prop · H903198 · 2022-03-24 00:00:00 — Regeringen anser vidare att det finns skäl för utredningens förslag att det särskilt ska beaktas om handlingen innefattat hot som påtagligt har förstärkts genom anspelning på ett våldskapital. Med våldskapital avses en förmåga och beredskap inom en kriminell gruppering att begå allvarligare våldsbrott eller andra brott som kan medföra fara för liv och hälsa. En anspelning på ett våldskapital kan t.ex. bestå i en uttrycklig verbal hänvisning till en kriminell gruppering eller dess våldsamhet. När ett sådant s.k. våldskapital är känt och väl uppbyggt kan hot bli ett särskilt effektivt påtryckningsmedel eftersom hoten då uppfattas som allvarligt menade (se prop. 2015/16:113 s. 61 f.). Som utredningen konstaterar utgör brott som utövas med inslag av hot en central roll inom den organiserade brottsligheten. I de möten som utredningen har hållit med aktörer som utsätts för hot och våld i tjänsten har det framkommit att hot av personer med välkända våldskapital uppfattas som särskilt problematiska och kränkande. Den kränkning som denna typ av hot innefattar bör enligt utredningen även ge utslag på kränkningsersättningens storlek. Regeringen instämmer i detta. Hovrätten för och ifrågasätter kravet på att ett hot måste ha förstärkts påtagligt. Enligt regeringen är det emellertid rimligt att förstärkningen av hotet behöver uppnå en viss kvalifikationsgrad för att det ska vara motiverat att särskilt beakta det förstärkta hotet (jfr prop. 2015/16:113 s. 83 f.). Några remissinstanser lämnar förslag på ytterligare omständigheter som ska beaktas särskilt när kränkningsersättningen bestäms. Som framhölls i samband med reform av kränkningsersättningsreglerna är det inte möjligt att räkna upp eller närmare precisera alla relevanta omständigheter, utan i lagen uttrycks de typiskt sett viktigaste omständigheterna (se prop. 2000/01:68 s. 52 f.). Även andra omständigheter än de som räknas upp kan alltså beaktas när kränkningsersättningen bestäms, och det ankommer på rättstillämpningen att bestämma vad som ska beaktas i ett enskilt fall. 2021/22:198 och pekar på finns det även en risk för att en omfattande uppräkning över omständigheter som särskilt ska beaktas kan leda till att andra angelägna omständigheter inte beaktas. Det finns därför även ett värde i att uppräkningen inte blir alltför omfattande. Mot denna bakgrund anser regeringen att fler omständigheter än de som föreslås av utredningen inte bör anges i lagen. Regeringen vill, med anledning av förslaget från att även den omständigheten att brottet haft ett hatmotiv bör tas med i uppräkningen, understryka att det vid bestämmandet av kränkningsersättning måste beaktas om angreppet strider mot grundläggande samhällsvärderingar, t.ex. alla människors lika värde (se prop. 2000/01:68 s. 53). De lagändringar som föreslås syftar till att åstadkomma påtagliga höjningar av nivåerna på kränkningsersättning. Utredningen redovisar sin syn på hur förslagen bör påverka de framtida nivåerna (SOU 2021:64 s. 164–181). De nivåer som redovisas i betänkandet innebär mer eller mindre en fördubbling jämfört med nuvarande nivåer. Remissinstanserna är överlag positiva till utredningens syn i frågan. Regeringen anser att utredningens syn på ersättningsnivåerna framstår som rimlig och ansluter sig därmed, i linje med vad Lagrådet efterfrågar, till de nivåer som redovisas av utredningen. Det är en uppgift för rättstillämpningen att med denna utgångspunkt bestämma ersättningens storlek utifrån omständigheterna i varje enskilt fall. Till skillnad från vad Hovrätten för anser, rubbar förslagen inte den grundläggande ansvarsfördelningen mellan lagstiftaren och rättstillämparen. Regeringen vill även framhålla vikten av att rättstillämpningen ser till att ersättningsnivåerna utvecklas dynamiskt genom att de successivt anpassas efter förändringar i penningvärdet och samhällsvärderingarna och i takt med att nivåerna på andra jämförbara ideella skadestånd utvecklas. Detta är givetvis