prop · H903278 · 2022-07-12 00:00:00 — Om sådan ytterligare information begärs ska upphovs- mannens avtalsmotpart tillhandahålla information om underlicenstagarnas identitet (artikel 19.2). 2021/22:278 Den rätt till ytterligare information från underlicenstagare som direktivet föreskriver reglerar alltså den situation då förvärvaren gett andra aktörer tillstånd att utnyttja rättigheterna som förvärvaren alltjämt utgör den avtalsmotpart i förhållande till vilken rätten till information gäller. I anslutning till de regler om rätt till information som föreslås, bör regler med denna innebörd föras in i upphovsrättslagen. En begäran om ytterligare information från underlicenstagare kan ske på olika sätt. Enligt direktivet är det upp till medlemsstaterna att avgöra om begäran ska göras direkt till underlicenstagaren eller om den ska gå via den ursprungliga avtalsparten (artikel 19.2 och skäl 76). Ett antal remiss- instanser, till exempel Bonnierförlagen och Storytel, för fram att den som begär information i första hand bör vända sig till sin avtalsmotpart. Det kan naturligtvis finnas ett berättigat intresse hos upphovsmannens avtalsmotpart att begäran går via denne, då avtalsmotparten ofta har en upparbetad affärsrelation till underlicenstagarna och på detta sätt både hålls informerad om att ytterligare information begärs och får möjlighet att komma överens med underlicenstagaren om hur den relevanta infor- mationen fortsättningsvis bör hanteras i förhållande till upphovsmannen. För de som begär informationen bör en sådan ordning också förenkla hanteringen, eftersom de inte har någon relation till underlicenstagarna. De praktiska effekterna av direktivets regler torde vara att informationen –även beträffande relevant information från underlicenstagare – i första hand kommer att inhämtas från avtalsmotparten. Det är denne som är primärt informationsskyldig och genom att säkerställa att all information som upphovsmannen har rätt till överlämnas till honom eller henne kan direkta kontakter med underlicenstagaren undvikas. Behovet av att vända sig till underlicenstagaren uppstår först i och med att avtalsmotparten inte fullt ut uppfyller sin informationsskyldighet. Det finns inte heller någon- ting i direktivet som hindrar marknadens parter att komma överens om hur begäran ska framställas. Ytterst finns det dock ett behov av att i situationer när avtalsmotparten inte har eller kan lämna ut den relevanta informationen kunna vända sig direkt till underlicenstagaren för att få ut den information som bara finns där. Utan en sådan uttrycklig möjlighet kan rätten att få del av informationen inte drivas igenom rättsligt. Det nu anförda gäller endast begäran om att få information. Direktivet förutser inte att medlemsstaterna ska reglera hur informationen från under- licenstagarna ska lämnas till upphovsmännen (direkt eller via dessas av- talsmotpart). Så länge de får den information som de har rätt till, är det naturligtvis inget som hindrar att den går via upphovsmannens av- talsmotpart. I linje med detta är det möjligt för avtalsmotparten att i avtal med underlicenstagarna se till att de kontinuerligt lämnar all den in- formation som upphovsmännen har rätt till så att avtalsmotparten kan upp- fylla sin grundläggande informationsskyldighet. Om så sker har upphovs- mannen varken behov av eller rätt till ytterligare information från underli- censtagarna. Det behövs en särskild reglering om företagshemligheter Information om affärs- eller driftsförhållanden i bland annat en näringsid- kares rörelse kan utgöra en företagshemlighet. För att så ska vara fallet krävs att informationen varken som helhet eller i den form dess bestånds- delar ordnats och satts samman är allmänt känd hos eller lättillgänglig för den som normalt har tillgång till information av det aktuella slaget, att in- nehavaren har vidtagit rimliga åtgärder för att hemlighålla informationen och att informationens röjande är ägnat att medföra skada i konkurrens- hänseende