prop · H903233 · 2022-04-19 00:00:00 — Det finns alltså ingenting som hindrar parterna från att åberopa utredning även i åldersfrågan. Eftersom resningsgrunden till nackdel för den tilltalade ska vara förbehållen de fall där den tilltalades ungdom har beaktats i den ordinarie processen måste den nya åldersuppgiften ta sikte på att den tilltalade är äldre än vad rätten utgått ifrån. I lagrådsremissen har detta formulerats så att det ska krävas att sökanden åberopar nya uppgifter om att den tilltalade är äldre än vad rätten funnit. Enligt lagrådsremissens förslag ska därutöver krävas att dessa uppgifter sannolikt skulle ha lett till en annan utgång. Lagrådet påpekar att det i grund och botten är två skilda sannolikhetsbedömningar som ska göras i den här delen: dels en bedömning av vilken ålder som är mest sannolik, dels en bedömning av om det är sannolikt att denna ålder skulle ha lett till en annan utgång. Enligt Lagrådet blir det lättare att ta till sig bestämmelsens innehåll om det görs tydligt i lagtexten att det är fråga om två olika sannolikhetsbedömningar. Regeringen instämmer i Lagrådets synpunkt och anser att det av tydlighetsskäl, såsom föreslås i promemorian, bör införas ett uttryckligt sannolikhetsrekvisit även i den del av bestämmelsen som tar sikte på vilken ålder den tilltalade hade vid brottet. På samma sätt som gäller för resning i övrigt bör det uppställas ett nyhetskrav i förhållande till de uppgifter som sökanden åberopar. Det innebär att utredning om den tilltalades ålder som har lagts fram i den tidigare rättegången på sådant sätt att den har kunnat läggas till grund för domen där, inte kan åberopas till grund för ansökan om resning (NJA 1998 s. 148). Lagrådet tillägger att det inte är helt träffande att i de nya resningsgrunderna tala om ”den tilltalade” eftersom personen som domen avser är tilltalad när domen har fått laga kraft. Lagrådet förordar därför att den tilltalade byts ut mot ”den dömde” eller ”den som resningsansökan avser”. En ändring av terminologin på det sätt Lagrådet föreslår skulle dock leda till att enhetligheten med resningsreglerna i övrigt går förlorad. Regeringen anser därför att uttrycket den tilltalade inte bör ändras. De nya uppgifterna om ålder skulle sannolikt ha lett till en annan utgång Enligt befintlig reglering om resning till nackdel för en tilltalad är det inte tillräckligt att det läggs fram nya uppgifter. Det uppställs även krav på att de nya uppgifterna sannolikt skulle ha lett till att den tilltalade dömts för brottet eller till att brottet hänförts under en väsentligt strängare straffbestämmelse (58 kap. 3 § första stycket 2 ). Det krävs alltså att uppgifterna sannolikt skulle ha påverkat utgången i den tidigare rättegången om de hade åberopats där. Som föreslås i promemorian bör ett liknande krav införas även för den nya resningsgrunden. Den nya uppgiften om den tilltalades ålder måste således sannolikt ha lett till en ändring av utgången i den tidigare rättegången om den hade lagts fram där. Resningsdomstolen måste alltså göra en hypotetisk bedömning av om de nya uppgifterna om ålder är sådana att de sannolikt skulle leda till en annan slutsats. Den föreslagna utformningen innebär således, som konstateras ovan, att den nya resningsgrunden kommer att innehålla två sannolikhetsrekvisit: dels ett krav på att den nya uppgiften sannolikt skulle ha lett till att den tilltalade bedömts vara äldre, dels ett krav på att den nya uppgiften sannolikt skulle ha lett till en annan utgång. och är kritiska till att bestämmelsen utformas med dubbla sannolikhetsbedömningar och menar att det kan leda till tillämpningssvårigheter. Som redovisas ovan är dock Lagrådet av motsatt uppfattning. Regeringen instämmer i Lagrådets synpunkter och anser att lagtexten av tydlighetsskäl bör utformas med två uttryckliga sannolikhetsrekvisit. Den sannolika påföljden skulle ha blivit väsentligt svårare eller väsentligt mer ingripande Som konstateras i det föregående bör orubblighetsprincipen väga tungt när det gäller resning till nackdel för den tilltalade. Varje förändring av utgången i skärpande