ingen enkel uppgift, men likväl något som följer av hur reglerna om kränkningsersättning är utformade och av ersättningens funktion. Utvidgad rätt till kränkningsersättning för poliser och andra yrkesgrupper med Regeringens förslag: Rätten till kränkningsersättning för poliser och personer inom andra yrkesgrupper med särskild beredskap ska utvidgas. En särskild bestämmelse införs i skadeståndslagen som anger att om den som utsätts för brott i tjänsten får anses ha en särskild beredskap för angreppet, ska det vid bedömningen av om kränkningen är allvarlig särskilt beaktas om angreppet riktar sig mot den angripnes privata sfär eller är fysiskt. Utredningens förslag överensstämmer i sak med regeringens men har en något annorlunda språklig och redaktionell utformning. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker eller har inga invändningar mot utredningens förslag. Några av de remissinstanser som särskilt välkomnar förslaget är , Kriminalvården, SSR anser att det är mycket positivt att utredningen har valt bort uttrycket särskilt utsatta yrkesgrupper till förmån för uttrycket yrkesgrupper med särskild beredskap, som tydligare visar vilka grupper som avses. välkomnar och tillstyrker förslaget, men anser att utred- ningen borde ha tagit tillfället i akt och ytterligare utvidgat rätten till kränkningsersättning för de aktuella yrkesgrupperna. att avgörande vikt inte bör läggas vid om det funnits en särskild beredskap Personer i dessa yrkesgrupper ska inte särskiljas från andra brottsoffer utan tilldömas ersättning vid samma nivå av kränkande hand- Vidare anser , i likhet med Säkerhetspolisen, att även verbala angrepp som inte direkt kan hänföras till den angripnes privata sfär bör ge rätt till ersättning i större utsträckning än . förbundet anser att förslaget är ett steg i rätt riktning, men att det bör tydlig- göras att särskild beredskap för att möta våld i arbetet endast i yttersta undantagsfall bör kunna påverka rätten till kränkningsersättning. advokatsamfund instämmer i utredningens bedömning att det är motiverat att behålla en viss ”särbehandling” av poliser och andra yrkesgrupper vid bedömningen av om de utsatts för en allvarlig kränkning. heten, som välkomnar en utvidgning av rätten till kränkningsersättning, ifrågasätter om de två faktorer som särskilt ska beaktas är tillräckliga för att åstadkomma den förändring som eftersträvas. det en risk för att andra allvarliga angrepp inte kommer att beaktas vid bedömningen av om en kränkning är allvarlig eller inte. anser att förslaget endast innebär en kodifiering av gällande rätt och ifrågasätter därför om det kommer att leda till att fler angrepp ger rätt till ersättning. Även Hovrätten för anser att förslaget innebär en kodifiering av gällande praxis och har svårt att se behovet av en lagändring. En bestämmelse som tar sikte på vissa yrkes- grupper skulle vidare framstå som en ”udda fågel” i den på det hela taget allmänt hållna skadeståndslagen. har i sak ingen invändning mot förslaget, men tar också upp att det framstår som att den 2021/22:198 föreslagna lagändringen kanske inte kommer att få en särskilt stor betydelse för att uppnå det eftersträvade syftet. Det bör därför noga övervägas om det finns tillräckligt tungt vägande skäl för förslaget. , som inte heller har någon invändning mot att rätten till ersättning utvidgas, anser att förslaget innebär en särreglering som avviker från skadeståndslagens nuvarande utformning. Myndigheten anser vidare att det behöver göras en följdändring i brottsskadelagen för att säkerställa att regleringen blir tillämplig även i ärenden om brottsskadeersättning. Skälen för regeringens förslag Fler fall bör leda till kränkningsersättning För att det ska finnas en rätt till kränkningsersättning enligt 2 kap. 3 § skadeståndslagen (1972:207) krävs att den angripne har blivit allvarligt Kravet på allvarlig kränkning gäller oavsett vem den angripne är. Vad som utgör en allvarlig kränkning ska bedömas utifrån samtliga omständigheter