Celex 32011L0077). ersättningen avser att säkerställa att vissa kategorier av utövande konstnärer får del av den intäktsökning som förlängningen av skyddstiden för ljudupptagningar från 50 till ger upphov till. På samma sätt syftar bestämmelserna i förevarande direktiv till att säkerställa att upphovsmännen får del av de eventuella intäkter som den nya rättighet som nu införs kan leda till. Upphovsmännens rätt till ersättning från utgivare av presspublikationer kan genomföras på olika sätt i svensk rätt. En möjlighet är att genom avtalsrättsliga bestämmelser ge varje enskild upphovsman som överlåtit rättigheter till utgivaren rätt till en lämplig andel av de intäkter utgivaren får från tjänsteleverantörer som ingår avtal om utnyttjande av publika- En sådan ordning skulle som utgångspunkt innebära att det vore upp till varje enskild upphovsman att göra sin rätt gällande i detta avseende, vilket skulle kunna innebära praktiska svårigheter. också konstateras att en avtalsrättslig reglering framstår som mindre själv- klar i ljuset av att den ersättning som ska utgå inte är knuten till överlåt- elsen av upphovsmannens egna rättigheter, utan ska utgå från de intäkter framställaren har i anledning av de avtal som ingås med tjänsteleverantörer om överlåtelse av framställarens egen rätt och oberoende av omfattningen av upphovsmannens överlåtelse till utgivaren. Det är alltså inte fråga om en ersättningsrätt grundad på överlåtelse av upphovsrätt. vidare utgå från att det är upphovsmännen som kollektiv betraktat som ska få en lämplig andel av de intäkterna. Hur denna andel ska fördelas mellan upphovsmännen torde behöva bedömas bland annat mot bakgrund av varje enskild upphovsmans individuella bidrag till helheten. Mot denna bakgrund framstår det som lämpligt att på motsvarande sätt som gäller för utövande konstnärers rätt till tilläggsersättning föreskriva en ordning för kollektiv förvaltning av den nu aktuella ersättningsrätten. Enligt direktivet ska ersättningen vara lämplig. däribland , efterlyser att ersättningens närmare storlek ska regleras i Det är emellertid inte självklart att ersättningen alltid och för olika typer av presspublikationer ska vara exakt densamma. en instämmer redan av det skälet i promemorians bedömning att denna fråga i stället bör lösas i förhandlingar mellan marknadens parter. remissinstanser lyfter frågan om det inte i stället för en rätt till lämplig ersättning bör föreskrivas en rätt till skälig ersättning. teras är det i förevarande fall emellertid inte fråga om en ersättning för Ersättningsrätten gäller oavsett hur avtalsförhållan- det i övrigt ser ut mellan upphovsmannen och tidningsföretaget. därför anledning att särskilt markera det genom att använda ett annat Regleringen innebär inte att tidningsföretagen ges en ensamrätt att förhandla med de aktörer som kan komma att utnyttja presspublikationer I stället ges de en möjlighet att förhandla om licenser i förhållande till sin egen närstående rättighet. Någon rätt att företräda upphovsmännen, eller andra rättighetshavare, vid dessa förhandlingar ger de nya reglerna För att så ska vara möjligt krävs att tidningsföretaget förvärvat de rättigheter som berörs. Det i sin tur är en fråga för de avtal som ingås Prop. 2021/22:278 mellan utgivarna och övriga berörda rättighetshavare. Flera remissinstanser, däribland Bildupphovsrätt och , menar att också framställare av fotografiska bilder bör omfattas av ersättningsrätten. och lyfter frågan om inte också andra rättighetshavare bör omfattas. Regeringen konstaterar att direktivet endast föreskriver att ersättning ska utgå till upphovsmännen. Direktivet saknar alltså en hänvisning till de närstående rättigheterna. Det framstår alltså som att en medveten avgränsning gjorts av EU-lagstiftaren i detta avseende. Att utöka kretsen av ersättningsberättigade skulle antingen leda till en omfördelning av medel från upphovsmännen eller till att en högre ersättning skulle behöva utges av framställarna. Mot den bakgrunden kan det enligt regeringen ifrågasättas om en utökning av ersättningsrätten till att även omfatta andra rättighetshavare är förenlig med direktivet. Ersättningsrätten bör i denna del därför utformas enligt direktivets ordalydelse. En ny särskild