prop · H903189 · 2022-03-22 00:00:00 — Detta behöver dock inte – som förordar – regleras särskilt i detta sammanhang. I sällsynta situationer kan det bli aktuellt för en svensk domstol att när barnets angelägenheter kräver omedelbar vård utse en tillfällig förmyndare med stöd av 10 kap. 16 § . I det fåtal situationer det rör sig om finns det ingen etablerad ordning med snabbupplysningar från social- nämnden som möjliggör att barn kan få komma till tals när det krävs enligt förordningen eller . Om det inte framgår att barnets rätt att komma till tals – direkt eller genom en företrädare – har tillgodosetts, bör domstolen överväga behovet av att komplettera utredningen på lämp- ligt sätt, t.ex. med hjälp av överförmyndaren. De nya reglerna i gör det också möjligt för en social- nämnd att i ett förfarande om vårdnad, boende eller umgänge höra barnet utan vårdnadshavarens samtycke och utan att vårdnadshavaren är närva- rande (6 kap. 20 a §). Motsvarande möjlighet bör finnas i förfaranden med internationell anknytning. Det bör därför införas regler om detta i den nya kompletteringslagen och i lagen om 1996 års . Bedöm- ningen av i vilka fall ett barn ska höras och i vilka fall det av ett eller annat skäl är olämpligt måste göras i varje enskilt fall. (Jfr prop. 2020/21:150 s. 50–53 och 149–152.) Barnets delaktighet vid frågor om barnets egendom Det finns flera bestämmelser som tar sikte på barnets delaktighet vid förfaranden som avser barnets egendom. En situation är när en underårig inte har någon förmyndare och domstolen ska förordna en sådan (10 kap. 5 § ). Domstolen ska då ge en underårig som fyllt tillfälle att yttra sig, om det kan ske. Den som har fyllt kan också själv ansöka om förordnande eller entledigande av sin förmyndare (10 kap. 18 § ). Åldersgränsen motsvarar den ålder då ett barn – med vissa begränsningar – kan ingå eller säga upp avtal om anställning eller annat arbete och själv bestämma över det som han eller hon förvärvat genom detta arbete (6 kap. 12 § och 9 kap. 3 § ). Det kan också bli aktuellt att förordna god man för en underårig person. God man kan bl.a. förordnas då den underårige har ett intresse som strider mot hans eller hennes vårdnadshavares intresse (11 kap. 2 § ). som har fyllt ska ges tillfälle att yttra sig i ärendet om förord- Prop. 2021/22:189 nande av god man, om det kan ske (11 kap. 16 § samma balk). II-förordningen innehåller ett uttryckligt undantag från skyldig- heten att ge barn möjlighet att uttrycka sina åsikter vid frågor som rör barns Enligt ges dock barnet en friare ställning och behörighet att vidta vissa åtgärder i fråga om sin Från den tidpunkten ska barnet också få tillfälle att yttra sig. Regleringen i går därmed längre än det som gäller enligt Det finns mot den bakgrunden inget behov av att anpassa den svenska regleringen till förordningens bestämmelser. Barnets delaktighet vid frågor om tvångsomhändertaganden Insatser inom för barn och ungdomar får göras i samförstånd med den unge och hans eller hennes vårdnadshavare. sättningar är det dock möjligt att ge någon som är vård även utan de samtycken från vårdnadshavare och den unge själv som krävs en- ligt socialtjänstlagen (1 § LVU). Den unge ska då få relevant information och också ges möjlighet att framföra sina åsikter i frågor som rör honom Om den unge inte framför åsikter, ska hans eller hennes inställning så långt det är möjligt klarläggas på annat sätt. unges åsikter tillmätas betydelse i förhållande till hans eller hennes ålder Dessutom har den som har fyllt rätt att själv föra sin talan i mål och ärenden, medan ett yngre barn bara får höras i domstol om han eller hon inte kan antas ta skada av det (36 § LVU). Lagen ger den unge rätt till information. Den innehåller också krav på att klarlägga den unges inställning och tillmäta den unges åsikter en betydelse som står i paritet med eller går längre än vad som föreskrivs i Några lagändringar med anledning av artikel 21 i förordningen är därmed inte påkallade. Barnets