riktning som en ny uppgift om den tilltalades ålder skulle kunna föra med sig bör således inte kunna leda till resning. Som föreslås i promemorian bör det därför införas ett krav på att det ska vara en väsentlig skillnad mellan den påföljd som dömdes ut i den ordinarie processen och den påföljd som sannolikt skulle ha dömts ut om de nya uppgifterna hade varit kända. I promemorian föreslås att begränsningen bör formuleras som ett krav på att den tilltalade skulle ha dömts till en väsentligt strängare påföljd. Enligt promemorian avses med strängare påföljd såväl väsentligt svårare som väsentligt mer ingripande påföljd och avser både straffmätning och påföljdsval (jfr 51 kap. 25 § ). Som skäl för att ändå välja strängare påföljd som rekvisit anges att det språkligt sett blir en enklare konstruktion. Rekvisitet strängare används i flera bestämmelser om resning, men då i sammanhanget en strängare straffbestämmelse. När man talar om påföljd brukar man i stället tala om svårare eller mer ingripande påföljd och som konstateras i promemorian är det också de uttrycken som används i 51 kap. 25 § . Med svårare påföljd avses enligt den bestämmelsen vad som enligt formellt sett är en svårare påföljd. Fängelse är t.ex. en svårare påföljd än böter, villkorlig dom och skyddstillsyn (1 kap. 5 § och 30 kap. 1 § ). Uttrycket svårare påföljd omfattar även en strängare påföljd av samma slag som den utdömda, t.ex. ett längre fängelsestraff. Med mer ingripande påföljd avses en påföljd som inte är formellt svårare men som framstår som mer ingripande för den tilltalade (prop. 1988/89:2 s. 11 f. och NJA 2015 s. 386). Som konstateras i promemorian omfattar således uttrycken svårare eller mer ingripande påföljd såväl straffmätning som påföljdsval. Enligt regeringens uppfattning är det emellertid inte lämpligt att använda olika uttryck för samma sak. Eftersom det är svårare eller mer ingripande påföljd som avses även i den nya resningsbestämmelsen bör det rekvisitet användas även där. Väsentlighetsrekvisitet bör relatera till både svårare och mer ingripande påföljd. Enligt regeringens uppfattning är det inte möjligt att ange några generella riktlinjer för när väsentlighetskravet bör anses vara uppfyllt. En bedömning av vad som är att anse som en väsentligt svårare eller väsentligt mer ingripande påföljd måste göras i varje enskilt fall. Den påföljd som sannolikt skulle ha dömts ut i den ordinarie processen om de nya åldersuppgifterna hade varit kända där måste alltid sättas i relation till den utdömda påföljden. Det innebär att en rad olika situationer kan uppstå beroende på vilken den utdömda påföljden är och vilken påföljd som i stället borde ha dömts ut med hänsyn till de nya åldersuppgifterna. En tänkbar situation är att den utdömda påföljden är fängelse men att fängelsestraffets längd har reducerats på grund av den tilltalades ungdom. Frågan om väsentlighetskravet är uppfyllt blir då beroende av hur mycket längre fängelsestraffet skulle ha blivit om rätten hade utgått från den högre åldern. En annan situation är att påföljden i den tidigare rättegången har be- stämts till sluten ungdomsvård och det sedan kommer fram nya uppgifter om att den tilltalade var vid tiden för brottet, något som kan medföra att påföljden i stället skulle ha bestämts till fängelse (32 kap. 5 § Sluten ungdomsvård används framför allt som påföljd vid brottslighet med mycket höga straffvärden och i absoluta tal får den till- talades ungdom större betydelse för straffmätningen ju högre straffvärde det enskilda brottet har. Det beror på att ungdomsreduktionen, när den är tillämplig, vanligen sker genom att straffvärdet reduceras enligt en fallande skala utifrån den tilltalades ålder. Enligt den ordningen reduceras straffvärdet för en 15-åring till 1/5, en 18-åring till 1/2 och en 20-åring till 3/4 av det värde som gällt för en vuxen lagöverträdare. När det gäller brott med höga straffvärden kan alltså även mindre skillnader mellan den ålder som rätten i det ordinarie förfarandet har utgått ifrån och den nya åldersuppgiften få stor betydelse för längden på det straff som mäts