avtalslicens Regeringens förslag: En ny särskild avtalslicens ska införas. leverantör av en informationssamhällets tjänst ska, om avtalslicens gäller, få överföra verk till allmänheten på ett sådant sätt att enskilda kan få tillgång till verken från en plats och som de själva väljer, om verken ingår i en presspublikation och utnyttjandet sker Leverantören ska också få framställa sådana exemplar av verken som är nödvändiga för överföringen. Den nya avtalslicensen ska gälla även för samtliga närstående rättigheter. Avtalslicensen ska inte gälla, om upphovsmannen hos någon av de avtalsslutande parterna meddelar förbud mot utnyttjandet, eller om det av andra skäl finns särskild anledning att anta att upphovsmannen motsätter sig förfogandet. Även i övrigt ska samma skyddsregler gälla som vid användning med stöd av övriga avtalslicenser. Det ska ges möjlighet till medling när det gäller tvister om avtal enligt den nya avtalslicensen. Promemorians förslag stämmer inte överens med regeringens. promemorian föreslås inte någon ny särskild avtalslicens. att en medlare ska kunna utses för att hjälpa parter som vill ingå avtal om rättigheter som krävs för att på begäran tillgängliggöra presspublikationer Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan invändning. Flera remissinstanser inom mediasektorn, däribland TU Medier, Tidskrifter, och , samt upphovsmannaorganisationer som KLYS, Copyswede, Bildupphovs- rätt och förespråkar dock att en särskild avtalslicens- bestämmelse för användning av presspublikationer införs. lyser förtydliganden av medlingens frivilliga och icke-bindande karaktär. Skälen för regeringens förslag: Den nya rättigheten för framställare av presspublikationer har tillkommit i syfte att bland annat underlätta för tidningsföretagen att ingå avtal med de leverantörer av 2021/22:278 informationssamhällets tjänster som utnyttjar publikationerna. För såväl tidningsbranschen som tjänsteleverantörerna kan det naturligtvis vara betungande att ingå de avtal som är nödvändiga, inte minst i förhållande till tjänster som tillhandahåller material från många publikationer. gäller inte minst då det kan förhålla sig på det sättet att inte endast tidningsföretagets egen rättighet berörs, utan även rättigheter som alltjämt ligger kvar hos de upphovsmän och andra rättighetshavare som bidragit En möjlig väg för att komma till rätta med detta är att från lagstiftarens sida underlätta ingåendet av sådana avtal genom en särskild avtalslicens på området. I promemorian görs bedömningen att det inte finns tillräckliga skäl att föreslå en ny avtalslicens, bland annat då det redan finns möjligheter att ingå nödvändiga avtal med stöd av den generella avtalslicensen (42 h §). Flera av de remissinstanser som efterlyser en särskild avtalslicens understryker att avsaknaden av en sådan kan leda till en fragmentisering av avtalsmarknaden där enskilda aktörer kan få svårt att göra sin rätt Inte minst, menar man, finns en risk att upphovsmännen inte får den ersättning som de har rätt till. Den generella avtalslicensen möjliggör att marknadens parter på eget initiativ tar fram lämpligt utformade licenser. förståelse för att detta emellanåt kan vara förenat med svårigheter, särskilt på nya eller föränderliga marknader. En särskild avtalslicens kan i en sådan situation, som KLYS och Copyswede lyfter fram, innebära ett ytterligare stöd för parterna. Mot den bakgrunden och då det naturligtvis är angeläget att avtal kommer till stånd på ett så enkelt sätt som möjligt även på det nu aktuella området, är det regeringens uppfattning att en ny särskild avtalslicens bör införas. Den nya avtalslicensen bör utformas i nära anslutning till den rättighet som nu föreslås för framställare av presspublikationer. Den bör därför ge utrymme för leverantörer av informationssamhällets tjänster att online och på begäran överföra verk och andra prestationer som ingår i Det bör också göras möjligt att framställa de exemplar som krävs för detta. Genom en sådan utformning, särskilt då användningen är begränsad till prestationer inom ramarna för presspublikationer, uppnås en tillräckligt tydlig och lämplig avgränsning av bestämmelserna (jfr avsnitt 9). En sådan utformning är också i allt väsentligt densamma som Som