delaktighet vid placering över landsgränserna Den nya II-förordningen kan vara tillämplig när en svensk social- nämnd fattar beslut om att ett barn behöver vård eller boende utanför det egna hemmet (se artikel 1.2 d). Enligt 6 kap. 11 a och 11 b §§ social- tjänstlagen ska barnets inställning så långt det är möjligt klarläggas inför en placering över landsgränserna. Om det bedöms inte vara möjligt att klarlägga barnets inställning, ska orsakerna till detta noga dokumenteras och redo- Det kan förekomma situationer där det är olämpligt att efterfråga En bedömning av om ett barns inställning kan in- hämtas måste därför göras från fall till fall. Det är omständigheter som är relaterade till barnets person som avgör om det är lämpligt att inställningen klarläggs (se prop. 2011/12:85 s. 65–68). I 11 kap. 10 § första stycket socialtjänstlagen finns det en allmän regel om handläggning av ärenden hos socialnämnden. Regeln har anpassats till artikel 12 i (se prop. 2012/13:10 s. 37 och 38). grafen föreskrivs att ett barn ska få relevant information inför en åtgärd som rör barnet och också ges möjlighet att framföra sina åsikter i frågor som rör honom eller henne. Om barnet inte framför sina åsikter, ska hans eller hennes inställning så långt det är möjligt klarläggas på annat sätt. 2021/22:189 Barnets åsikter ska tillmätas betydelse i förhållande till hans eller hennes ålder och mognad. Regeringen konstaterar att regleringen i allt väsentligt motsvarar det som gäller i fråga om tvångsåtgärder enligt LVU. Socialtjänstlagens bestäm- melser om barns delaktighet vid placering över landsgränserna bedöms på samma sätt som den regleringen svara väl mot förordningens krav. Barnets delaktighet i förfaranden enligt lag Av artikel 26 i II-förordningen framgår att regleringen om barnets delaktighet enligt artikel 21 också ska tillämpas med avseende på återläm- nandeförfaranden enligt . I 17 § lag finns en bestämmelse om att domstolen ska inhämta barnets mening innan den avgör vissa frågor som har sin grund i eller . Av paragrafen framgår att domstolen innan den avgör ett ärende om verkställighet enligt 5 § eller om återlämnande (överflyttning med lagens terminologi) enligt 11 §, ska inhämta barnets mening, under förutsättning att det inte är omöjligt med hänsyn särskilt till barnets ålder och mognad. Ett exempel på när barnets mening inte kan inhämtas kan vara när barnet hålls gömt här i landet (se prop. 1988/89:8 s. 46). Skillnaden mellan lagens reglering och regleringen II- förordning har bedömts vara marginell (se artikel 11.2 II-förordning och prop. 2007/08:98 s. 33). Som berörs i tidigare avsnitt anses det i nyare lagstiftning dock inte finnas någon nedre ålders- gräns för när ett barn ska ges möjlighet att vara delaktigt. Någon begränsning till viss ålder framgår inte heller av förordningen. Undantag som går ut på att ett barn inte ska ges tillfälle att yttra sig på grund av det inte uppnått en viss ålder eller viss mognad utmönstras successivt ur lagstiftningen. Mot den bakgrunden finns det skäl att anpassa 17 § lag till denna utveckling. När det gäller bestämmelsens utformning bör det beaktas att det förekommer att den förälder som har fört bort barnet håller sig och barnet gömda och att barnet därför inte kan komma till tals. En strikt skyldighet att inhämta barnets åsikter riskerar därmed att begränsa möjligheterna att få till stånd en prövning av om ett återlämnande ska ske. Det framstår mot den bakgrunden som mindre lämpligt att anpassa bestämmelsen till den skärpta regleringen i 6 kap. Det kan i sammanhanget inte heller bortses från att förfarandet om överflyttning har sin grund i ett internationellt åtagande där det, som framhåller, gäller en snäv tids- frist för domstolens handläggning. Promemorians förslag – att rätten så långt det är möjligt ska klarlägga barnets inställning – är utformad med socialtjänstlagens reglering om barnets delaktighet vid placering över landsgränserna som förebild. anser att regleringen kan