ut. de fall påföljden har bestämts till sluten ungdomsvård och det kommer fram nya uppgifter om att den tilltalade var vid tiden för brottet som medför att påföljden i stället skulle ha bestämts till fängelse bör därför väsentlighetskravet inte sällan anses uppfyllt. En bedömning av längden på den slutna ungdomsvården i förhållande till det sannolika fängelse- straffet måste emellertid alltid göras. Vid den jämförelsen måste hänsyn tas till att det inte förekommer någon villkorlig frigivning från sluten ung- I likhet med den bedömning som görs i promemorian bör väsentlighets- kravet normalt sett vara uppfyllt i en situation där den utdömda påföljden är en icke frihetsberövande påföljd och den nya påföljden bedöms bli ett Till skillnad från vad som anges i promemorian bör det emellertid inte krävas att fängelsestraffet uppgår till för att resning ska få beviljas. Som framför kan det inte uteslutas att väsentlighetskravet kan vara uppfyllt om en icke frihetsberövande påföljd har dömts ut och den nya påföljden sannolikt skulle bli ett längre fängelse- straff även om det inte uppgår till . Vissa påföljder som t.ex. skydds- tillsyn och ungdomsvård kan variera mycket till innehåll och bedömningen av om väsentlighetskravet är uppfyllt kan falla olika ut beroende på hur ingripande en sådan påföljd är. framför också att det inte generellt bör vara uteslutet att bevilja resning om den tilltalade har dömts till en icke frihetsberövande påföljd och den nya påföljden bedöms bli skyddstillsyn med s.k. kontrakts- vård eller skyddstillsyn i förening med fängelse eller samhällstjänst eftersom dessa påföljder kan användas vid förhållandevis höga straffvärd- Regeringen delar den uppfattningen. Det kommer dock ofta vara svårt för resningsdomstolen att bedöma om den nya påföljden kan bli skydds- tillsyn med s.k. kontraktsvård eller skyddstillsyn med samhällstjänst eftersom nödvändig utredning från Kriminalvården vanligtvis inte finns tillgänglig vid prövningen av resningsansökan. mer därför endast att kunna göra en översiktlig bedömning av den nya på- Som uppmärksammas i promemorian kan det vid bestämmande av på- följd i vissa fall bli aktuellt att väga in om det som den tilltalade redan har avtjänat bör räknas av från ett fängelsestraff. Precis som vid resning enligt befintliga resningsgrunder är dock resningsdomstolens uppgift att bedöma 2021/22:233 hur den domstol som avgjorde målet i den ordinarie processen skulle ha dömt om den haft tillgång till det nya materialet. I likhet med den slutsats som dras i promemorian bör resningsdomstolen vid bedömningen av om det är en väsentligt svårare eller väsentligt mer ingripande påföljd därför inte ta hänsyn till om en del av påföljden redan har verkställts. Det kan däremot bli en fråga för rätten som sedan ska döma i målet när resning har beviljats och målet återupptagits. Tillgodoräknande av tid för frihetsberövande sker först vid verkställighet av domen (lagen [2018:1250] om tillgodoräknande av tid för frihetsberövande), medan tidigare verkställda frivårdspåföljder beaktas vid straffmätningen (29 kap. 5 § första stycket 9 och NJA 2016 s. 553). För vilka brott bör resning enligt den nya resningsgrunden kunna beviljas? I promemorian föreslås att resning till nackdel för en tilltalad till följd av nya uppgifter om hans eller hennes ålder endast bör kunna beviljas för brott som kan leda till fängelse . anser inte att det är tillräckligt utan att tillämpningsområdet för den nya resningsbestämmelsen bör begränsas till sådana fall där brottet kan leda till fängelse . Resning till nackdel för en tilltalad vid nya uppgifter om den tilltalades ålder bör inte kunna beviljas för lindrigare brott utan vara förbehållet de allvarligare brotten. Med ett krav på att brottet ska kunna leda till fängelse utesluts flera mindre allvarliga brott och det säkerställs att resning inte kan beviljas för brott som endast har böter i straffskalan. Kravet på att brottet ska kunna leda till fängelse överensstämmer dessutom med vad som gäller för resning till nackdel för en tilltalad på grund av nya omständigheter eller bevis