för innehavaren (2 § lagen [2018:558] om företagshemlig- heter). Flera remissinstanser, däribland , Svenskt Nä- ringsliv, Storytel och ifrågasätter den bedömning som görs i promemorian att det kan bli fråga om att behöva lämna ut också uppgifter som utgör företagshemligheter. Advokatsamfun- det understryker i det avseendet att den reglering som föreslås i promemo- rian innebär en inskränkning i det skydd som ges av lagen om företags- hemligheter, som också bygger på ett EU-direktiv. pe- kar på det som anges i förevarande direktivet om att det inte ska påverka bestämmelserna i andra direktiv som är i kraft på området. Flera remissinstanser lyfter fram att en skyldighet att lämna ut företagshemlig information skulle riskera medföra att informationen upphörde att vara företagshemlighet, eftersom den skulle kunna behöva delas med en alltför stor krets av upphovsmän. Regeringen vill för sin del framhålla följande. Det finns ingenting i direktivet som undantar företagshemligheter eller information som omfattas av sekretessavtal från det som ska lämnas ut till berörda upphovsmän. Direktivet förutsätter tvärtom att informationen kan vara sådan att den behöver hemlighållas. Upphovsmännen ska enligt direktivet kunna komma överens med avtalsmotparten om att hemlighålla den delade informationen, men ska alltid kunna använda informationen för att hävda sina rättigheter enligt direktivet (skäl 76). har också i de diskussioner som hållits med medlemsstaterna gett uttryck för uppfattningen att företagshemligheter kan behöva lämnas ut. Med det sagt innebär de regler som föreslås inte en skyldighet att lämna ut företagshemligheter i den utsträckning en sådan skyldighet inte kan anses följa redan av direktivet. Det avgörande för om information utgör företagshemlighet kommer vara hur olika typer av information har sammanställts, något som innehavaren av informationen i stor utsträckning kan styra över själv. Det handlar dessutom endast om information som är relevant i förhållande till utnyttjandet av det aktuella verket. Enligt regeringens uppfattning bör därför informations- skyldigheten kunna uppfyllas utan att företagshemligheter berörs, även om det kan variera mellan olika branscher och beroende på hur verk utnyttjas i enskilda fall. Regeringen instämmer emellertid i det som anges i promemorian om att det kan förekomma att även företagshemligheter kan komma att omfattas av rätten till information. Omfattningen av vad som ska lämnas ut enligt bestämmelserna kan ytterst också komma att bedömas av . Av det skälet finns det inte utrymme för att, som till exempel TV4 Media och flera andra remissinstanser är inne på, begränsa informationsrätten så att företagshemlig eller annan konfidentiell information inte behöver lämnas ut. Som konstateras i promemorian är det mot den bakgrunden viktigt att regelverket kan hantera också en sådan situation så att de företagshemligheter som eventuellt kan behöva lämnas ut kan skyddas. 2021/22:278 det svenska regelverket på det sättet tar höjd för olika tolkningar av informationsskyldighetens omfattning står inte i strid med det skydd för företagshemligheter som följer av . I 6 § lagen om företagshemligheter anges att den som uppsåtligen eller av oaktsamhet angriper en företagshemlighet (dvs. anskaffar, utnyttjar eller röjer informationen) hos en näringsidkare som han eller hon i förtroende har fått del av i samband med en affärsförbindelse med näringsidkaren, ska ersätta den skada som uppkommer genom förfarandet. Den företagshemliga information som en upphovsman får del av skulle under vissa förhållanden sannolikt kunna ses som en företagshemlighet som han eller hon fått del av på ett sådant sätt. I förhållande till framför allt underlicenstagare framstår det emellertid som tveksamt om upphovs- mannen kan anses ha en affärsförbindelse på det sätt som krävs enligt den bestämmelsen. För att säkerställa skyddet för företagshemligheter bör det därför införas en bestämmelse i upphovsrättslagen om