prop · H90385 · 2022-01-18 00:00:00 — Det framstår då som lämpligt att det för digitalt innehåll i den nya lagen införs en hänvisning till bestämmelsen i varudelen. Genom förslaget blir det möjligt för parterna till ett avtal om 2021/22:85 tillhandahållande av digitalt innehåll att under de närmare angivna för- utsättningarna avvika från de objektiva kraven för avtalsenlighet. Felbestämmelserna för varor bör tillämpas vid fel på digitalt innehåll Om ett digitalt innehåll inte motsvarar de subjektiva eller objektiva krav som ställs på det eller om näringsidkaren inte uppfyller sin upplysnings- eller uppdateringsskyldighet, brister det i avtalsenlighet, dvs. det är då fel på det digitala innehållet. När det gäller krav på det digitala innehållets kvalitet och egenskaper som grundas av offentliga uttalanden (se ovan), ska dock avvikelser från dessa uttalanden enligt artikel 8.1 b inte utgöra fel på det digitala innehållet under vissa närmare angivna förutsättningar. Detta, liksom felkonstruktionen i övrigt, motsvarar vad som gäller för varor och en hänvisning till dessa regler bör göras i den nya lagen. I artikel 10 i digitaldirektivet regleras rättsliga fel. Med sådana fel avses begränsningar av konsumentens användning av det digitala innehållet till följd av en kränkning av tredje parts rättigheter, särskilt immateriella rättigheter (se skäl 53 och 54). I avsnitt 6.8.2 föreslår regeringen att det i den nya lagen ska finnas till varudirektivet anpassade bestämmelser om rättsliga fel för varor. Artiklarna om rättsliga fel i de två direktiven är likalydande. Regeringen föreslår därför att artikel 10 i digitaldirektivet om rättsliga fel på digitalt innehåll genomförs genom en hänvisning till bestämmelserna i den nya lagen om rättsliga fel avseende varor. Regeringen föreslår i avsnitt 6.8.2 att vissa ytterligare bestämmelser om fel förs över från den nuvarande konsumentköplagen (18 § och 19 § fjärde stycket). Det handlar om fel när varan är bristfällig från säkerhetssynpunkt och fel vid bristande säkerhetsinformation. Utredningen anser att det för avtal om tillhandahållande av digitalt innehåll inte finns förutsättningar att hänvisa till dessa felbestämmelser. Regeringen är av en annan uppfattning. Det finns i digitaldirektivet visserligen inte några uttryckliga bestäm- melser som motsvarar de nu aktuella. Det handlar emellertid om be- stämmelser som i huvudsak gäller säkerhetsbrister, och bristfällig infor- mation enligt bl.a. produktsäkerhetslagen (2004:551). Digitaldirektivet påverkar inte nationell rätt i den utsträckning de berörda frågorna inte regleras i direktivet och detta särskilt gäller för det digitala innehållets lagenlighet (se skäl 12). De aktuella bestämmelserna i nuvarande konsumentköplagen, som för varor ska föras över till den nya lagen, utgör en del av det inom EU till stor del harmoniserade regelkomplex som ska motverka att farliga varor finns på marknaden; produktsäkerhetslagen grundas på det allmänna produktsäkerhetsdirektivet (2001/95/EG) som ska tillämpas på alla produkter som är avsedda för konsumenter. 3.7i digitaldirektivet gäller vidare att om en bestämmelse i direktivet strider mot bestämmelser i en annan unionsakt som reglerar en särskild sektor eller ett särskilt ämne, ska bestämmelsen i den andra unionsakten ha företräde. I skäl 36 nämns i detta sammanhang särskilt konsument- skyddsregler. Det kan dessutom hävdas att det bestämmelserna tar sikte på i praktiken ryms inom de objektiva krav på det digitala innehållet som återfinns i artikel 8.1 b, där det anges att det digitala innehållet ska besitta sådana egenskaper, inklusive säkerhet, som är normala och som konsu- menten rimligen kan förvänta sig. Enligt regeringens bedömning är det därför möjligt att för digitalt innehåll i den nya lagen hänvisa till de redovisade bestämmelserna om säkerhetsbrister i varor. En annan sak är att produktsäkerhetsreglerna inte nödvändigtvis är relevanta för digitalt innehåll. Regeringen noterar dock att reglerna om