prop · H903192 · 2022-03-22 00:00:00 — Av framgår att antalet vårdade för knivskada vida överstiger antalet vårdade för skottskada (vårdades 1 030 personer för knivskada och 132 personer för skottskada). Brås senaste kartläggning av ungdomsrån visar att när vapen används vid sådana rån är kniv det vanligaste vapnet (Brå 2021:19). Tidigare studier har visat att kniv även är det vapen som oftast används vid personrån generellt (Brå 2017:5, avser perioden –2015). Rån är i sin tur ett brott som vanligtvis äger rum på allmän plats och beträffande vilket det skett en kraftig ökning av antalet anmälda fall. Det gäller särskilt personrån mot barn, där det av kriminalstatistiken framgår att antalet anmälda brott ökade med ca 1 400 brott , från ca 1 100 till ca 2 500 brott, för att sedan minska till drygt 1 600 brott 2021 (preliminär statistik). Rån är vidare ett strategiskt brott, dvs. ett av de brott i ungdomars första lagföring som starkast indikerar att de kommer att fortsätta på en högaktivt kriminell bana. Rån var till och med ett av de mest strategiska brotten bland pojkar och det gällde ännu tydligare i socialt utsatta områden. Den i särklass vanligaste typen av rån bland pojkar var personrån. (Brå 2021:5.) Som redovisas i promemorian har vidare synen på allvarliga angrepp på någons liv, hälsa eller trygghet till person skärpts. Det främsta skälet straffmätningsreform angavs vara att samhällsutvecklingen sedd över inneburit att de allvarliga våldsbrotten måste ses som betydligt allvarligare än tidigare (se prop. 2009/10:147 Skärpta straff för allvarliga våldsbrott m.m. s. 8–11). Detta synsätt har därefter bekräftats bl.a. genom skärpningen av straffskalorna för grov misshandel, synnerligen grov misshandel, grovt olaga tvång, grovt olaga hot, grovt rån och grov utpressning (se prop. 2016/17:108 Straffskalorna för vissa allvarliga våldsbrott). Synen på grövre former av vapenbrott har också skärpts på så sätt att straffnivåerna har höjts och nya brottstyper har införts (se prop. 2011/12:109 Vissa åtgärder mot illegala vapen, prop. 2013/14:226 Skärpningar i vapenlagstiftningen och prop. 2017/18:26 Skjutvapen och explosiva varor – skärpta straff för de grova brotten). Ytterligare skärpningar av vapenlagstiftningen trädde i kraft (se prop. 2019/20:200 En strängare syn på hantering av vapen och explosiva varor). Knivlagen är visserligen konstruerad på så sätt att det för straffansvar inte krävs att någon skadas eller att kniven på annat sätt kommer till brottslig användning. Kriminaliseringen syftar likväl till att förebygga den 2021/22:192 skada som knivar och andra farliga föremål kan orsaka och är en del i lagstiftarens strävan att minska allvarligt våld i samhället (se prop. 1987/88:98 s. 6 och 7 och prop. 1989/90:129 s. 8–10). Förekomsten av knivar och andra farliga föremål ökar risken för att grova våldsbrott och andra allvarliga eller integritetskränkande angrepp kommer till stånd. En uppkommen våldssituation kan få betydligt svårare konsekvenser om farliga föremål finns att tillgå. De straffskärpningar som har genomförts beträffande bl.a. vapenbrott ger uttryck för att det finns skäl att uppvärdera den presumtiva fara mot liv och hälsa som innefattas i ett otillåtet innehav av farliga föremål. Vidare kan det inte uteslutas att de skärpningar som har genomförts beträffande vapenbrotten medför att t.ex. kriminella i större utsträckning beväpnar sig med knivar eller andra farliga föremål i stället för skjutvapen. Enligt en rapport från Brå hade och en uppgång i dödligt våld med kniv som har likheter med den svenska trenden i dödligt skjutvapenvåld. Trots skillnaden i våldsmetod skedde dessa händelser i kontexter som liknar de ökande dödsskjutningarna i , nämligen bland unga män i kriminella miljöer inom utsatta områden, med kopplingar till den illegala drogmarknaden (Brå 2021:8, s. 10). Mot ovanstående bakgrund delar regeringen, även med beaktande av vad och framför, sammanfattningsvis bedömningen i promemorian