att företagshemligheter som en upphovsman får del av ska skyddas på motsvarande sätt som om de hade lämnats i förtroende i samband med en affärsförbindelse. I förhållande till promemorians förslag bör det tydliggöras att den som lämnar informationen ska upplysa upphovsmannen om att den utgör en företagshemlighet. Arbetsdomstolen lyfter frågan om avsikten är att arbetstagare ska kunna träffas av bestämmelsen och ifrågasätter i så fall en sådan ordning. I 7 § lagen om företagshemligheter finns särskilda regler om företagshemlig in- formation som en anställd får del av inom ramen för sin anställning. Det är emellertid – enligt regeringens uppfattning – inte självklart att den bestämmelsen träffar situationer där en anställd i egenskap av överlåtare av upphovsrätt får ta del av information från sin arbetsgivare enligt de regler som föreslås. Det gäller naturligtvis i än högre grad då informationen kommer från en underlicenstagare. Vidare gäller för arbetstagare ett begränsat ansvar efter anställningens upphörande. Genom den regel som föreslås skyddas företagshemligheten på samma sätt oav- sett vilken relation upphovsmannen har till avtalsmotparten. Bestämmelserna bör vara tvingande Rätten till information ska inte vara möjlig att avtala bort (artikel 23.1) Medlemsstaterna får emellertid föreskriva att marknadens parter i kollek- tivt förhandlade avtal (engelskans collective bargaining agreements som i den svenska språkversionen översatts till kollektivavtal) kan avtala om rät- ten till information, förutsatt att reglerna i avtalet uppfyller villkoren i ar- tikel 19. Kollektivt förhandlade avtal bör enligt direktivet ses som en möj- lighet för de berörda parterna att nå en överenskommelse när det gäller transparens och sådana överenskommelser bör säkerställa att upphovsmän och utövande konstnärer har minst samma nivå av transparens som, eller en högre nivå , den som garanteras av minimikraven i direktivet. En reglering, vilken föreslås av några remissinstanser, som innebär att det går att avtala bort rätten till insyn, genom kollektivt förhandlade avtal, är alltså inte möjlig (skäl 77). Däremot kommer det att vara möjligt att i kollektivt förhandlade avtal komma överens om ett starkare skydd för upp- hovsmännen i detta avseende. Naturligtvis kan kollektiva överenskom- melser om informationens närmare innehåll få stor betydelse för be- Prop. 2021/22:278 dömningen av informationsplikten, till exempel vad som i en enskild bransch kan anses vara relevant att informera om eller vad som utgör ett bidrag av mindre betydelse. Någon särskild reglering av detta förhållande är inte nödvändig. Viss rätt till information bör gälla också äldre avtal Som konstateras ovan är det upp till medlemsstaterna att bestämma i vilken utsträckning de nationella regler som genomför direktivets ersättningskapitel ska gälla också för äldre avtal (avsnitt 15.1). Den rätt till information som införs kommer i vissa branscher kunna innebära ett betungande inslag. När det gäller redan ingångna avtal kan det antas att en sådan skyldighet i varierande grad skulle kunna ha påverkat avtalsvillkoren i övrigt. Det kan heller inte uteslutas att vissa rättighetsöverlåtelser överhuvudtaget inte hade kommit till stånd om förvärvaren vid avtalstillfället haft att ta ställning till den rätt till information som föreslås. Redan dessa förhållanden talar med styrka för att begränsa rätten till information till sådana avtal som ingås efter det att de nya bestämmelserna träder i kraft. Detta bör därför vara utgångspunkten. I avsnitt 15.3 görs bedömningen att rätten att begära ytterligare skälig ersättning bör gälla också för vissa äldre avtal. För att kunna utnyttja den rätten är det viktigt att upphovsmannen också i dessa fall kan få tillgång till information. Som ett flertal remissinstanser lyfter fram, däribland , kan det av det skälet vara lämpligt att låta rätten till information omfatta dessa äldre avtal. Några remissinstanser, till exempel Storytel och SFIR, anför