fel på digitalt innehåll även gäller för fysiska medier som fungerar som bärare av digitalt innehåll, t.ex. dvd-skivor, vilka anses som varor för vilka de nu behandlade felbestämmelserna är tillämpliga. Att bestämmelserna kommer att gälla för digitalt innehåll som utgör digitala delar av en vara talar också för att låta bestämmelserna gälla även för annat digitalt innehåll. Allt digitalt innehåll i en vara utgör nämligen inte sådana delar och genom att ha enhetliga felregler även i detta avseende minskar behovet av att behöva klassificera det digitala innehållet eller avgöra om felet härrör från det digitala innehållet eller den lösa sak det hör till. Det handlar om konsumentskyddsregler för farliga produkter. Enligt regeringens mening bör dessa, vid behov, därför kunna tillämpas även för digitalt inne- håll enligt digitaldirektivet. Något om avbrott i ett kontinuerligt tillhandahållande Digitalt innehåll som tillhandahålls kontinuerligt skiljer sig från traditionella varor och även från digitalt innehåll som tillhanda- hålls genom ett enstaka tillhandahållande, bl.a. genom att det inte finns ett avlämnande eller ett enda tillhandahållande. En aspekt av detta är att det kan diskuteras om avbrott i ett kontinuerligt tillhandahållande utgör fel på det digitala innehållet, som kan föranleda felpåföljder, eller om det utgör ett dröjsmål från näringsidkarens sida med att tillhandahålla (leverera) innehållet, som kan föranleda dröjsmålspåföljder. En utgångspunkt för den bedömningen är artikel 8.4 i digitaldirektivet som anger att om avtalet föreskriver ett kontinuerligt tillhandahållande av det digitala innehållet , ska det föreligga avtalsenlighet hos innehållet . Detta innefattar en skyldighet för näringsidkaren att säkerställa att innehållet fungerar och kan användas som det är tänkt. Artikeln kompletteras av skäl 51 som särskilt behandlar frågan om avbrott i ett kontinuerligt tillhandahållande. I skälet anges att kort- variga avbrott i tillhandahållandet av digitalt innehåll bör behandlas som fall av bristande avtalsenlighet (fel) om dessa avbrott är mer än försumbara eller om de är återkommande. Direktivet uttalar alltså en uppfattning om vad som ska anses utgöra fel eller inte fel. Uttalandet fokuserar dock på väldigt kortvariga eller sporadiska avbrott och det går inte nödvändigtvis att dra slutsatsen att bedömningen ska vara densamma vid långvariga avbrott, t.ex. . Skyldigheten att tillhandahålla digitalt innehåll regleras i artikel 5. Näringsidkaren ska tillhandahålla innehållet och ska anses ha fullgjort sin tillhandahållandeskyldighet när konsumenten, på närmare angivet sätt, ges tillgång eller åtkomst till innehållet (se avsnitt 7.3). När väl detta har skett framstår det enligt regeringens mening som rimligt att näringsidkarens ansvar övergår till att enbart säkerställa avtalsenligheten (se artiklarna 8.4 och 11.3). Det ligger därmed nära till hands att betrakta alla avbrott i ett kontinuerligt tillhandahållande som fel på det digitala innehållet, dvs. även långvariga avbrott. Det avgörande för bedömningen av om det vid kontinuerligt tillhandahållande är fråga om dröjsmål eller fel skulle då vara 2021/22:85 om tillhandahållandet har påbörjats eller inte (se avsnitt 7.3 om när detta ska anses ha skett). En sådan tolkning har den fördelen att det då finns en i grunden likartad syn på felbegreppet mellan varor och olika former av tillhandahållanden av digitalt innehåll och därmed mellan lagens olika delar. Regeringen anser sammanfattningsvis att avbrott i kontinuerligt till- handahållande av digitalt innehåll genomgående bör betraktas som fel på innehållet. Det är vanskligt att en gång för alla, i förhand och generellt, göra detta ställningstagande, särskilt med beaktande av att en rad olika omständigheter kan inverka på bedömningen i det enskilda fallet, t.ex. typen av digitalt innehåll, karaktären och längden på avbrottet, orsaken till avbrottet och innehållet i parternas avtal. Det framstår därför inte som lämpligt att