att det finns ett tydligt behov av att åstadkomma en strängare syn på allvarligare knivbrott. Den nuvarande straffmätningspraxisen innebär att straffen är förhållandevis låga även när det funnits en risk för att kniven skulle komma till brottslig användning. Hur behovet av skärpta reaktioner ska tillgodoses övervägs nedan. Hur en höjd straffnivå bör åstadkommas Ett sätt att skärpa synen på knivbrott skulle kunna vara att ta bort böter ur straffskalan för brott av normalgraden. Mot det talar emellertid, som påpekas i promemorian, att det även fortsättningsvis måste finnas utrymme för en differentierad straffmätning och att kunna bestraffa mindre allvarliga brott med böter. Det kan t.ex. handla om ett knivinnehav där det saknats risk för att kniven skulle komma till brottslig användning eller andra försvårande inslag. Ingen remissinstans har heller invänt mot bedömningen i promemorian att böter bör finnas kvar i straffskalan för brott av normalgraden. Det inkluderar de brottsbekämpande myndigheterna, exempelvis . Även undantaget från straffansvar i ringa fall bör behållas. Knivlagstiftningen är i mindre allvarliga fall avsedd att tillämpas med förnuft och generositet för att inte knivförbudet ska uppfattas som ett för långtgående ingrepp i den personliga friheten (jfr prop. 1987/88:98 s. 9 och 10 och prop. 1989/90:129 s. 11–13). För att åstadkomma en strängare syn på allvarligare knivbrott är det i stället en lämpligare metod att, som föreslås i promemorian, med förebild i bl.a. vapenbrottsreformerna överväga att skärpa straffskalan för grovt knivbrott och höja maximistraffet för brott av normalgraden. Även en utvidgning av tillämpningsområdet för det grova brottet skulle medföra att straffnivån höjs för allvarligare knivbrott. också vara i linje med den uppfattning har uttryckt genom sitt Prop. 2021/22:192 tillkännagivande till regeringen om skärpt straff för brott mot knivlagen 2020/21:JuU24 punkt 39, rskr. 2020/21:344). Tillkännagivandet i den delen som innebär att det behöver genomföras en översyn med inriktningen att straffen ska skärpas är därmed tillgodosett. Det finns enligt regeringen emellertid inte skäl att, som vidare anges i tillkännagivande, ändra straffskalorna så att böter inte ska ingå i straffskalan vid återfall i knivbrott eller vid otillåtna innehav av kniv på allmän plats. Att knivinnehavet skett på allmän plats är i princip en förutsättning för straffansvar, och en skärpning av straffet i de fallen skulle därför träffa även mindre allvarliga knivbrott. I stället bör, som utvecklas närmare nedan, kvalifikationsgrunder införas i bestämmelsen om grovt brott som bl.a. omfattar innehav i sammanhang där risken för våldsanvändning är högre eller på platser som framstår som särskilt skyddsvärda. När det sedan gäller återfallsaspekten bör den beträffande knivbrott lämpligen, på sedvanligt sätt, beaktas vid valet av påföljd, genom förverkande av villkorligt medgiven frihet och vid straffmätningen, se 29 kap. 4 §, 30 kap. 4 § och 34 kap. 5 § . Den omständigheten att en gärningsman tidigare visat sig benägen att ta till våld, t.ex. i form av brott mot någons liv, hälsa eller trygghet till person, bör emellertid i vissa fall kunna tillmätas betydelse vid gradindelningen av ett knivbrott, se vidare nedan. Tillkännagivandet får därför anses slutbehandlat. Det bör införas kvalifikationsgrunder för grovt knivbrott Utifrån praxisredogörelsen i promemorian framstår tillämpningen av det grova knivbrottet inte som enhetlig. Genom att kvalifikationsgrunder införs i bestämmelsen om grovt brott kan lagstiftningen bli mer informativ och förutsebar samt leda till större enhetlighet i rättstillämpningen, även med beaktande av den vägledning i fråga om gränsen mellan knivbrott av normalgraden och grovt knivbrott som rättsfallet NJA 2020 s. 778 innebär. Vidare kan det säkerställas att försvårande omständigheter får ett tydligt genomslag i praxis och tillämpningsområdet för det grova brottet vid behov kan utvidgas (jfr prop. 2011/12:109 s. 16 och prop. 2015/16:113 Bättre straffrättsliga verktyg mot organiserad brottslighet s. 59). Regeringen delar därför bedömningen i promemorian att det bör införas kvalifikationsgrunder i bestämmelsen om grovt knivbrott. Att straffansvaret för knivbrott inte förutsätter någon fara för att föremålet kommer till brottslig användning utgör inte något skäl mot det. Till skillnad från vad ger uttryck för är det lämpligt och ligger i linje med praxis att olika omständigheter hänförliga till gärningens farlighet tillmäts betydelse vid gradindelningen och straffvärdebedömningen av knivbrott (se NJA 2020 s. 778). Som redovisas i promemorian har det i motiven till den nuvarande lagstiftningen och i praxis vid gradindelningen lagts särskild vikt vid omständigheter som avser faran för att föremålet kommer till användning vid brott mot liv och hälsa, föremålets relativa farlighet och mängden föremål. Dessa omständigheter framstår fortfarande som relevanta och en reglering av kvalifikationsgrunder kan därför ta sin utgångspunkt i dem. Även omständigheter hänförliga till platsen för gärningen eller till motivet för denna bör kunna tillmätas betydelse (jfr NJA 2020 s. 778 p. 14 och 16). Ledning kan vidare sökas i annan liknande lagstiftning där kvalifikationsgrunder används, t.ex. vapenlagen. Beträffande omständigheter som avser faran för att föremålet kommer till brottslig användning anser regeringen, i enlighet med den bedömning som görs i promemorian, att det bör införas en eller flera kvalifikationsgrunder som innebär ett utvidgat tillämpningsområde för det Regeringen delar också bedömningen i promemorian att det skulle vara en alltför oprecis lösning att i en kvalifikationsgrund enbart peka på den omständigheten att föremålet kan befaras komma till brottslig användning. En sådan lösning ger också begränsad vägledning för rättstillämpningen. Lämpligare är i stället att, som föreslås i promemorian, låta en kvalifi- kationsgrund ta sikte på innehav i sammanhang där det farliga föremålet kan befaras komma till brottslig användning. Vad som därigenom kan lyftas fram är innehav på vissa platser eller i vissa lokaler eller miljöer där risken för våldsanvändning är högre och där innehav av knivar eller andra farliga föremål därför framstår som allvarligare. Det kan handla om platser där kriminell verksamhet bedrivs, men även om andra sammanhang där risken för våldsanvändning generellt sett är högre, t.ex. lokaler där det förekommer bruk av alkohol eller narkotika eller där många människor Tillämpningsområdet för en på detta sätt utformad kvalifikations- grund skiljer sig från den kvalifikationsgrund i bestämmelsen om grovt vapenbrott som hänvisar till och som avser vapen som har innehafts i en sådan miljö att vapnet typiskt sett kan befaras komma till brottslig användning. exempelvis aktualiseras även vid innehav av vapen i en bostad (se 2019/20:200 s. 70). En sådan kvalifikationsgrund bör, som föreslås i promemorian, utformas så att den inte begränsas till befarad användning vid brott mot liv och hälsa utan även omfattar andra brott som innefattar våldsanvändning, hot eller med sådant våld eller hot jämställbart handlande. tillgreppsbrott där kniven enbart används som brottsverktyg bör däremot För att åstadkomma en utifrån de aspekterna ändamålsenlig reglering framstår det som lämpligt att, med förebild i den grundläggande bestämmelsen om straffvärde i 29 kap. 1 § , låta kvalifi- kationsgrunden omfatta sammanhang där föremålet kan befaras komma till användning vid brottsliga angrepp på någons liv, hälsa eller trygghet Sammantaget bör den aktuella kvalifikationsgrunden utformas så att det vid bedömningen av om ett knivbrott är grovt särskilt ska beaktas om föremålet har innehafts i ett sammanhang där det kan befaras komma till användning vid brottsligt angrepp på någons liv, hälsa eller trygghet till För tillämpning av kvalifikationsgrunden bör det inte krävas någon konkret fara för att kniven i