prop · H903278 · 2022-07-12 00:00:00 — en tolkning av anställningsavtalet måste anses följa av detta. även i de fall innehållet i anställningsavtalet återspeglar innehållet i ett Också andra avtal som hämtar sitt innehåll från kollektivt förhandlade överenskommelser, till exempel ramavtal, omfattas. omfattas inte avtal som ingås av kollektiva förvaltningsorganisationer eller andra organisationer som på olika sätt representerar upphovsmän men själva agerar som avtalspart. Inte heller överlåtelser från en upphovsman till en sådan organisation omfattas av bestämmelserna. En ytterligare förutsättning för att bestämmelsen ska vara tillämplig är att förvärvaren avser att utnyttja rätten i förvärvsverksamhet. om situationer där avtalet syftar till att ge förvärvaren möjlighet att förfoga upphovsrättsligt över verket inom ramarna för sin verksamhet, till exempel genom att på olika sätt göra det tillgängligt för allmänheten. verksamhet har här samma innebörd som i 2 § fjärde stycket. 2021/22:278 inte något krav på att verksamheten ska drivas i vinstsyfte eller att användningen av verket sker i sådant syfte (jfr prop. 1960:17 s. 63, prop. 2004/05:110 s. 380 och rättsfallet NJA 1988 s. 750). finansierad verksamhet kan utgöra förvärvsverksamhet i nu aktuell Överlåtelser som sker till konsumenter eller någon som i övrigt agerar som privatperson omfattas inte. Det är förhållandena vid avtalets ingående som ska vara vägledande för bedömningen av ersättningens storlek. Ersättningen ska alltså vara skälig utifrån vad som är känt vid det tillfället. Att ersättningen ska vara skälig innebär att den ska vara lämplig och proportionerlig i förhållande till det faktiska eller potentiella ekonomiska värdet på de överlåtna rättigheterna, med beaktande av upphovsmannens bidrag till verket i dess helhet och alla andra omständigheter i det enskilda fallet, till exempel praxis på mark- naden och omfattningen av det utnyttjande som förutses (jfr skäl 73). När det gäller det ekonomiska värdet bör, i vart fall när rättigheterna överlåts för att användas kommersiellt, inkomstpotentialen som är knuten till rättigheterna vara central för bedömningen av vad som utgör en skälig Frågan om huruvida en ersättning kan anses skälig måste vidare bedömas såväl utifrån de faktiska belopp som överenskommits som formerna för betalningen, till exempel om ersättningen utgörs av ett engångsbelopp eller av återkommande betalning som till exempel royalty. Även ett engångsbelopp kan utgöra skälig ersättning, men det bör inte vara huvudregeln (jfr skäl 73). Det krävs därmed inte att ersättningen alltid ska vara uppbyggd på ett sådant sätt att den ger rätt till en återkommande betalning, eller som en rörlig ersättning som står i förhållande till intäkterna som användningen genererar. engångsersättningars skälighet måste en helhetsbedömning göras av ersättningens storlek och samtliga övriga för överlåtelsen relevanta Typiskt sett torde på den kommersiella avtalsmarknaden en engångsersättning kunna anses skälig i situationer där upphovsmannens bidrag till den helhet där hans eller hennes prestation ingår är av begränsad Även i situationer där den som förvärvat rätten inte kan förut- ses ha några intäkter från utnyttjandet av verket måste en engångsersätt- ning normalt kunna anses skälig. Att en avtalad ersättning stämmer överens med vad som är praxis i en viss bransch innebär normalt att det finns anledning att utgå från att den är skälig, särskilt då den följer kollektivt förhandlade avtal. ersättning gäller emellertid också i dessa situationer och kan alltså i förlängningen leda till förändringar av en osund branschpraxis, i den utsträckning sådan förekommer. Även ersättning som utgår i form av lön eller annan ersättning för överlåtelser inom anställningsförhållanden som följer kollektivavtal måste som utgångspunkt anses skälig. emellertid inte att det aldrig kan förhålla sig på något annat sätt. enskilda fallet kan det på grund av särskilda omständigheter