uppfattas som en försämring. Regeringen konstaterar dock att regle- ringen i socialtjänstlagen, som har beröringspunkter med den nu aktuella frågan, är anpassad till och är förenlig med artikel 21 i den nya förordningen. En nackdel med förslaget är att yngre barn kan ha svårt att uttrycka sin inställning i en fråga om återlämnande. Genom att i stället använda uttrycket åsikter tydliggörs att det inte handlar om att barnet måste ta ställning. Detta stärker inte bara yngre barns rätt att komma till tals, utan även rätten för de barn som inte vill ta ställning mellan sina Prop. 2021/22:189 föräldrar (jfr prop. 2020/21:150 s. 46). Det är något som Stiftelsen männa och Vårdnad Boende Umgänge i framhåller som angeläget. Innan rätten beslutar om verkställighet eller återlämnande (överflytt- ning) får den uppdra åt en ledamot eller suppleant i socialnämnden eller en tjänsteman inom att verka för att den som har hand om barnet frivilligt ska fullgöra vad som åligger honom eller henne (16 § lag). I hans eller hennes uppdrag ingår att klarlägga barnets åsikter (7 § förordningen [1989:177] om erkännande och verkställighet av utländska vårdnadsavgöranden m.m. och om överflyttning av barn). I många fall kommer rättens uppgift att vara begränsad till att säkerställa att barnet har getts tillfälle att framföra sina åsikter, vilket bör återspeglas i förslaget. Mot den bakgrunden föreslås att det i 17 § lag före- skrivs att barnet så långt det är möjligt ska ges tillfälle att framföra sina åsikter. Det saknas anledning att ha olika regler för återlämnandeförfa- randen beroende på om II-förordningen är tillämplig eller inte. Förslaget bör alltså omfatta samtliga fall som omfattas av paragrafen lag – dvs. även i sådana situationer då II-förordningen inte är tillämplig. Det finns inte heller anledning att inte låta reglerna gälla även vid verkställighet av vårdnadsavgöranden som meddelats i en stat som tillträtt . Även i återlämnandeförfaranden kan det enligt förordningen meddelas beslut om tillfälliga åtgärder enligt artikel 15 (artikel 27.2 och 27.5). Artikel 21 om barnets delaktighet gäller även vid den prövningen. Det handlar om situationer där ett återlämnande bedöms innebära en allvarlig risk för barnet. Enligt II-förordningen får ett återlämnande av barnet inte heller i sådana situationer vägras om den mottagande staten vidtar nödvändiga åtgärder. Som framhåller gäller en mycket skyndsam handläggning i dessa ärenden. Ofta har barnet enligt 17 § lag redan getts tillfälle att uttrycka sina åsikter. Det blir en fråga för domstolen att göra en avvägning i det enskilda fallet mellan kravet på skyndsamhet och barnets rätt till delaktighet (jfr artiklarna 15, 21, 27.2 och 27.5 samt skäl 19 och 30 i ingressen). 8.1 En ny prövningsordning När det gäller avgöranden om föräldraansvar krävs det enligt huvudregeln II-förordning en verkställbarhetsförklaring innan domen från en medlemsstat kan verkställas i en annan medlemsstat. privilegierade avgöranden kan emellertid verkställas utan verkställbar- I den nya II-förordningen slopas kravet på verk- Utgångspunkten är att ett avgörande som med- delats i en annan medlemsstat jämställs med ett avgörande som har med- delats i den verkställande medlemsstaten. Det innebär att det blir generellt möjligt för en part att vända sig direkt till en verkställande myndighet för 2021/22:189 att få ett utländskt avgörande verkställt utan att först behöva ansöka om en verkställbarhetsförklaring hos en domstol. Det kommer därmed att bli en- klare och gå snabbare att få ett avgörande verkställt i en annan medlems- stat. Detta är till fördel för barnet och föräldrarna, som på- verkas negativt av att verkställigheten av det avgörande som den utländska domstolen bedömt vara till barnets bästa drar ut . Om passerar från det att avgörandet meddelades till dess att verkställighet sker, kan dessutom olika förändringar ha skett i barnets och föräldrarnas lev- nadsomständigheter, vilket kan påverka avgörandets aktualitet. som