det enskilda fallet skulle komma till brottslig användning (jfr NJA 2020 s. 778). I stället bör det räcka med att föremålet innehafts i ett sammanhang där det typiskt sett finns en sådan risk. sådan tillämpning har täckning i förslaget i promemorian (jfr 16 kap. 12 § och 19 kap. 5 § ), som därför inte behöver kompletteras på det sätt som föreslås av och . omständigheter som har att göra med risken för att föremålet kommer till brottslig användning, t.ex. omständigheter hänförliga till innehavaren eller till motivet med gärningen, bör som föreslås i promemorian i första hand omfattas av en annan kvalifikationsgrund som avser gärningar som på annat sätt har varit av särskilt farlig art (se nedan). Med förebild i vapenlagen bör det vidare, som föreslås i promemorian, införas en kvalifikationsgrund som avser innehav av föremål av särskilt farlig beskaffenhet. Det som då framför allt bör bedömas är om föremålet utifrån dess potentiella effekt vid brottslig användning, konstruktion eller utformning varit av sådan beskaffenhet. Som framför skulle, beroende på omständigheterna, även en kniv med ett litet blad eller ett skjutvapen som inte omfattas av vapenlagens bestämmelser, men av knivlagens, kunna omfattas av den föreslagna kvalifikationsgrunden. I det förstnämnda fallet kan det exempelvis handla om en kniv som är konstruerad för att vara lätt att dölja. Att som efterfrågar införa en reglering i lagtext om vilka föremål som anses vara av särskilt farlig beskaffenhet är inte nödvändigt. Som föreslås i promemorian bör det därutöver, i motsats till vad och anser, införas en kvalifikationsgrund som tar sikte på att gärningen avsett flera föremål. Mängden föremål är en omständighet som beaktas vid gradindelningen enligt nuvarande praxis på knivområdet och genom att lyfta fram den i en kvalifikationsgrund blir lagstiftningen tydligare och kan leda till större enhetlighet i tillämpningen. I enlighet med den bedömning som görs i promemorian, och till skillnad från vad framför, framstår det som alltför restriktivt att kräva att innehavet ska ha avsett en större mängd farliga föremål eller att en överlåtelse skett i större skala. Kvalifikationsgrunden bör i stället, med förebild i vapenlagen, utformas så att särskild vikt ska fästas vid om innehavet, överlåtelsen eller saluhållandet har avsett flera föremål. Att det, som och påpekar, finns en skillnad i farlighetshänseende mellan otillåtna innehav av flera knivar och otillåtna innehav av flera skjutvapen återspeglas i de olika straffskalorna för brotten. I enlighet med det som föreslås i promemorian bör bestämmelsen om grovt knivbrott slutligen tillföras en kvalifikationsgrund som avser gärningar som på annat sätt har varit av särskilt farlig art. En sådan kvalifikationsgrund betonar dels att gärningens farlighet är central vid bedömningen, dels att även andra omständigheter än de som anges i de tidigare kvalifikationsgrunderna kan vara av betydelse vid rubriceringen. Det kan exempelvis handla om omständigheter hänförliga till innehavaren av föremålet eller till syftet med gärningen. Det kan också ha att göra med platsen för gärningen, t.ex. att innehavet skett på en brottsutsatt plats, såsom ett torg, en gågata eller ett stationsområde där det finns problem med brottslighet, eller på en plats som av trygghetsskäl framstår som särskilt skyddsvärd. Sådana särskilt skyddsvärda platser kan bl.a. utgöras av skolområden där behovet av en trygg miljö för elever, lärare och övrig personal är framträdande och där förekomsten av knivar eller andra farliga föremål inte kan tolereras (jfr prop. 1989/90:129 s. 11 och NJA 2020 s. 778 p. Till skillnad från och bedömer regeringen inte att det är tveksamt från ett legalitets- eller likabehandlingsperspektiv att vid bedömningen av om gärningen varit av särskilt farlig art, 2021/22:192 om det sett i sitt sammanhang framstår som relevant, ta hänsyn till att den skett på en brottsutsatt plats eller till gärningsmannens tidigare kriminella