vara så att ersättningen inte når upp till kravet. Även om upphovsmannen i varje enskilt avtal har rätt till skälig ersättning ger bestämmelsen utrymme för att vid bedömningen av ersättningens storlek ta hänsyn också till faktorer som i viss utsträckning ligger utanför det enskilda avtalet. En framgångsrik kommersialisering av rättigheter kan bygga på stora investeringar och kommersiellt risktagande. I vissa branscher kan det till exempel innebära att intäkter från framgångsrika produktioner i viss utsträckning avser att täcka kostnaderna för produktioner som inte blir lönsamma. Rätten till skälig ersättning utesluter inte en sådan ordning. De allmänna förutsättningarna i den specifika branschen måste alltså beaktas vid bedömningen av om ersättningen är skälig. Att avtalsvillkor som inskränker upphovsmannens rätt enligt bestämmelsen är ogiltiga framgår av 27 § (se kommentaren till den paragrafen). Parterna kan dock ändå komma överens om att upphovs- mannen inte ska ha någon ersättning (jfr skäl 82). Huruvida ett avtal utan ersättning är skäligt får bedömas med utgångspunkt från samtliga omständigheter i det enskilda fallet. I sådana fall bör parternas inbördes styrkeförhållanden och bakgrunden till överenskommelsen särskilt beaktas. Inte minst måste upphovsmannens egen uppfattning och vilja i samband med överlåtelsen tillmätas stor betydelse. Bestämmelserna hindrar till exempel inte att avtal ingås om vederlagsfria överlåtelser i samband med kulturarvsinstitutioners användning av verk och liknande situationer. Också i situationer där förvärvarens utnyttjanden är av ideell natur kan vederlagsfria överlåtelser accepteras. Det torde dock endast undantagsvis kunna anses skäligt att rättigheter överlåts utan ersättning i situationer där de avses att användas kommersiellt av förvärvaren. Bestämmelsen i andra stycket ger under vissa förutsättningar upphovsmannen en rätt till ytterligare ersättning. Av 27 § framgår att inte heller denna rätt kan avtalas bort. Regleringen i det avseendet i hittillsvarande andra stycket utgår därför. Vid bedömningen av om den ursprungliga ersättningen är oproportionerligt låg ska alla förvärvarens intäkter som är relevanta för det aktuella fallet beaktas, inbegripet i förekommande fall intäkter från försäljning av kringprodukter. Att det är förvärvarens – eller den som trätt in i dennes ställe – intäkter som ska ligga till grund för beräkningen innebär att de intäkter eventuella underlicenstagare har inte ska beaktas vid beräkningen. Den ersättning som underlicenstagarna betalar till förvärvaren för licensen ingår däremot i underlaget. Att den avtalade ersättningen ska vara oproportionerligt låg i förhållande till förvärvarens intäkter innebär att det ska råda ett tydligt missförhållande i detta avseende. Rätten till ytterligare ersättning gäller alltså endast vid relativt kvalificerade avvikelser från det som enligt första stycket hade varit att anse som en skälig ersättning, om alla förhållanden varit kända redan då avtalet ingicks. Utgångspunkten är alltså att en felbedömning av det ekonomiska värdet gjordes vid överlåtelsetidpunkten. Typiskt sett handlar det om situationer där det ekonomiska värdet av de rättigheter som överlåtits visar sig vara påtagligt högre än vad parterna ursprungligen bedömt och ersättningen påverkats av den ursprungliga bedömningen. Det kan vara fråga om att ett verk blivit mer kommersiellt framgångsrikt än vad som kunde förutses vid avtalstidpunkten, eller att det tillkommit utnyttjanden av verket som inte förutsågs vid ingåendet av avtalet (till exempel försäljning av kringprodukter). Att det ekonomiska värdet visar sig vara högre än vad parterna utgick från vid överlåtelsen innebär emellertid inte i sig att den avtalade ersättningen är oproportionerlig. Även under sådana förhållanden kan den ersättning man avtalat om vara skälig. Det gäller särskilt när upphovsmannens ersättning är kopplad till omfattningen av utnyttjandet eller förvärvarens intäkter. Parterna