typiskt sett är fallet för övriga särskilda avtalslicenser bör upphovsmannen kunna meddela förbud mot användning hos någon av I detta fall finns det också – inte minst då det gäller användning på internet som kan antas få stor spridning – anledning att förbjuda användning i de situationer då det av andra skäl finns särskild anledning att anta att upphovsmannen motsätter sig förfogandet. i övrigt finns det skäl att reglera utanförstående upphovsmäns rättigheter på något annat sätt än det som gäller för övriga avtalslicenser (se vidare avsnitt 9). Som konstateras i promemorian är det angeläget för såväl tidningsföretag som tjänsteleverantörer att det finns så goda förutsätt- ningar som möjligt att nå överenskommelser om utnyttjande av Detsamma gäller i förhållande till de upphovsmän och andra rättighetshavare som kan beröras av sådan användning. promemorian föreslås därför att medlingslagen görs tillämplig på tvister Prop. 2021/22:278 om avtal att göra presspublikationer tillgängliga på begäran. instämmer i bedömningen att det bör finnas en möjlighet till medling. Då det nu föreslås en särskild avtalslicens bör medlingslagens tillämplighet emellertid knytas till tvister i anledning av ett sådant avtal, på samma sätt som gäller för flertalet av de redan befintliga avtalslicenserna (se närmare om medling i upphovsrättstvister i avsnitt 10). Det bör i sammanhanget understrykas att medlingslagen inte innebär annat än att parterna erbjuds en möjlighet till medling. En part som inte vill ingå ett avtal kan alltså inte tvingas till detta. 13Fördelning av ersättning i vissa fall Regeringens bedömning: Direktivets artikel 16 motiverar inte några genomförandeåtgärder. Promemorians bedömning stämmer överens med regeringens. Remissinstanserna tillstyrker bedömningen eller lämnar den utan Skälen för regeringens bedömning: Enligt artikel 16 får medlemsstaterna föreskriva att om en upphovsman har överlåtit eller licensierat en rättighet till en utgivare, utgör överlåtelsen eller licensen en tillräcklig rättslig grund för utgivaren att ha rätt till en andel av kompensationen för användningen av verket inom ramen för ett undantag från, eller en inskränkning i, den rättighet som överlåtits eller licensierats. Detta ska inte påverka gällande och framtida regelsystem i medlemsstaterna som gäller rättigheter avseende offentlig utlåning. Artikeln avser att möjliggöra för medlemsstaterna att reglera fördelningen av till exempel privatkopieringsersättning mellan upphovsmän och utgivare. Artikeln är fakultativ och kräver inte några genomförandeåtgärder. Det har för svensk del inte heller framkommit omständigheter som ger anledning att överväga några lagstiftningsåtgärder i anledning av direktivet i denna del. 14Upphovsrättsligt ansvar för vissa leverantörer av onlinetjänster I direktivet anges att onlinemarknaden för innehåll har blivit alltmer Onlinetjänster som ger tillgång till en stor mängd upphovsrättsskyddat innehåll som laddas upp av användarna har blivit viktiga källor för tillgång till innehåll online. Tjänsterna är ett sätt att skapa tillgång till kulturella och kreativa verk och erbjuder goda 2021/22:278 möjligheter för de kulturella och kreativa branscherna att utveckla nya affärsmodeller. Tjänsterna möjliggör mångfald och gör innehåll lättill- gängligt, men de skapar även utmaningar när upphovsrättsskyddat innehåll laddas upp utan tillstånd från rättsinnehavarna. Enligt vad som anges i direktivet finns det en rättslig oklarhet när det gäller frågan om huruvida sådana tjänsteleverantörer ägnar sig åt upphovsrättsligt relevanta handlingar och behöver inhämta tillstånd från rättsinnehavarna för det innehåll som laddas upp av användarna. havarnas förmåga att avgöra om och på vilka villkor deras verk och prestationer används och deras möjligheter att få en lämplig ersättning för Det är därför viktigt att främja utvecklingen av licens- marknaden mellan rättsinnehavare och tjänsteleverantörer (skäl 61). Direktivet föreskriver mot denna bakgrund att vissa leverantörer av onlinetjänster, som möjliggör för sina användare att ladda upp och dela med sig av innehåll, ska ha ett upphovsrättsligt ansvar för det innehåll som görs tillgängligt på tjänsten (artikel 17). Vilka tjänster som omfattas