belastning, t.ex. i form av brott mot någons liv, hälsa eller trygghet till person. Ett sådant synsätt är i linje med hittillsvarande praxis (jfr NJA 2020 s. 778 p. 14 och 18) och det är rimligt att domstolen, när den ska avgöra till vilken grad av knivbrott som en viss gärning hör, väger in om föremålet har innehafts av en person som har visat sig vara våldsbenägen. Lagrådet har inte invänt mot ett sådant synsätt. Som Lagrådet efterfrågar förtydligas också författningskommentaren i det avseendet. Däremot finns det inte behov av att, så som föreslår, låta den aktuella kvalifikationsgrunden specifikt ta sikte på återfall i knivbrott. Återfallsaspekten får i stället beaktas på sedvanligt sätt vid valet av påföljd, genom förverkande av villkorligt medgiven frihet och vid straffmätningen, se 29 kap. 4 §, 30 kap. 4 § och 34 kap. 5 § . Det kan förutses att en viss överlappning kommer att kunna uppstå mellan kvalifikationsgrunderna. Exempelvis kan knivinnehavet ha skett på en plats där viss kriminell verksamhet bedrivs (punkt 1) som platsen i allmänhet kan betraktas som brottsutsatt (punkt 4). Att en sådan överlappning uppstår är emellertid naturligt och utgör inte skäl mot den föreslagna utformningen. I motsats till anser regeringen att de föreslagna kvalifikationsgrunderna, exempelvis den som avser innehav av ett föremål i ett sammanhang där det kan befaras komma till brottslig användning, lever upp till straffrättens krav på förutsebarhet. Gradindelningen ska vidare alltid avgöras efter en helhetsbedömning av omständigheterna i det enskilda fallet. Det innebär bl.a. att förekomsten av en omständighet som omfattas av en kvalifikationsgrund inte med automatik kan leda till att brottet rubriceras som grovt. I likhet med vad Lagrådet understryker måste omständigheten i stället sättas in i ett sammanhang och utgöra ett led i den nyanserade helhetsbedömning som alltid ska göras. Sammanfattningsvis bör de omständigheter som särskilt ska beaktas vid bedömningen av om ett knivbrott är grovt vara om föremålet har innehafts i ett sammanhang där det kan befaras komma till användning vid brottsligt angrepp på någons liv, hälsa eller trygghet till person, om föremålet har varit av särskilt farlig beskaffenhet, om innehavet, överlåtelsen eller saluhållandet har avsett flera föremål eller om gärningen på annat sätt har varit av särskilt farlig art. Hur de olika kvalifikationsgrunderna är avsedda att tillämpas behandlas närmare i författningskommentaren. Straffen för uppsåtliga knivbrott bör skärpas För att åstadkomma en höjd straffnivå för allvarligare knivbrott föreslås i promemorian att maximistraffet för knivbrott av normalgraden ska höjas till fängelse och att straffskalan för det grova brottet ska skärpas till fängelse i lägst och högst . Den föreslagna höjningen av minimistraffet för grovt knivbrott är markant och skulle, som , , , och påpekar, innebära att straffminimum blir högre än för misshandel och även överskrida rådande straffmätningspraxis för t.ex. allvarligare former av olaga hot av Mot bakgrund av den proportionalitet som bör prägla påföljdssystemet har regeringen viss förståelse för att det minimistraff som föreslås i promemorian kan framstå som högt. De förändringar som skett i samhället och i annan relevant lagstiftning ger emellertid vid handen att det finns ett behov av en betydande uppvärdering av den presumtiva fara mot liv och hälsa som innefattas i ett grovt knivbrott. Förekomsten av knivar kan leda till att våldsbrottslighet och annan brottslighet får avsevärt allvarligare konsekvenser än vad den annars skulle få. Vid utformningen av straffskalan för det grova knivbrottet är det därför, som görs i promemorian, relevant att också jämföra med de föreskrivna minimistraffen för grov misshandel (fängelse och ), grovt olaga hot (fängelse ) och rån (fängelse ). Sammantaget anser regeringen att den höjning av minimistraffet för grovt knivbrott som föreslås i promemorian är motiverad och får anses återspegla