kan vid utformningen av ersättnings- bestämmelserna i avtalet också ha tagit höjd för oväntade framgångar, till exempel genom en stegvis ökad ersättning. I sådana fall innebär den oväntat stora kommersiella framgången ökade intäkter också för upphovs- mannen. Även i andra fall, till exempel om upphovsmannen fått en engångsersättning för sin medverkan, kan ersättningen vara skälig trots att det ekonomiska värdet visar sig vara påtagligt högre än vad parterna utgått från. Upphovsmannens bidrag till verket kan till exempel vara så begränsat att den överenskomna ersättningen, oavsett den kommersiella framgången, inte framstår som oproportionerlig. Vid bedömningen måste hänsyn alltså tas till de specifika omständigheterna i varje enskilt fall, inbegripet upphovsmannens och övriga medverkandes bidrag, men även särdrag och ersättningspraxis i de olika innehållssektorerna. Det måste också vägas in i vilken utsträckning de högre intäkter som förvärvaren har är ett resultat av sådana investeringar eller andra åtgärder som vidtagits av förvärvaren och vad som beror på att verket faktiskt har ett högre värde än vad som förutsattes vid överlåtelsen. Ytterst måste alltså bedömas om det högre värdet av rättigheten lett till en snedfördelning av intäkterna mellan upphovsmannen och förvärvaren. Om upphovsmannen kan visa att ersättningen är oproportionerligt låg, har upphovsmannen rätt till ytterligare ersättning. Att den ska vara skälig innebär att den ska bedömas utifrån samma förutsättningar som gäller för ersättning enligt första stycket. Bestämmelsen avser alltså att i praktiken ge upphovsmannen en möjlighet att omförhandla avtalet och för framtiden få en ersättning som är skälig i ljuset av det som efter överlåtelsen framkommit om det ekonomiska värdet av rätten. Bestämmelserna i paragrafen utesluter inte att en ersättning eller andra villkor som överenskommits i ett avtal om överlåtelse av upphovsrätt kan bli föremål för jämkning enligt 36 § lagen (1915:218) om avtal och andra rättshandlingar på förmögenhetsrättens område (avtalslagen), om förutsättningarna för det är uppfyllda. Det är ytterst upp till att avgöra vad som ska krävas för att en ersättning ska anses vara oproportionerligt låg enligt det som föreskrivs i direktivet. Det finns emellertid anledning att som utgångspunkt utgå från att det inte krävs en lika kvalificerad avvikelse från vad som skulle ha varit en skälig ersättning som det krävs för att en ersättning ska anses oskälig enligt 36 § avtalslagen. Det är inte möjligt att avtala om en ersättningsordning som ger upphovsmannen sämre möjligheter än det som följer av bestämmelsen. Har marknadens parter i ett kollektivt avtal reglerat vad som ska gälla och vilken ersättning som ska utgå i nu aktuella situationer finns det emellertid, på samma sätt som när det gäller den ursprungliga ersättningen, anledning att utgå från att det som avtalats utgör en skälig ersättning. På samma sätt kan också innehållet i sådana avtal i övrigt få betydelse för bedömningen av vad som på en viss marknad eller i en viss bransch ska kunna leda till en rätt till ytterligare skälig ersättning. Upphovsmannens rätt till information 29 a § Efter en överlåtelse som avses i 29 § första stycket ska förvärvaren minst en gång lämna aktuell, relevant och uttömmande information till upphovsmannen om de sätt på vilka verket har utnyttjats, samtliga intäkter som förvärvaren har haft från utnyttjandet och den ersättning som upphovsmannen har Prop. 2021/22:278 rätt till. Skyldigheten att lämna sådan information gäller under förutsättning att 1.förvärvaren har haft intäkter från utnyttjandet av verket, eller 2.upphovsmannens ersättning är beroende av i vilken omfattning verket utnyttjas. Vid bedömningen av vilken omfattning den information som ska lämnas enligt första stycket ska ha, ska de särskilda förhållandena i den aktuella sektorn beaktas. Om det med hänsyn till de intäkter utnyttjandet av ett verk gett upphov till skulle