det tidigare kravet på verkställbarhetsförklaring slopas införs det i den nya förordningen ett antal rättssäkerhetsgarantier, s.k. vägransgrunder. I sak motsvarar de grunderna för vägran av erkännande och verkställighet enligt II-förordning. Förenklat tar de sikte på allvarliga brister i det utländska avgörandet eller förfarandet. Även den nya II-förordningen bygger på att själva verkställig- hetsförfarandet regleras i nationell rätt och det står alltjämt medlems- staterna fritt att inom vissa ramar utse vilken eller vilka myndigheter som är behöriga att pröva frågan om verkställighet (artiklarna 51 och 52). Det kan vara domstolar, exekutionsbiträden och andra myndigheter i enlighet med vad som fastställs i nationell lag (skäl 60 i ingressen). En nyhet är att vissa grunder för att skjuta upp eller vägra verkställighet av avgöranden som rör föräldraansvar harmoniseras (artiklarna 50 och 56). Det rör sig om omständigheter som uppstår efter det att avgörandet meddelades i ursprungsmedlemsstaten. Härutöver finns det möjlighet att tillämpa nationella grunder för att skjuta upp eller vägra verkställighet (artikel 57). En tillämpning av dessa nationella grunder förutsätter dock att de inte är oförenliga med vägrans- eller uppskjutandegrunderna i förordningen. Verkställighet av utländska avgöranden Regeringens förslag: Om ett utländskt avgörande är verkställbart en- ligt II-förordningen, ska avgörandet verkställas enligt 21 kap. , om det avser ett barns person, och enligt utsökningsbal- ken, om det avser rättegångskostnader eller ett barns egendom. är föreskrivet om verkställighet av en svensk domstols avgörande i motsvarande fall ska gälla för verkställigheten. Om det inte finns någon motsvarighet till det utländska avgörandet, ska avgörandet verkställas som en dom. Detta ska inte gälla om något annat följer av II- Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker eller har ingen invändning mot promemorians förslag. det uttryckligen bör framgå av lagen till vilken domstol eller annan myndighet som en ansökan om verkställighet ska göras. även att det anges i lagen vad som händer om någon vänder sig till fel kommun ifrågasätter om det är rimligt och propor- tionerligt att några andra verkställighetsåtgärder än säkerhetsåtgärder inte får vidtas innan en översättning har ägt rum. Kommunen önskar att det anges hur det kan anses skäligt att invänta en översättning. Skälen för regeringens förslag Verkställighet enligt respektive utsökningsbalken Kompletterande bestämmelser om verkställighetsförfarandet finns i 4 § första stycket kompletteringslag. Av bestämmelsen framgår det att när en ansökan om verkställbarhetsförklaring bifalls eller en sådan förklaring inte behövs, får det utländska avgörandet verkställas enligt om det avser ett barns person och enligt utsöknings- balken om det avser ett barns egendom eller rättegångskostnader. Det stora flertalet avgöranden som verkställs enligt II-förordning rör ett barns person. I sådana fall är en tingsrätt behörig verkställande myndighet och en ansökan görs dit (21 kap. 1 a § ). Verk- ställighet kan även avse avgöranden som helt eller delvis rör andra frågor än ett barns person. Avgörandet kan t.ex. avse rättegångskostnader hänför- liga till ett förfarande som omfattas av förordningen eller åtgärder för att hindra att viss egendom avyttras. I sådana fall är alltså utsökningsbalken tillämplig enligt lag. Av 1 kap. 3 § utsökningsbalken framgår att verkställighet åvilar . En ansökan om verkställig- het görs dit (jfr 2 kap. 1 § samma balk). Utgångspunkten även i den nya II-förordningen är att verkstäl- lighetsförfarandet regleras av lagen i verkställighetsmedlemsstaten, med förbehåll för förordningens bestämmelser om verkställighet (artikel 51). Enligt förordningen ska en ansökan om verkställighet ges in till den myndighet som är behörig verkställande myndighet enligt lagen i den verkställande medlemsstaten (artikel 52). I promemorian föreslås att samma ordning som ska gälla vid