brottets allvar på en lägsta nivå. Även den höjning av maximistraffet för grovt knivbrott till fängelse som föreslås i promemorian framstår som lämplig och bör genomföras. I enlighet med vad som föreslås i promemorian bör också maximistraffet för brott av normalgraden höjas till fängelse . Förslaget är, trots vad anför, motiverat bl.a. för att bibehålla en överlappning i straffskalorna för knivbrottets olika svårhetsgrader. När det gäller frågan om uppkomsten av tröskeleffekter vid straffmätningen, något som bl.a. och lyfter fram, konstaterar regeringen att den föreslagna skillnaden avseende lägsta straff för de olika svårhetsgraderna av knivbrott inte är stor i förhållande till många andra gradindelade brott. Som konstateras i promemorian skapar det höjda minimistraffet för grovt knivbrott också ett utrymme för en i praktiken mer differentierad straffmätning vid brott av normalgraden, t.ex. i sådana fall en gärning haft försvårande inslag men vid en helhetsbedömning ändå inte är att bedöma som grov. Det får här förutsättas att straffskalan används i sådan utsträckning att det inte uppstår för stora tröskeleffekter mellan utdömda straff för de grova brotten och de brott som inte kan betraktas som fullt ut lika allvarliga. Vilka normalgradsbrott som bör anses ha ett straffvärde på fängelsenivå, som , och frågar om, måste emellertid bli en fråga för rättstillämpningen. De ändrade straffskalorna medför att straffprocessuella tvångsmedel som bl.a. häktning enligt 24 kap. 1 § kan användas vid misstanke om brott av normalgraden. Vidare kommer hemlig övervakning av elektronisk kommunikation enligt 27 kap. 19 § tredje stycket 1 att kunna användas vid förundersökning om grovt knivbrott. I enlighet med den bedömning som görs i promemorian anser regeringen att den strängare synen på allvarligare knivbrott motiverar att tvångsmedel kan användas i större utsträckning. Möjligheterna att utreda och lagföra dessa brott bör vara desamma som vid annan, lika allvarlig brottslighet. Det bör införas en särskild straffskala för oaktsamma knivbrott Även oaktsamma otillåtna knivinnehav bör, till skillnad från vad anser, fortsättningsvis kunna vara straffbara. 2021/22:192 grunder som anges av och talar emellertid övervägande skäl för att med förebild i vapenlagen komplettera förslagen i promemorian med en särskild straffskala för oaktsamma gärningar som sträcker sig från böter till fängelse . Tillskapandet av en sådan straffskala, som motsvarar den hitintills gällande straffskalan för knivbrott av normalgraden, innebär också att endast uppsåtliga gärningar träffas av de föreslagna straffskärpningarna. Förslagen i propositionen innebär inte att det straffbara området förändras. Något behov finns därför inte av att, i enlighet med vad t.ex. och efterlyser, i detta lagstiftningsärende göra några närmare uttalanden om vilka innehav som inte är brottsliga därför att de är befogade eller kan anses som ringa. Det finns givetvis innehav av flera knivar eller andra farliga föremål som är befogat, t.ex. i samband med jakt eller annat friluftsliv, något som också tar upp. I detta lagstiftningsärende behandlas inte heller frågor om vilka föremål som i sig bör omfattas av knivlagen. Det finns därför inte underlag för att behandla förslag avseende innehav av knivar med viss maximal bladlängd. Det finns slutligen inte heller förutsättningar för att, som efterfrågar, här ange hur bestämmelsen om grovt smugglingsbrott förhåller sig till förslagen om skärpningar av knivlagens bestämmelser eller skäl att, som föreslår, ändra lagens rubrik. Förslagen om ändrade straffskalor och om kvalifikationsgrunder för det grova knivbrottet vilar på bedömningen att allvarligare knivbrott förtjänar att mötas av en strängare straffrättslig reaktion. Det handlar enligt regeringen om brott som är särskilt angelägna att motverka, bl.a. eftersom de innebär en ökad risk för att grova våldsbrott och andra allvarliga eller integritetskränkande angrepp kommer till stånd.