innebära en oproportionerlig administrativ börda att lämna informationen, får den begränsas till vad som rimligen kan krävas. Om upphovsmannens bidrag till verket, eller upphovsmannens bidrag i förhållande till ett annat verk där verket ingår, inte är betydande, har upphovsmannen rätt till information enligt första stycket endast om upphovsmannen behöver informationen för att kunna framställa krav på ytterligare skälig ersättning enligt 29 § andra stycket. I sådana fall ska förvärvaren lämna informationen på begäran av upphovsmannen. Paragrafen är ny och innehåller bestämmelser om den rätt till information som en upphovsman som överlåtit sina rättigheter har. Med paragrafen genomförs delvis artikel 19 i direktivet. Övervägandena finns i avsnitt 15.4. Bestämmelserna gäller endast i situationer när upphovsmannen själv överlåter sin upphovsrätt. De kan vidare bara göras gällande i förhållande till upphovsmannens avtalsmotpart eller den som har trätt in i dennes ställe (se vidare kommentaren till 29 §). Genom hänvisningar i 45 och 49 a §§ gäller den rätt som bestämmelserna ger upphovsmän också för utövande konstnärer och framställare av fotografiska bilder. I första stycket regleras när upphovsmannen har rätt till information och vad denna information ska innehålla. En grundläggande förutsättning för att bestämmelserna ska vara tillämpliga är att det är fråga om en sådan överlåtelse som avses i 29 § första stycket, det vill säga att upphovs- mannen överlåtit sin rätt till någon som avser att utnyttja den i förvärvsverksamhet (se vidare kommentaren till den paragrafen). För att det ska föreligga en rätt till information krävs därutöver antingen att förvärvaren har haft intäkter till följd av utnyttjandet av verket eller att upphovsmannens rätt till ersättning är beroende av i vilken utsträckning verket utnyttjas. Det innebär att informationsplikten i första hand gäller i sådana sammanhang där ensamrätten kommersialiseras. Att förvärvaren ska ha haft intäkter från utnyttjande av verket enligt första punkten innebär att intäkterna ska kunna härledas till ett utnyttjande av ensamrätten, till exempel till att exemplar av verket har sålts eller att verket på annat sätt gjorts tillgängligt för allmänheten. Så är fallet då förvärvaren av till exempel rättigheterna till en musikinspelning har intäkter till följd av att inspelningen görs tillgänglig på strömningstjänster eller då förvärvaren av rättigheterna till ett litterärt verk har intäkter till följd av försäljning av exemplar av böcker. Det handlar alltså om situationer då förvärvaren tjänar pengar på att förfoga upphovsrättsligt över verket. I många anställningsförhållanden utnyttjas de verk som överlåtits till arbetsgivaren inte på det nu aktuella sättet. Det kan till exempel röra sig om material som tagits fram av en reklambyrå för att användas under presentationer eller för annonsering eller konsultrapporter som upprättats 2021/22:278 på uppdrag av en kund. I dessa och liknande fall är det inte utövandet av ensamrätten som leder till intäkter för förvärvaren, även om ensamrätten i dessa fall kan övergå i flera led. Även många andra situationer faller utanför informationsplikten av detta skäl. Det är inte heller tillräckligt att verket utnyttjats i ett sammanhang där förvärvaren också har intäkter. exempel på en situation då intäkten inte kan knytas till utnyttjandet av verket är då en upphovsrättsligt skyddad bild används på förpackningen till en vara. I sådana fall är det varan som är föremål för försäljning och som har gett upphov till intäkterna. En annan bedömning är nödvändig i sammanhang då verket är den huvudsakliga produkten och varan endast ett sätt att förmedla denna, som ofta är fallet vid försäljning av kringprodukter, så kallad merchandise. Att upphovsmannens rätt till ersättning är beroende av i vilken utsträckning verket utnyttjas enligt andra punkten innebär att det ska finnas en koppling mellan utnyttjandet och den ersättning som avtals- motparten