i skuldfrågan (58 kap. 3 § första stycket 2 ). Till detta kommer att väsentlighetsrekvisitet garanterar att inte mindre skillnader mellan den utdömda påföljden och den sannolika nya påföljden kan leda till att resning beviljas. Det har inte heller framkommit något skäl till att det bör ställas högre krav på brottets svårhetsgrad vid resning på grund av nya uppgifter om ålder än vid resning vid nya uppgifter i skuldfrågan. Regeringen anser mot denna bakgrund, och till skillnad från , att den i promemorian föreslagna begränsningen till fängelse framstår som väl avvägd. Sökanden ska inte ha kunnat åberopa den nya utredningen eller annars haft giltig ursäkt att inte göra det För att resning till nackdel för en tilltalad ska kunna ske på grund av nya omständigheter eller bevis i skuldfrågan gäller att sökanden måste göra sannolikt att han eller hon, vid den rätt som har meddelat domen eller genom att överklaga domen, inte har kunnat åberopa omständigheten eller beviset eller annars har haft giltig ursäkt att inte göra det (58 kap. 3 § andra stycket ). Bakgrunden till detta är att omständigheter och bevis om möjligt ska åberopas under den ordinarie processen. I promemorian föreslås att samma krav ska gälla även för den nya resningsgrunden. När det gäller påföljden har dock rätten ett ansvar för att den utredning som krävs finns tillgänglig och som framför kan det därför ifrågasättas om det bör införas ett ursäktsrekvisit. Som anges ovan har åklagaren och den tilltalade emellertid ett ansvar för att rättens beslutsunderlag är tillräckligt när frågor som gäller påföljden ska avgöras (NJA 2016 s. 719). Kravet på att sökanden inte ska ha kunnat åberopa utredningen i den ordinarie processen eller annars haft giltig ursäkt att inte göra det är dessutom ett skydd för den tilltalade. Vid resning till nackdel för en tilltalad bör inte åklagaren kunna beviljas resning genom att åberopa ny utredning som han eller hon av förbiseende inte har åberopat i den ordinarie processen. Regeringen delar därför uppfattningen i promemorian att det faktum att åklagaren inte har någon formell utrednings- eller bevisbörda för uppgifter om den tilltalades ålder inte är ett hinder mot att uppställa ett krav på att utredningen inte har kunnat åberopas eller att sökanden annars har haft giltig ursäkt att inte göra det. Åklagaren bör således inte med hänvisning till att han eller hon inte har någon formell bevisbörda anses ha giltig ursäkt för att inte ha vidtagit relevanta utredningsåtgärder eller för att inte ha lagt fram tillgänglig utredning om den tilltalades ålder under rättegången. För övriga resningsgrunder där det finns ett krav på att omständigheten eller beviset inte har kunnat åberopas i den ordinarie rättegången, eller sökanden haft giltig ursäkt att inte göra det, krävs det att sökanden i resningsansökan anger anledningen till att omständigheten eller beviset inte har åberopats tidigare (58 kap. 5 § andra stycket ). Samma sak bör gälla för utredning enligt den föreslagna nya resningsgrunden. Det bör regleras att även en annan utgång i utvisningsfrågan omfattas av den nya möjligheten till resning Som närmare redogörs för i avsnitt 4.1 kan nya uppgifter om den tilltalades ålder också ha betydelse för frågan om utvisning på grund av brott. För frågan om den tilltalade ska utvisas eller inte kan det vara av avgörande betydelse om han eller hon är över eller under . Även bedömningen av återreseförbudets längd kan påverkas av att den tilltalade är underårig. Det är dock fler faktorer än den tilltalades ålder som har betydelse för frågan om utvisning. Utöver att grundläggande förutsättningar i fråga om den aktuella brottsligheten ska vara uppfyllda måste exempelvis även andra omständigheter kopplade till den tilltalades anknytning till beaktas liksom eventuella hinder mot verkställighet av ett utvisningsbeslut. Det är alltså inte självklart att nya åldersuppgifter även har betydelse för utvisningsfrågan. Av den nya resningsgrunden som föreslås i promemorian framgår det att resning får beviljas om den nya uppgiften om ålder sannolikt skulle ha lett till