i lag reglera denna fråga utan endast ge den nu redovisade vägledningen för rättstillämparens framtida bedömning av enskilda fall. Regeringens förslag: Ett digitalt innehåll ska tillhandahållas i den senaste version som fanns tillgänglig när avtalet ingicks, om inte något annat följer av avtalet. Ett fel på det digitala innehållet som uppkommer till följd av bristande integrering med konsumentens hårdvara, programvara eller nätanslut- ning ska anses utgöra ett fel som näringsidkaren ansvarar för, om innehållet har integrerats av näringsidkaren eller av någon annan för dennes räkning. Detsamma ska gälla om konsumenten själv har utfört integreringen och felet beror på bristfälliga anvisningar för integre- ringen som har tillhandahållits av näringsidkaren. Utredningens förslag överensstämmer i sak med regeringens. Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna tillstyrker förslagen eller invänder inte mot dem. Skälen för regeringens förslag Krav på senaste version av det digitala innehållet Enligt artikel 8.6 i digitaldirektivet ska digitalt innehåll tillhandahållas i den senaste version som fanns tillgänglig då avtalet ingicks, om parterna inte kommit överens om något annat. Som bl.a. anför fokuserar bestämmelsen på att konsumenten inte ska få en äldre version av innehållet än vad som finns tillgängligt och inte på innehållsmässiga variationer i en digital tjänst. Att det digitala innehållet ska tillhandahållas i sin senaste version utgör enligt direktivet ett objektivt krav på avtalsenlighet och enligt regeringens uppfattning behöver detta krav framgå av lag. Det bör därför införas en bestämmelse i den nya lagen som gäller särskilt för tillhandahållande av digitalt innehåll enligt digitaldirektivet. Enligt Lagrådet förefaller det antagligt att näringsidkarens ansvar är avsett att vara begränsat till den version som är tillgänglig för denne. Det är inte tydligt vad Lagrådet avser Enligt regeringens uppfattning är det naturligtvis så att kravet på senaste version inte kan avse en version som näringsidkaren saknar Prop. 2021/22:85 faktiska möjligheter att tillhandahålla. I likhet med vad utredningen anför ligger det närmast till hands att tolka direktivet som ett krav på den senaste versionen bland de olika versioner som vid tillfället finns tillgängliga på marknaden. Näringsidkaren kommer att ha möjlighet att sälja en annan, äldre version av det digitala innehållet som denne har till- gänglig men det förutsätter att parterna avtalar om det. Fel till följd av bristande integrering För att det tillhandahållna digitala innehållet ska kunna användas krävs i regel att konsumenten har den utrustning som är nödvändig för att integrera konsumentens digitala miljö med det digitala innehållet. Integration definieras i artikel 2.4 i digitaldirektivet som sammankoppling och integrering av digitalt innehåll med de olika komponenterna i konsumentens digitala miljö, så att det digitala innehållet kan användas i enlighet med kraven för avtalsenlighet som föreskrivs i direktivet. Vad som avses kommer till bättre uttryck i den engelska språkversionen (linking och incorporation). Med digital miljö avses hårdvara, programvara och eventuell nätanslutning som används av konsumenten för åtkomst till eller användning av digitalt innehåll (artikel 2.9). Ett fel på det digitala innehållet kan uppkomma till följd av att en nödvändig integrering inte sker eller sker på ett felaktigt sätt. Det kan t.ex. handla om att det brister i anslutningen eller att det digitala innehållet och konsumentens digitala miljö på något sätt är inkompatibla. Enligt artikel 9 ska bristande integrering av det digitala innehållet i konsumentens digitala miljö anses som ett fel på det digitala innehållet, om integreringen utfördes av näringsidkaren eller under dennes ansvar eller om integrering skulle utföras av konsumenten och den bristande integreringen beror på bristfälliga instruktio- ner som näringsidkaren har tillhandahållit. Det kan i sammanhanget anmärkas att enligt 