är skyldig att utge till upphovsmannen. Ett exempel på en sådan situation är då upphovsmannen får viss ersättning ett verk överförs till allmänheten eller framförs offentligt. Det är tillräckligt att förutsättningen i antingen första eller andra punkten är uppfylld för att upphovsmannen ska ha rätt till information. upphovsman som mot en engångsersättning överlåtit rätt till någon som inte utnyttjar verket på ett sätt som genererar intäkter har emellertid inte någon rätt till information. Om verket inte utnyttjas behöver förvärvaren inte heller lämna någon information. Informationen ska lämnas till upphovsmannen minst en gång och utan någon särskild begäran. Det finns inte någonting som hindrar att förvärvaren lämnar information oftare än så. aktuell, relevant och uttömmande med avseende på hur rättigheterna utnyttjats, vilka intäkter förvärvaren har haft från utnyttjandet och den ersättning som upphovsmannen har rätt till. I detta ligger att informationen ska vara uppdaterad, korrekt och heltäckande på så sätt att den omfattar alla källor till intäkter som är relevanta i det aktuella fallet, inbegripet, i förekommande fall, försäljning av kringprodukter (jfr skäl 75). När det gäller de sätt på vilket verket har utnyttjats kan informationen behöva omfatta antal sålda exemplar, i vilken utsträckning verket varit föremål för nedladdning eller strömning eller annat tillgängliggörande för Informationen avseende intäkter ska typiskt sett omfatta förvärvarens intäkter fördelat på samtliga typer av utnyttjanden som ägt Om intäkterna för ett visst utnyttjande inte kan kopplas direkt till det enskilda verket, som är fallet då det ingår i utbudet i en prenumerations- tjänst, ska redovisningen om möjligt omfatta hur intäkterna för denna fördelats på det enskilda verket. Även intäkter som i och för sig ska räknas av mot kostnader ska redovisas. Av informationen avseende ersättningen bör framgå hur denna beräknats för varje typ av utnyttjande med angivande av hur eventuella avdrag har gjorts. Hur detaljerad information som ska lämnas måste slutligen avgöras från fall till fall. Vid den bedömningen ska enligt andra stycket hänsyn tas till förhållandena i den aktuella sektorn. Det innebär att innehållet i informationen kan skilja sig åt mellan olika sektorer till följd av de olika sätt att utnyttja verk som kan förekomma, men också då förutsättningarna för att i detalj redovisa uppgifter om utnyttjanden kan vara olika. faktiska möjligheterna att lämna information som avses. Det är alltså inte möjligt att lämna en mer begränsad information med hänvisning till exempelvis tidigare branschpraxis. Vägledande för bedömningen är, oavsett sektor, om det utifrån de lämnade uppgifterna faktiskt är möjligt att bedöma de aktuella rättigheternas värde och riktigheten i den ersättning upphovsmannen har rätt till. Det finns inte något formkrav när det gäller hur informationen ska lämnas till upphovsmannen. Den information som ska lämnas kan i vissa fall begränsas med hänsyn till förhållandet mellan de intäkter som utnyttjandet genererat och de kostnader en redovisning skulle innebära. Det gäller i de fall den administrativa bördan framstår som oproportionerlig i förhållande till de intäkter förvärvaren har från utnyttjandet. Bestämmelsen är tillämplig i situationer där kostnaden för rapporteringen är så hög i förhållande till de intäkter som utnyttjandet av verket genererar att det framstår som orimligt att rapporteringsskyldigheten fullt ut ska gälla. Huruvida dessa förutsätt- ningar är uppfyllda måste avgöras utifrån en helhetsbedömning av vilka kostnader som rapporteringen kan medföra och de intäkter som kan förväntas i den enskilda verksamheten. Att rapporteringsskyldigheten kan leda till vissa investeringskostnader innebär alltså inte att informationen redan av det skälet kan begränsas. Om förutsättningarna är uppfyllda får rapporteringen anpassas till vad som rimligen kan krävas. Det innebär att typen av information som lämnas