i varje enskilt fall. Huruvida kravet på allvarlig kränkning är uppfyllt kan därför påverkas av bl.a. vem som utsätts för det brottsliga angreppet och i vilket sammanhang det sker. När det gäller personer som tillhör vissa yrkesgrupper, t.ex. poliser och ordningsvakter, följer det av förarbeten och praxis att det ibland krävs mer för att ett angrepp ska anses utgöra en allvarlig kräkning när de utsätts för brott i tjänsten. Gemensamt för dessa personer är att det ingår i deras arbetsuppgifter att ingripa mot personer som kan vara besvärliga och våld- samma och att de har befogenheter att använda tvång eller våld i sin I förarbetena uttalas att personer i dessa yrkesgrupper har anledning att räkna med att mötas med vissa mindre grova angrepp i arbetet och i praktiken också har en beredskap för detta. Det ligger i sakens natur att det då krävs något mer än annars för att en allvarlig kränkning ska kunna konstateras. betonas det att detta synsätt inte bör dras så långt att den personliga kränkningen hamnar i bakgrunden. det ingår i en persons normala arbetsuppgifter att hantera våldsamma eller stökiga personer bör ersättning ofta kunna komma i fråga om personen utsätts för en brottslig kränkning som är skymflig och direkt angriper den privata sfären (se prop. 2000/01:68 s. 50 och 66 och rättsfallet NJA 2005 s. 738). Det krävs inte något mer än en allvarlig kränkning för att dessa personer ska vara berättigade till kränkningsersättning. om ett angrepp kan anses utgöra en allvarlig kränkning kan däremot falla olika ut beroende på om den som drabbas är en privatperson eller en person inom en yrkesgrupp med särskild beredskap som utsatts för angrepp i Om man vid bedömningen kommer fram till att den som utsatts för brott i tjänsten har rätt till kränkningsersättning, ska ersättningsnivån vara densamma som för andra skadelidande. Det är alltså inte fråga om någon särbehandling (jfr rättsfallet NJA 1994 s. 395). Förutsättningarna för framför allt poliser att få kränkningsersättning med anledning av brott som de utsätts för i tjänsten har uppmärksammats i olika sammanhang. Det har gjorts gällande att poliser i alltför stor utsträckning nekas ersättning och att det i praxis ställs väsent- ligt högre krav än i andra fall för att kränkningsersättning ska dömas ut. riktade två tillkännagivanden till regeringen om utvidgad rätt till kränkningsersättning för poliser. tillkännagivandena bör regeringen genomföra åtgärder för att modernisera lagstiftningen så att kränkningsersättning utgår i fler fall än när poliser är brottsoffer (bet. 2018/19:JuU10 punkt 52, rskr. 2018/19:191 och bet. 2019/20:JuU8 punkt 12, rskr. 2019/20:43). I sammanhanget anfördes bl.a. att poliser anses ha bättre förutsättningar än andra att tåla angrepp, men att de krävande uppgifter som följer med uppdraget som polis inte innebär att enskilda poliser ska behöva tåla vad som helst. Utredningen har tagit del av rapporter från berörda myndigheter och även haft möten med olika aktörer för att inhämta kunskap och synpunkter i den aktuella frågan. Den bild som enligt utredningen framkommer är att många upplever att utsattheten har ökat och att angreppen har blivit fler och kommit att alltmer rikta sig mot den privata sfären. Från flera håll har det framförts att det finns en förståelse för att inte alla angrepp kan ge rätt till kränkningsersättning. uttrycker många en frustration över upplevelsen att inte ha samma rätt till kränkningsersättning som andra brottsoffer när de utsätts för angrepp i tjänsten. Det uppfattas som ologiskt och svårbegripligt. Man talar också i termer av att det sänder fel signaler till såväl de utsatta som gärningspersonerna. Att tillämpningen av bestämmelsen om allvarlig kränkning i dessa fall kan uppfattas som en särbehandling beror enligt utredningen sannolikt mycket på att domskälen är kortfattade och framstår som rutinmässiga. Det leder i sin tur till att bedömningarna lätt blir onyanserade och det har, som utredningen uppfattar den nuvarande