verkställighet enligt den nya II-förordningen. invänder inte mot det, men anser att det bör framgå direkt av lag vart en part ska vända sig med ansökan – till tingsrätt (och i så fall vilken) eller till Kronofogdemyn- digheten. Regeringen är inte övertygad om att det skulle underlätta för rättstillämparna att i praktiken dubbelreglera frågan; det framgår ju redan av 21 kap. respektive utsökningsbalken som lagen hänvisar till. Att bryta ut ansökningsfrågan och särreglera just den skulle kunna väcka frågor om tillämpningen av andra delar av regelverket i respektive balk. Det skulle dessutom innebära ett mindre enhetligt regelverk. Det finns därför inte anledning att frångå den ordning som i övrigt gäller enligt den svenska internationellt privat- och processrättsliga lagstiftningen (se bl.a. 9 § lagen [2012:318] om 1996 års ). Eftersom kravet på verkställbarhetsförklaring nu tas bort helt, bör en sådan förklaring inte längre vara en förutsättning för verkställighet (jfr 4 § kompletteringslag). Sammanfattningsvis bör därmed gälla att om ett utländskt avgörande är verkställbart enligt II-förordningen verkställs avgörandet enligt 21 kap. , om det avser ett barns person, och enligt utsökningsbalken, om det avser rättegångskostnader eller ett barns egendom. En annan skillnad i förhållande till tidigare förordning är att den nya II-förordningen innebär en delvis harmonisering av verkställig- hetsreglerna. Det kan innebära att svenska nationella verkställighetsregler i vissa fall inte kan tillämpas, utan behöva sättas åt sidan om de är ofören- liga med förordningen (jfr artiklarna 51 och 57). I kompletteringslagen bör det därför tas in ett förbehåll som innebär att de svenska reglerna i 21 kap. och utsökningsbalken bara ska gälla om inte något annat följer av II-förordningen. Vad de harmoniserade reglerna innebär utvecklas närmare i följande avsnitt. Verkställighet som ett motsvarande svenskt avgörande Förslagen innebär alltså att ett utländskt avgörande ska kunna verkställas –beroende på vad avgörandet rör – enligt 21 kap. av tingsrätten eller enligt utsökningsbalken av . En fråga som uppkommer i det sammanhanget är hur de utländska avgöran- dena ska sättas in i det svenska systemet för verkställighet. Utan att det påverkar tillämpningen av artiklarna 41, 50, 56 och 57 ska ett avgörande som har meddelats i en medlemsstat och som är verkställbart i ursprungsmedlemsstaten verkställas i den verkställande medlemsstaten på samma villkor som ett avgörande som har meddelats i den medlemsstaten (artikel 51.1). 2003 och II-förordningar ger i detta avseende uttryck för samma synsätt när det gäller utländska avgöranden. Det innebär att det inte finns något utrymme för att i nationell lag införa särskilda bestämmelser som tillämpas i fråga om utländska avgöranden, om de inte också kan tillämpas i rent nationella fall. Exempelvis följer alltså verkställigheten av ett utländskt avgörande om umgänge i de regler om verkställighet som finns i . I den svenska kompletteringslagstiftningen kommer detta till uttryck genom regleringen att för verkställigheten ska gälla vad som är föreskrivet om verkställighet av svensk domstols avgörande i motsvarande fall. Den nya II-förordningen kan – trots den delvisa harmonise- ringen av verkställighetsförfarandet – inte sägas aktualisera några avgö- rande nya aspekter när det gäller den principiella utgångspunkten att ett utländskt avgörande verkställs som ett motsvarande svenskt. Det finns där- för inte anledning att gå ifrån den utformning som tidigare valts. Det före- slås därmed en klargörande bestämmelse om att för verkställigheten ska gälla det som är föreskrivet om verkställighet av en svensk domstols av- görande i motsvarande fall. Som anges ovan föreslås ett allmänt förbehåll att det bara gäller om inte något särskilt gäller enligt förordningen. II-förordningen omfattar också officiella handlingar och en sär- skild form av överenskommelser som inte har någon motsvarighet i Sve- rige (artikel 65.2). Dessa