2 kap. 2 § 18 distansavtalslagen ska näringsidkaren ge konsumenten information om funktionerna hos ett digitalt innehåll, inbegripet tekniska skyddsåtgärder, och, i den utsträckning näringsidkaren känner till eller rimligen kan förväntas känna till det, vilken maskin- och programvara som krävs för att använda det digitala innehållet. Det finns inte några bestämmelser om integrering i varudirektivet, även om det finns betydande likheter med det direktivets reglering av bristande installation av varor (se avsnitt 6.8.2). Båda direktiven omfattar också installation av uppdateringar av digitalt innehåll. Intresset av enhetliga regler talar för att samma uttryck används och en gemensam bestämmelse tillämpas. Begreppen integration och installation är emellertid inte nöd- vändigtvis synonyma och åtgärderna ska utföras i delvis skilda miljöer. Digitaldirektivets bestämmelse om felaktig integrering är dessutom begreppsspecifik och det framstår som lämpligt att det framgår tydligt av lagen vad som särskilt ska gälla vid avtal om tillhandahållande av digitalt innehåll. Regeringen föreslår därför att en särskild bestämmelse om bristande integrering av digitalt innehåll införs i den nya lagen. 2021/22:85 7.8 Ansvar för fel på det digitala innehållet 7.8.1Näringsidkarens ansvar för fel Regeringens förslag: Vid ett enstaka tillhandahållande av digitalt inne- håll ska näringsidkaren svara för fel som fanns för tillhandahållandet (ursprungligt fel). Näringsidkarens ansvar ska gälla för sådana fel som visar sig från tillhandahållandet. Vid kontinuerligt tillhandahållande av digitalt innehåll ska närings- idkaren svara för fel som uppstår eller visar sig . Näringsidkaren ska vara ansvarig för fel även efter de angivna ansvarstiderna, om denne har handlat grovt vårdslöst eller i strid mot tro och heder eller om det handlar om ett säkerhetsfel eller rättsligt fel. Näringsidkarens ansvar för bristande uppdatering ska gälla som uppdateringsskyldigheten gäller. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen föreslår en särskild bestämmelse om när felbedömningen ska göras. Utredningen föreslår inte att näringsidkaren i vissa fall ska vara ansvarig för fel efter det att ansvarstiden har löpt ut. Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna tillstyrker utred- ningens förslag eller invänder inte mot dem. Skälen för regeringens förslag En delvis annan syn på näringsidkarens felansvar för digitalt innehåll I digitaldirektivet finns ett antal bestämmelser som tar sikte på näringsidkarens felansvar i olika avseenden. Att utforma näringsidkarens felansvar rymmer flera aspekter. Det handlar om att bestämma vilka fel som näringsidkaren svarar för och efter köpet som ansvaret gäller. Dessa frågor avhandlas i detta avsnitt. I nästa avsnitt behandlas en ytterligare fråga om felansvaret, nämligen vem av parterna som har bevisbördan för att det är ett fel som näringsidkaren har ansvaret för. Traditionellt svarar näringsidkaren inte för alla fel på en vara som kan uppkomma efter försäljningen. Ansvaret för varor är begränsat till s.k. ursprungliga fel, dvs. fel som fanns redan vid köpet, även om de visar sig först . Näringsidkaren har ett ansvar för sådana fel som visar sig efter köpet. Detta innebär att konsumenten själv får svara för andra fel, liksom för ursprungliga fel som visar sig efter ansvarsperiodens utgång. Den nu beskrivna ordningen kommer fortsatt att gälla för varor och i huvudsak för digitalt innehåll som tillhandahålls vid ett enstaka tillfälle, oavsett om innehållet utgör en digital del i en vara eller, som behandlas i detta avsnitt, ett fristående tillhandahållande. För digitalt innehåll som tillhandahålls kontinuerligt avviker båda direktiven från denna grundsyn och ansvarsreglerna utformas som en konsekvens av detta annorlunda. Vid enstaka tillhandahållande är näringsidkaren ansvarig för fel som fanns vid tillhandahållandet Innebörden av näringsidkarens felansvar när ett digitalt innehåll tillhanda- hålls vid ett enstaka