att det kan vara förenat med svårigheter att ta fram information som rör förfluten tid. I det avseendet vill regeringen dock framhålla följande. Informationsrätten avser som utgångspunkt att ge upphovsmannen en årlig information. Även om den rätten skulle gälla i förhållande till äldre avtal kan det alltså inte bli fråga om att informera om förhållanden före reglernas ikraftträdande. Även med dessa utgångspunkter delar regeringen den uppfattning som kommer till uttryck i promemorian att det skulle föra för långt att ge de upphovsmän som omfattas av rätten till ytterligare skälig ersättning och vars avtal ingåtts före ikraftträdandet en generell rätt till information. Dessa bör därför – på samma sätt som upphovsmän vars bidrag inte är betydande – på begäran kunna få del av informationen om de kan visa att den behövs för att kunna utöva rätten till ytterligare skälig ersättning. (För förslag i detta avseende se avsnitt 17.) Rätt att häva ett avtal Regeringens förslag: De särskilda bestämmelserna i upphovsrättsla- gen om nyttjandeplikt och rätt till hävning i vissa fall ska ersättas med nya generella bestämmelser om rätt till hävning vid överlåtelser där för- värvaren har ensamrätt att utnyttja verket. Om en upphovsman överlåter upphovsrätt till någon med ensamrätt att utnyttja verket, ska upphovsmannen ha rätt att häva avtalet och be- 2021/22:278 hålla mottagen ersättning om förvärvaren inte utnyttjar verket inom en rimlig tid från överlåtelsen eller det senaste utnyttjandet och upphovsmannen därefter har uppmanat förvärvaren att utnyttja verket och förvärvaren inte från uppmaningen gör det. Rätten till hävning ska inte gälla om det uteblivna utnyttjandet till övervägande del beror på omständigheter som upphovsmannen rimligen kan förväntas avhjälpa. En upphovsman som inte omfattas av rätten till information, ska på begäran få den information som krävs för att bedöma om han eller hon har rätt att häva avtalet. Rätten till hävning ska bara kunna åsidosättas genom kollektivt för- handlade avtal. Rätten till hävning ska inte gälla för filmverk eller överlåtelse av rätt till inspelning av ett verk på film, när filmverket har spelats in. Om ett verk innehåller bidrag från fler än en upphovsman, ska upp- hovsmännen endast gemensamt kunna lämna uppmaning och hävnings- förklaring. Utövande konstnärer och framställare av fotografiska bilder ska också omfattas av bestämmelserna. Promemorians förslag stämmer delvis överens med regeringens. I promemorian föreslås inte några särskilda regler för filmverk eller överlåtelser av rätt att spela in verk på film. I promemorians förslag anges inte uttryckligen att ett utnyttjande innebär att en ny rimlig tid börjar löpa. Remissinstanserna: Promemorians förslag har fått ett blandat mottag- ande. Flera remissinstanser som företräder upphovsmän välkomnar i många avseenden förslagen och att en generell hävningsrätt införs, men menar att denna rätt bör gälla i förhållande till förvärvare i senare led. Några av remissinstanserna, däribland , efterfrågar att rätten till hävning även ska omfatta situationer då förvärvaren inte uppfyller informationsplikten och att en automatisk återgång av rättigheter ska ske då förvärvarens verksamhet upphört, till exempel på grund av konkurs. Vidare anför bland andra LO, KLYS och att bestämmelserna bör kunna tillämpas på redan ingångna avtal. Ett antal andra remissinstanser som i huvudsak företräder producent- sidan anför att bestämmelsen bör göras dispositiv. Ett antal remiss- instanser, bland annat , Film&TV-Produ- centerna, HBO Nordic, SVT och TV4 Media, föreslår att filmverk helt ska undantas från tillämpningsområdet, eller att hävningsmöjligheten ska upphöra att gälla när filmverket har spelats in. Flera remissinstanser, till exempel Förlagsgrupp och , pekar på att den föreslagna fristen för rättelse är för kort. anser däremot att fristen är rimlig eller att den kan kortas ner . Patent- och marknadsöverdomstolen föreslår att fristen ska avse