rättstillämpningen, medfört att det anses finnas en rätt till kränkningsersättning i färre fall än vad som redan enligt nuvarande ordning borde vara möjligt. Enligt utredningen framstår den nuvarande gränsdragningen i vissa fall som väl hård och ologisk. Det kan till t.ex. uppfattas som ologiskt att det bedöms utgöra en allvarlig kränkning om en polis blir spottad i ansiktet, medan en polis som blir riven i ansiktet inte alltid anses ha blivit allvarligt kränkt. Utredningen tar upp flera exempel på avgöranden när poliser och personer inom andra yrkesgrupper som utsatts för fysiskt våld inte har ansetts bli allvarligt kränkta, och där det bl.a. varit fråga om angrepp i form av knytnävsslag mot ansiktet, bett mot skulderbladet så att blodvite uppstått, skallning mot ansiktet/huvudet och spark mot huvud och skrev (SOU 2021:64 s. 212 f.). Sammantaget landar utredningen i bedömningen att det finns goda skäl att utvidga rätten till kränkningsersättning för poliser och personer inom andra yrkesgrupper med särskild beredskap så att fler fall bedöms innebära en allvarlig kränkning och alltså ge rätt till ersättning. För att säkerställa en sådan utveckling krävs enligt utredningen en ny bestämmelse i lag. Regeringen instämmer i denna bedömning. Enligt regeringen är det, till skillnad från vad bl.a. anser, tydligt att lagstiftningsåtgärder behöver vidtas för att åstadkomma en ordning som leder till att kränkningsersättning betalas i flera fall än när poliser och personer inom andra yrkesgrupper med särskild beredskap utsätts för angrepp i tjänsten. Det införs riktlinjer för allvarlighetsbedömningen i skadeståndslagen Det är närmast en självklarhet att hänsyn behöver tas till vem som blir utsatt för ett brott och under vilka omständigheter det sker när man be- 2021/22:198 dömer om den angripnes personliga integritet blivit allvarligt kränkt. gäller oavsett vem den angripne är. Att det kan krävas något mer för att en allvarlig kränkning ska kunna konstateras när ett angrepp riktas mot någon som tillhör en viss yrkesgrupp och har en särskild beredskap för angreppet är därmed rimligt och bör gälla även fortsättningsvis. därför inte uppfattning att den angripnes eventuella beredskap för angreppet inte bör ha någon betydelse för allvarlighets- Av samma skäl kan regeringen inte heller ställa sig bakom uppfattning att beredskap för angrepp endast i yttersta undantagsfall bör kunna påverka rätten till kränkningsersättning. Regeringen anser, i likhet med utredningen, att det mest ändamålsenliga sättet att åstadkomma den förändring som eftersträvas är att det i skade- ståndslagen införs riktlinjer för allvarlighetsbedömningen till vägledning Riktlinjerna bör gälla de fall då någon utsätts för brott i tjänsten och får anses ha en särskild beredskap för angreppet. får anses ha en sådan beredskap är inte möjligt att definitivt och uttöm- mande slå fast en gång för alla. Liksom avses poliser, ordnings- vakter samt vissa anställda vid och inom den psykiatriska Även vissa anställda vid och bör höra till de relevanta yrkesgrupperna. Det avgörande är dock inte vilken myn- dighet den angripne är anställd vid, utan främst vilka arbetsuppgifter och befogenheter samt vilken utbildning personer i den aktuella yrkesgruppen Riktlinjerna bör vidare ange vilka omständigheter som särskilt ska beaktas vid allvarlighetsbedömningen. Regeringen föreslår, i enlighet med utredningens förslag, att det särskilt ska beaktas om angreppet riktar sig mot den privata sfären eller är fysiskt. Några remissinstanser, bl.a. universitet, ifrågasätter behovet av lagstiftningsåtgärder och om lagänd- ringen i praktiken kommer att få eftersträvad effekt. det dock nödvändigt med lagstiftningsåtgärder för att se till att kränknings- ersättning betalas i fler fall än . en rätt till kränkningsersättning när det är fråga om en brottslig handling som direkt angriper den privata sfären (se prop. 2000/01:68 s. 50 och 66). Detta bör gälla även fortsättningsvis och tydliggöras. konstaterar är