tillfälle behandlas i artikel 11.2 första stycket i digital- direktivet (se även skäl 56). Enligt den artikeln svarar näringsidkaren för bristande avtalsenlighet (fel) som fanns för tillhandahållan- det, även om felet visar sig först . Ansvaret omfattar alltså ursprung- liga fel och frågan om huruvida ett digitalt innehåll är felaktigt ska bedömas med hänsyn till innehållets beskaffenhet vid tillhandahållandet. Ansvarsregleringen är i princip densamma som för varor enligt varudirek- tivet. En bestämmelse av denna innebörd bör för enstaka tillhandahållande av digitalt innehåll införas i den nya lagen. När det näringsidkarens ansvar gäller, anges i artikel 11.2 andra stycket att medlemsstaterna vid avtal om enstaka till- handahållande av digitalt innehåll får begränsa näringsidkarens ansvar till att gälla och att denna i så fall ska vara räknat från tidpunkten för tillhandahållandet. Det är angeläget att sträva efter regler som är enhetliga med dem som ska gälla vid köp av varor. Regeringen föreslår i avsnitt 6.11.2 att konsu- menten, liksom , ska kunna göra fel gällande från varans avlämnande. Digitaldirektivet innehåller en minimiharmoniserad frist . Enligt regeringen gör sig skälen för gällande med samma styrka för enstaka tillhandahållande av digitalt innehåll som för varor. En sådan längre frist ger framför allt ett starkt konsumentskydd. Det är också av betydande värde för alla tillämpare att ansvarsreglerna är enhetliga. Regeringen föreslår därför att samma sluttid för näringsidkarens ansvar som vid köp av varor bör införas när det gäller avtal om enstaka tillhandahållande av digitalt innehåll. Det innebär att den yttersta felansvarstiden vid ett sådant tillhandahållande ska vara . Vid kontinuerligt tillhandahållande av digitalt innehåll gäller näringsidkarens ansvar under hela avtalsperioden Om avtalet föreskriver ett kontinuerligt tillhandahållande av digitalt innehåll , är näringsidkarens ansvar annorlunda utformat än vid ett enstaka tillhandahållande. Vid ett kontinuerligt tillhandahållande gäller enligt artikel 11.3 första stycket i digitaldirektivet att näringsidkaren ska svara för bristande avtalsenlighet som uppstår eller framkommer inom den tidsperiod då det digitala innehållet ska tillhandahållas enligt avtalet (se även artikel 8.4 och skäl 57). Med andra ord omfattar ansvaret alla fel som visar sig som avtalet löper, dvs. även om det inte är ett s.k. ursprungligt fel. Det gäller oavsett om det är ett tidsbegränsat avtal eller ett tillsvidareavtal. I praktiken innebär reglerna att det för digitalt innehåll som tillhanda- hålls kontinuerligt inte är relevant att försöka fastställa när det tillhanda- hölls eller om innehållet var felaktigt . Inte heller föreskrivs det någon yttersta tidsgräns för näringsidkarens ansvar, utan ansvaret ska gälla under hela avtalsperioden, oavsett hur lång den är. Fel är alltså som utgångspunkt näringsidkarens ansvar. Regeringen konstaterar att digitaldirektivets reglering av närings- idkarens ansvar för fel på digitalt innehåll vid kontinuerligt tillhanda- hållande med ett undantag motsvarar varudirektivets reglering avseende kontinuerligt tillhandahållande av sådant digitalt innehåll som utgör digitala delar i varor. Det som skiljer sig åt är att det för fel på den digitala delen finns en minimitid för ansvaret, som i huvudsak syftar till att skapa ett enhetligt ansvar med varan (se avsnitt 8.6). Det är alltså uteslutande avtalsperiodens längd som styr näringsidkarens ansvar för digitalt innehåll som tillhandahålls kontinuerligt på fristående basis. Regeringen föreslår en bestämmelse av denna innebörd i den nya lagen. Undantag när näringsidkaren har agerat otillbörligt och vid vissa fel I den nuvarande konsumentköplagen finns ett undantag från den nuva- rande skyldigheten att reklamera fel , vilket alltså nu ska motsvara tiden under vilken näringsidkarens felansvar sträcker sig. Det avser fall då näringsidkaren har handlat grovt vårdslöst eller i strid mot tro och heder eller då varan