eller den längre tidsfrist som upphovsmannen godtar, för att inte hamna för långt från direktivet. Copyswede, KLYS och menar att någon mekanism för att få förvärvaren att bekräfta mottagande bör införas. Ett antal remissinstanser framför synpunkter på bestämmelsernas tillämpningsområde i övrigt. Dataspelsbranschen anser att datorspel bör undantas från bestämmelsens tillämpningsområde och menar att radioproduktioner bör undantas. med flera remissinstanser för fram att det bör förtydligas vilken användning som krävs. Några remissinstanser, bland annat Storytel, uppmärksammar frågan om hävning kan ske i situationer då verket utnyttjas av underlicenstagare. bör förtydligas att den omständighet att ett verk eller ett utförande är föremål för en avtalslicens inte innebär att överlåtelsen faller utanför Några remissinstanser, däribland Läromedelsföretagen och , väcker frågan om ett avtals exklusiva karaktär bör kunna hävas eller inte. Skälen för regeringens förslag Upphovsmännen förväntar sig att deras verk ska utnyttjas när de överlåter Trots det förekommer det att verk inte utnyttjas alls efter Direktivet innehåller därför bestämmelser om att upphovs- män som har överlåtit sina rättigheter med ensamrätt för förvärvaren, ska kunna återkalla hela eller delar av överlåtelsen, om verket inte utnyttjas (artikel 22.1). Återkallandet ska endast få utövas en rimlig tid efter det att överlåtelsen En upphovsman som vill utnyttja möjligheten att återkalla en överlåtelse ska underrätta avtalsmotparten och fastställa en lämplig tids- frist inom vilken rättigheterna måste utnyttjas (artikel 22.3). Rätten att återkalla gäller inte om det faktum att rättigheterna inte har utnyttjats till övervägande del beror på omständigheter som upphovsman- nen rimligen kan förväntas avhjälpa (artikel 22.4). Medlemsstaterna har getts viss frihet att reglera de närmare villkoren för återkallandet, med beaktande av särdragen i olika sektorer och för olika typer av verk. Medlemsstaterna får föreskriva att återkallandemekanismen endast kan tillämpas inom en viss tidsram, när det är vederbörligen moti- verat med en sådan begränsning med hänsyn till de särdrag som känne- tecknar den sektor, eller den typ av verk som berörs. också helt utesluta vissa typer av verk från tillämpningen av återkallande- mekanismen, om de vanligtvis innehåller bidrag från flera upphovsmän (artikel 22.2). Upphovsrättslagen innehåller inte några generella bestämmelser om nyttjandeplikt, men beträffande vissa avtalstyper finns särskilda bestäm- melser som innebär en skyldighet att utnyttja förvärvade rättigheter. I 33 och 34 §§ upphovsrättslagen finns bestämmelser om förläggares skyldighet att ge ut verk som omfattas av ett förlagsavtal. förläggaren bland annat en skyldighet att utge verket inom skälig tid. summas det kan upphovsmannen häva avtalet och även begära skadestånd. Bestämmelserna gäller bara om inte någonting annat har avtalats. Regler om nyttjandeplikt finns även beträffande filmavtal (40 §). bestämmelserna där är en förvärvare av en rätt att utnyttja ett litterärt eller musikaliskt verk för film bland annat skyldig att inom skälig tid spela in filmverket och se till att det görs tillgängligt för allmänheten. 2021/22:278 det kan upphovsmannen häva avtalet. Även dessa bestämmelser gäller bara om inte parterna har avtalat om någonting annat. I 45 d § upphovsrättslagen finns bestämmelser som infördes i samband med genomförandet av ett direktiv om ändringar i det s.k. skyddstidsdi- rektivet (och rådets direktiv /77/EU av om ändring av direktiv /116/EG om skyddstiden för upphovsrätt och vissa närstående rättigheter). Bestämmelserna ger en utövande konstnär som har överlåtit rätten till en ljudupptagning möjlighet att under vissa förutsättningar häva avtalet med framställaren av ljudupptagningen (producenten). Rätten till hävning gäller endast under den genom direktivet utökade skyddstiden, det vill säga efter att skyddstiden började löpa. Bestämmelserna om utövande konstnärers