det en sak att bli angripen i egenskap av yrkesperson, och en annan att bli utsatt för ett angrepp av mer personlig karaktär. angrepp går ”igenom uniformen”. När det gäller fysiska angrepp visar utredningens praxisgenomgång att domstolarna ställer för- hållandevis höga krav på ett fysiskt angrepp för att det ska anses innebära en allvarlig kränkning. Regeringen delar utredningens bedömning att det finns anledning att se mer allvarligt på situationer då poliser och personer inom andra yrkesgrupper med särskild beredskap utsätts för brottsliga angrepp i tjänsten som innefattar någon form av fysiskt angrepp av inte alltför lindrigt slag. Skyddet för den kroppsliga integriteten bör därför stärkas genom att det i lag anges att det vid allvarlighetsbedömningen särskilt ska beaktas om ett angrepp är fysiskt. de föreslagna riktlinjerna leda till att kränkningsersättning tillerkänns i fler Med anledning av och syn- punkter bör det framhållas att uppräkningen av omständigheter inte är av- sedd att vara uttömmande, dvs. även andra relevanta omständigheter kan beaktas vid den bedömning som ska göras i varje enskilt fall. Lagrådet föreslår en något annorlunda utformning av bestämmelsen som inte särskilt tar sikte på allvarlighetsbedömningen, utan mer allmänt på rätten till kränkningsersättning. Regeringens avsikt med den föreslagna bestämmelsen är emellertid att den ska ge rättstillämpningen vägledning för just allvarlighetsbedömningen, inte för hur övriga förutsättningar för kränkningsersättning ska bedömas. Lagrådets förslag kan vidare riskera att uppfattas som att det finns en presumtion mot kränkningsersättning för den aktuella personkretsen, vilket inte ligger i linje med regeringens uppfattning att det inte handlar om en särbehandling av personer inom vissa yrkesgrupper. En utformning i enlighet med Lagrådets förslag bedöms också som mindre ändamålsenlig för att uppnå det som regeringen vill åstadkomma genom förslaget – att se till att kränkningsersättning betalas i fler fall än . Sammanfattningsvis föreslår regeringen att det i skadeståndslagen införs en bestämmelse om att det vid bedömningen av om en kränkning är allvarlig särskilt ska beaktas om ett angrepp riktar sig mot den privata sfären eller är fysiskt, när den som utsätt för brott i tjänsten får anses ha särskild beredskap för angreppet. Närmare vägledning finns i författningskommentaren. När det gäller bestämmelsens placering delar regeringen utredningens bedömning att den av systematiska skäl lämpligen bör placeras i ett nytt stycke i 2 kap. 3 § skadeståndslagen, som innehåller bestämmelser om förutsättningarna för kränkningsersättning. Det behövs ingen ändring i brottsskadelagen Förutsättningarna för brottsskadeersättning för kränkning regleras i 5 § brottsskadelagen (2014:322). Enligt paragrafen betalas brottsskadeersättning för den skada det innebär att någon allvarligt kränker någon annan genom brott som innefattar ett angrepp mot dennes person, frihet eller frid eller genom grovt förtal. Rekvisitet allvarlig kränkning har samma innebörd i brottsskadelagen som enligt 2 kap. 3 § skadeståndslagen och det tillämpas på samma sätt i verksamhet (jfr prop. 2000/01:68 s. 57). Förutom att vissa ärekränkningsbrott inte ger rätt till brottsskadeersättning för kränkning är de materiella förutsättningarna för sådan ersättning desamma som för kränkningsersättning enligt skadeståndslagen. Regeringen föreslår nu ett tillägg i 2 kap. 3 § skadeståndslagen. Kravet på allvarlig kränkning gäller även när poliser och personer inom andra yrkesgrupper med särskild beredskap utsätts för brott i tjänsten. Genom tillägget tydliggörs endast i vilka situationer det bör krävas något mer än normalt för att en allvarlig kränkning ska konstateras, och två omständigheter anges som särskilt ska beaktas vid allvarlighetsbedömningen. Mot den bakgrunden delar regeringen, till skillnad från , utredningens bedömning att förslaget om ändring i skadeståndslagen inte kräver någon ändring i 5 § brottsskadelagen