är felaktig utifrån vissa säkerhetsaspekter eller har ett rättsligt fel. I sådana fall gäller alltså ingen begränsning av närings- idkarens ansvar. I avsnitt 6.11.2 föreslås att dessa undantag för varor ska föras över till den nya lagen. Lagrådet konstaterar att ett sådant undantag saknas i lagrådsremissen när det gäller fel på digitalt innehåll och anser att det bör övervägas om den skillnaden är motiverad. Frågan behandlas i avsnitt 7.9 i samband med införandet av en preskriptionsfrist men den är lika relevant i detta samman- hang. Enligt regeringen är skillnaden inte motiverad, varför ett undantag från näringsidkarens yttersta ansvarstid vid fel på digitalt innehåll bör tas in i den nya lagen. Särskilt om ansvaret för uppdateringar Att näringsidkarens ansvar vid enstaka tillhandahållande av digitalt inne- håll är begränsat till ursprungliga fel som visar sig senast efter tillhandahållandet påverkar enligt artikel 11.2 inte näringsidkarens skyl- dighet att hålla det digitala innehållet uppdaterat och därmed inte heller näringsidkarens ansvar för fel som uppstår på grund av att denna skyldig- het inte uppfylls. Som föreslås i avsnitt 7.7.1 ska näringsidkarens uppdateringsskyldighet gälla som konsumenten med fog kan förutsätta med tanke på det digitala innehållets typ och ändamål och med beaktande av omstän- digheterna och avtalets natur. Näringsidkarens ansvar för fel på det digitala innehållet som en följd av bristande uppdatering bör gälla som skyldigheten att uppdatera gäller. Detta bör komma till uttryck i den nya lagen. Även för digitalt innehåll som tillhandahålls kontinuerligt gäller att näringsidkaren har en skyldighet att uppdatera innehållet. Den skyldigheten gäller . Den tiden överensstämmer visserligen med den ansvarstid i övrigt som föreslås gälla vid kontinuer- ligt tillhandahållande. Eftersom det dock finns en möjlighet för parterna att avtala om avvikelse från uppdateringsskyldigheten, inklusive avvikelse om den tid under vilken uppdatering ska ske (se avsnitt 7.7.1), bör det även för digitalt innehåll som tillhandahålls kontinuerligt i lagen anges att näringsidkarens svarar för fel på grund av bristande uppdatering som skyldigheten att uppdatera gäller. Regeringens förslag: Ett fel på ett digitalt innehåll som visar sig inom efter ett enstaka tillhandahållande ska anses ha funnits vid tillhandahållandet, om inte näringsidkaren visar något annat eller detta är oförenligt med innehållets eller felets art. På motsvarande sätt ska vid kontinuerligt tillhandahållande av det digitala innehållet ett fel som visar sig inom avtalsperioden som utgångspunkt anses vara ett fel som näringsidkaren svarar för. Presumtionen för näringsidkarens felansvar ska inte gälla om närings- idkaren visar att konsumentens digitala miljö är oförenlig med de tekniska krav som ställs på det digitala innehållet och näringsidkaren har informerat konsumenten om dessa krav på ett klart och begripligt sätt före avtalets ingående. Presumtionen ska inte heller gälla om konsumenten inte i skälig utsträckning och med de tekniskt tillgängliga medel som är minst ingripande samarbetar med näringsidkaren för att fastställa om det är konsumentens digitala miljö som orsakat felet, förutsatt att näringsidkaren har informerat om konsekvensen av bristande samarbete på ett klart och begripligt sätt före avtalets ingående. Utredningens förslag överensstämmer i sak med regeringens men är något annorlunda utformat. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser ställer sig i huvudsak bakom förslaget eller invänder inte mot det. Några remissinstanser framför syn- punkter på förslaget om konsumentens samarbetsskyldighet. är positiv till att det föreskrivs att konsumenten har en skyldighet att samarbeta med näringsidkaren vid felsökning för att näringsidkarens ansvar ska gälla. anser att tanken på att låta näringsidkaren fjärrstyra konsumentens dator är mycket långtgående och innebär stora säkerhets- och integritetsrisker. Även framhåller att skyldig-