rätt att häva ett avtal i nu aktuella fall är tvingande och kan alltså inte avtalas bort. Utöver bestämmelserna om nyttjandeplikt i vissa särskilda avtal finns i 30 § upphovsrättslagen en regel som avser att ge incitament till aktivitet hos en förvärvare. Enligt paragrafens andra mening förlorar en exklusiv rätt att överföra ett verk till allmänheten eller att framföra det offentligt sin exklusivitet, om något utnyttjande inte sker . Bestämmelsen gäller bara om inte någonting annat har avtalats. Den rätt till återkallande som föreskrivs i direktivet är – till skillnad från bestämmelserna i upphovsrättslagen – inte begränsad till överlåtelser av vissa typer av verk eller utnyttjanden. För att genomföra direktivet i denna del bör en ny generell bestämmelse som tar sikte på exklusiva överlåtelseavtal tas in i upphovsrättslagen. och Film lyfter fram utesluter inte en sådan exklusiv överlåtelse att ett verk ändå utnyttjas med stöd av en avtalslicens. Den nya rätten bör på samma sätt som i nuvarande regler om nyttjande- plikt i till exempel 33 och 45 d §§ upphovsrättslagen genomföras som en rätt till hävning. Det finns därmed inte någon anledning att behålla de sär- skilda bestämmelserna i 33 och 34 §§ om förlagsavtal eller bestämmelsen i 30 § andra meningen om förlust av exklusivitet i vissa fall. Som framgår nedan finns det inte heller anledning att behålla de särskilda regler som gäller på filmområdet. Däremot bör den direktivsbaserade regleringen av utövande konstnärers rätt att häva avtal om musikinspelningar som är behållas. Några remissinstanser lyfter frågan om inte en återgång av rättigheter bör kunna aktualiseras också i andra sammanhang än då förvärvaren inte utnyttjat rättigheterna, till exempel i samband med konkurs eller som en följd av att förvärvaren inte uppfyllt sin informationsplikt. Dessa frågor regleras emellertid inte i direktivet och sådana regler bör därför inte övervägas i detta sammanhang (jfr avsnitt 6). I enlighet med den bedömning som görs i promemorian bör hävningsrät- ten inte tillämpas på äldre avtal. Även om en sådan ordning naturligtvis skulle vara till fördel för upphovsmännen, skulle det kunna innebära omfattande svårigheter i förhållande till de avtal som är i kraft och där förvärvaren inte haft att räkna med en nyttjandeplikt av nu aktuellt slag. De närmare förutsättningarna för hävningsrätten En förutsättning för att det ska finnas en rätt för upphovsmannen att häva ett överlåtelseavtal är att verket inte utnyttjas av förvärvaren. Det väcker frågan om vilka krav som ska ställas på förvärvaren i detta avseende. Denna fråga uppmärksammas också av ett antal remissinstanser. Hävningsrätten motiveras enligt direktivet med att det kan hända att ett verk eller ett framförande som en upphovsman eller utövande konstnär överlåtit rättigheter till inte utnyttjas alls (skäl 80). Det bör emellertid inte förstås så att varje sporadisk användning skulle utesluta en rätt till hävning. Det kan knappast vara avsikten att en förvärvare som endast symboliskt utnyttjar ett verk ska få behålla rätten till detta. Det finns därför anledning att utgå ifrån att förvärvaren måste utnyttja verket på ett sätt som i vart fall inte i alltför hög grad avviker från vad som rimligen kan förväntas med utgångspunkt från överlåtelsens karaktär och vad som kan anses utgöra ett sedvanligt utnyttjande. Något krav på att, utöver att på detta sätt utnyttja verket, också marknadsföra det på olika sätt kan emellertid inte anses följa av direktivets bestämmelser. KLYS och Copyswede anser att om rättigheterna bara utnyttjas delvis, så bör övriga delar kunna bli föremål för hävning. I det avseendet delar dock regeringen promemorians bedömning att direktivet inte kan anses uppställa ett krav på att förvärvaren ska utnyttja verket på alla de sätt som överlåtelsen ger utrymme för och det framstår inte heller som en önskvärd ordning. Det gäller även med beaktande av upphovsmannens grundläggande rätt att delvis häva avtalet.