bör verkställas som en dom. Detsamma bör gälla andra avgöranden som saknar en svensk motsvarighet. En bestämmelse om det bör införas i lagen. Delgivning i av intyg och avgörande Ett exempel på regler i II-förordningen som ska tillämpas utöver de nationella bestämmelserna är kravet på delgivning av intyg och ur- sprungsmedlemsstatens avgörande. Regleringen innebär att någon verk- ställighetsåtgärd inte får vidtas innan den person mot vilken verkställighet söks har delgetts det intyg som ska utfärdas av den domstol i ursprungs- medlemsstaten som har meddelat avgörandet. Om avgörandet inte har delgetts, ska även det delges (artikel 55). Delgivningen ska ske i rimlig tid före den första verkställighetsåtgärden (skäl 64 i ingressen). Ett mot- svarande krav på delgivning av såväl intyg som avgörande finns i artikel 43 I-förordning (jfr prop. 2013/14:219 s. 68 och 69). Regleringen i förordningen kräver inte någon ändring eller komplet- Prop. 2021/22:189 tering av svensk rätt. Inte sällan leder svårigheterna att delge till problem Reglerna i den nya II-förordningen bedöms inte medföra några ytterligare svårigheter i detta avseende. I många fall torde tingsrätten redan behöva delge en ansökan om verkställighet enligt 21 kap. med motparten (jfr 21 kap. 16 § i balken och 46 § ärendelagen). Även i utsökningsförordningen (1981:981) finns det regler för om delgivning i vissa fall i fråga om bl.a. mål om verkställighet som avses i utsökningsbalken (utsökningsmål), se t.ex. 6 kap. 1 § andra stycket. Inte minst när intyget eller ursprungsmedlems- statens avgörande måste delges finns det ofta praktiska vinster med att sända handlingarna tillsammans med verkställighetsansökan i en och sam- ma försändelse. Det finns i EU regler om när en handling ska sändas från en medlemsstat till en annan för delgivning. I skäl 36 i ingressen till den nya II- förordningen hänvisas det till och rådets förordning (EG) nr 1393/2007 om delgivning i medlemsstaterna av rättegångs- handlingar och andra handlingar i mål och ärenden av civil eller kom- mersiell natur och om upphävande av rådets förordning (EG) nr 1348/2000 (EU:s delgivningsförordning). Sedan den nya II-förordningen antogs har dock även en omarbetning av delgivningsförordningen antagits –och rådets förordning (EU) 2020/1784 om delgiv- ning i medlemsstaterna av rättegångshandlingar och andra handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur (delgivnings- förordning). Det huvudsakliga syftet med omarbetningen av förordningen har varit att effektivisera samarbetet genom att digitalisera förfarandet i så stor utsträckning som möjligt. Huvuddelen av artiklarna i förordningen ska börja tillämpas , vilket innebär att de kommer att vara tillämpliga när den nya II-förordningen börjar tillämpas. Begränsning av verkställigheten vid en begäran om översättning Ett annat exempel på när II-förordningen kan påverka tillämp- ningen av de nationella bestämmelserna är reglerna om begränsning av verkställigheten vid en begäran om översättning. Av den nya förordningen framgår att den person mot vilken verkställighet begärs i har rätt att begära en översättning av den dom som begärs verkställd och – i tillämpliga fall – av fritextfältet i ett intyg, om avgörandet eller intyget inte är avfattat på eller översatt till ett språk som han eller hon förstår eller till svenska om han eller hon har sin hemvist här (artikel 55). Om en översättning begärs, får inga andra verkställighetsåtgärder än säkerhets- åtgärder vidtas förrän översättningen har tillhandahållits. Den möjlighet att vidta åtgärder i brådskande fall som regleras i 21 kap. 10 § måste anses vara en säkerhetsåtgärd i den mening som avses i de aktuella bestämmelserna. I paragrafen föreskrivs att om det är fara för att barnet förs ur landet eller om saken av annan anledning är brådskande, kan rätten besluta att barnet ska tas om hand av socialnämnden eller på annat lämpligt sätt. Rätten får besluta att omhän- dertagandet ska verkställas med hjälp av .