och vilken detaljnivå informationen har kan anpassas så att rapporteringsskyldigheten inte längre framstår som oproportionerlig. Det torde endast undantagsvis kunna aktualiseras att helt avstå från att lämna information. Det kan dock förekomma situationer där kostnaden för att rapportera i sig och oavsett innehåll i informationen är oproportionerligt hög i förhållande till intäkterna. I tredje stycket görs ett undantag från informationsplikten i de fall upphovsmannens bidrag inte är betydande. Bedömningen av om bidraget inte är betydande ska i vissa fall göras i förhållande till det större sammanhang i vilket verket utnyttjas. Om det enskilda verket utnyttjas inom ramarna för ett annat verk ska bedömningen göras i förhållande till detta. Exempel på en sådan situation kan – men behöver inte alltid – vara då ett bildverk eller annat konstverk ingår i ett litterärt verk i skrift eller då en så kallad sessionsmusiker deltar på en musikinspelning. I sammanhang där många upphovsmän eller utövande konstnärer bidragit till ett verk eller en inspelning kan vidare en eller flera av dessas bidrag i förhållande till övriga medverkandes bidrag vara av nu aktuellt slag. Det kan till exempel gälla statister och andra som medverkar i begränsad utsträckning i film- och tv-produktioner. Enbart det förhållandet att det i ett verk ingår bidrag från många upphovsmän är inte tillräckligt för att vart och ett av bidragen ska anses vara obetydligt. Ett exempel på en sådan situation är då flera fotografers verk sammanställts i en fotografisk antologi. Om flera upphovsmän bidragit till helheten med lika delar krävs alltså ett stort antal medverkande för att vars och ens bidrag ska kunna anses vara icke- betydande. Vid bedömningen måste hänsyn tas till alla relevanta omständigheter. Ett bidrag som hade kunnat bytas ut mot en annan upphovsmans bidrag utan att påverka slutresultatet kan som utgångspunkt anses vara ett bidrag som inte är betydande i förhållande till det sammanhang det ingår i. Ett kvantitativt mycket begränsat bidrag kan dock bedömas som mindre 2021/22:278 betydande, även om det inte skulle kunna bytas ut mot en annan upphovs- mans bidrag. Omvänt kan ett kvantitativt begränsat bidrag vara av så stor betydelse att det måste anses vara ett bidrag som är betydande. Det är det enskilda bidragets relativa betydelse som ska vara utgångspunkten för bedömningen. Att upphovsmannen erhållit en engångsersättning är inte avgörande. Beroende på omständigheterna i övrigt kan det emellertid vara en indikation på att upphovsmannens bidrag inte är betydande. Det gäller särskilt om ersättningen är mycket låg. Hänsyn måste också tas till bestämmelsernas syfte. Upphovsmän som har rätt till royalty har i princip alltid rätt till information. I övrigt syftar informationsrätten till att upphovsmannen ska kunna avgöra om han eller hon skulle kunna ha rätt till ytterligare skälig ersättning (jfr kommentaren till 29 § andra stycket). En upphovsman vars bidrag till ett verk är så begränsat eller av ett sådant slag att det ekonomiska värdet vid överlåtelsen saknat betydelse för hans eller hennes ersättning har därför typiskt sett inte heller rätt till information. Även en upphovsman vars bidrag inte är betydande har rätt till information i vissa fall. Det gäller om upphovsmannen behöver informa- tionen för att han eller hon ska kunna kräva ytterligare skälig ersättning enligt 29 § andra stycket. Det är upphovsmannen som måste visa att informationen behövs för att kunna framställa ett sådant krav. Det innebär inte att upphovsmannen måste kunna visa att han eller hon har rätt till ytterligare skälig ersättning, utan enbart att han eller hon inte utan informationen kan ta ställning till förutsättningarna för ett sådant krav. Om upphovsmannen har rätt till information och begär det, ska han eller hon få samma information avseende det gångna året som de som inte omfattas av undantaget får. En sådan begäran kan alltså i princip framställas en gång .