för att det ska få genomslag i brottsskadeärenden. Rekvisitet allvarlig kränkning i brottsskadelagen ska fortsatt ha samma innebörd som i skadeståndslagen. Stärkt rätt till ideell ersättning för Regeringens förslag: En ny form av ideell ersättning ska införas i skadeståndslagen, s.k. särskild anhörigersättning. eller av grov oaktsamhet genom brott orsakar någon annans död ska betala sådan ersättning till den som stod den avlidne särskilt nära, om det inte är uppenbart oskäligt. Ersättningen ska oberoende av om- ständigheterna i det enskilda fallet bestämmas till ett skäligt belopp som är lika stort för var och en av de ersättningsberättigade. Brottsskadeersättning ska kunna betalas för skada som ersätts enligt den nya bestämmelsen om särskild anhörigersättning. brottsskadeersättning ska ha samma omfattning som rätten till särskild anhörigersättning enligt skadeståndslagen, och ersättningen ska be- stämmas på samma sätt som enligt skadeståndslagen. en domstol har prövat ett yrkande om särskild anhörigersättning i sak, ska som huvudregel inte få bestämma brotts- skadeersättningen i den delen till ett lägre belopp än vad som följer av Det ska göras vissa ändringar i skadeståndslagen och brottsskade- lagen till följd av att det införs en rätt till särskild anhörigersättning. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen lämnar inget förslag om att brottsskadeersättning avseende särskild anhörigersättning ska kunna betalas även om brottet har begåtts utomlands förutsatt att den skadelidande för brottet hade sin hemvist i . Remissinstanserna: De flesta remissinstanser, bl.a. Barnombuds- mannen, , Brottsofferjouren , Nationellt centrum för kvinnofrid vid och , tillstyrker eller har inga invändningar mot utredningens förslag. myndigheten ser positivt på att den ideella ersättningen för efterlevande anhöriga blir högre, men ställer sig tveksam till om syftet verkligen kommer att uppnås med det förslag som lämnas. Myndigheten förordar att ersätt- ningen ska vara betydligt högre. Om det inte är möjligt av samhällsekono- miska skäl, anser myndigheten att det är bättre att avstå från att införa en särskild anhörigersättning och i stället höja schablonen för den anhöriges Vidare anser myndigheten att särskild anhörigersättning även bör lämnas vid oaktsamt handlade, men med ett lägre belopp, och att den ersättningsberättigade personkretsen bör utvidgas. sationen för anhöriga till våldsdödade (RAV), som ser positivt på den nya ersättningsformen och att den är schabloniserad, anser att fler bör ha rätt till ersättningen och att den bör vara betydligt högre. styrker utredningens förslag och ställer sig bakom att ersättningen som utgångspunkt ska vara schabloniserad, men anser att det i särskilda fall kan finnas anledning att göra undantag, t.ex. om ett barn bevittnar att en för- älder dödas av den andra föräldern. En liknande synpunkt framförs av ställer sig positiv till den föreslagna nivån på ersättningen och den ersättningsberättigade personkretsen, men anser att det bör övervägas om det inte borde finnas en möjlighet till ersättning även vid personskador utan dödlig utgång när det finns särskilda skäl. ifrågasätter om det enbart är motiverat med särskild anhörigersättning i fall då den närstående avlidit. konstaterar att metoden med en fast schablon avviker från ordningen i våra grannländer och anser att det bör övervägas om det i stället kan överlämnas till de rättstillämpande organen att utbilda praxis på Skälen för regeringens förslag Allmänt om rätten till ideell ersättning för efterlevande anhöriga Enligt 5 kap. 2 § första stycket 3 skadeståndslagen (1972:207) ska, om en personskada har lett till döden, ersättning betalas för personskada som till följd av dödsfallet åsamkats någon som stod den avliden särskilt nära. dant skadestånd ska betalas oavsett grunden för skadeståndsskyldigheten, även när dödandet har skett genom oaktsamhet som inte är grov och när den skadeståndsskyldige bär ett s.k. strikt skadeståndsansvar.