en för den tilltalade väsentligt strängare påföljd. I promemorian görs bedömningen att eftersom lagtextens utformning inte medför någon begränsning av vad ett beslut om resning får avse är det inte nödvändigt att reglera under vilka förutsättningar utvisningsfrågan kan resas. Om skälen för resning också har betydelse för frågan om utvisning är det promemorians bedömning att resning kan beviljas även i utvisningsfrågan. Av rättspraxis framgår att resningsbestämmelserna till nackdel för den tilltalade ska tillämpas strikt. Till följd av detta har befintlig reglering om resning till nackdel för den tilltalade vid nya omständigheter eller bevis t.ex. inte ansetts kunna omfatta situationer där en för den tilltalade mindre förmånlig påföljdsbestämmelse skulle ha tillämpats (NJA 2016 s. 851). Det är enligt regeringen viktigt att en reglering som är till nackdel för den tilltalade är tydlig och inte lämnar utrymme för osäkerhet. bedömning som görs i promemorian finns det risk för att domstolarna skulle anse sig förhindrade att bevilja resning i fråga om utvisning. det inte ska råda någon tveksamhet om att resning kan beviljas i fall där de nya uppgifterna om ålder sannolikt skulle ha lett till en annan utgång även i frågan om utvisning bör detta regleras. Av samma uppfattning är bl.a. Som ett alternativ till att lämna frågan om utvisning oreglerad föreslås i promemorian att det ska framgå av lagtexten att resning även får beviljas i en fråga om särskild rättsverkan av brott om resning beviljas i fråga om påföljd enligt den föreslagna resningsgrunden. Ett annat alternativ är att det av regleringen framgår att resning får beviljas om den nya uppgiften om ålder sannolikt skulle ha lett till en annan utgång i utvisningsfrågan. Utvisning är den form av särskild rättsverkan som i störst utsträckning torde påverkas av att nya åldersuppgifter kommer fram. framför allt i utvisningsfrågan som det behövs en tydlig reglering. behov av att, som föreslås i promemorian, låta regleringen omfatta alla former av särskild rättsverkan har enligt regeringen inte framkommit. Med en annan utgång i utvisningsfrågan avses såväl att den tilltalade inte har utvisats som att återreseförbudet har bestämts till på grund av den tilltalades ungdom. När det gäller återreseförbudets längd bestäms det enligt 8 a kap. 11 § utlänningslagen normalt sett till , tio år eller utan tidsbegränsning. För att resultatet ska bli proportionerligt får domstolen dock i vissa fall bestämma återreseförbudets längd till en nivå som ligger strax under eller strax över dessa nivåer. bör det inte vara nödvändigt att uppställa ett väsentlighetskrav i förhållande till återreseförbudet. Redan en förlängning av återreseförbudet med något eller får anses vara en så pass stor förändring att det bör finnas möjlighet att bevilja resning till nackdel för den tilltalade. Förslaget innebär, till skillnad från promemorians förslag till reglering, att resning kan beviljas även om inte de nya uppgifterna om ålder sannolikt skulle ha lett till en väsentligt svårare eller väsentligt mer ingripande påföljd utan enbart till en annan utgång i utvisningsfrågan. betydelsen av detta bedöms dock bli mycket begränsad. Det beror på att när det gäller ålderns inverkan på frågan om utvisning är det främst 18- årsgränsen som har betydelse. Till exempel bör det vid bedömningen av återreseförbudets längd vägas in om den tilltalade är underårig, dvs. Även för påföljdsvalet har det ofta stor betydelse om den tilltalade är över eller under . Den som är ska t.ex. dömas till fängelse i stället för sluten ungdomsvård och får dömas till ungdomstjänst endast om det finns särskilda skäl för det. Dessutom ska den tilltalades ungdom beaktas vid straffmätningen (29 kap. 7 § ). ovan har det i rättspraxis och doktrin utvecklats förhållandevis fasta riktlinjer för hur bedömningen bör göras och reduktionen blir större för den som för brottet var väsentligt än för den som nästan uppnått denna ålder. Straffvärdet som skulle ha gällt för en vuxen person reduceras t.ex. till en femtedel om den tilltalade var när brottet begicks och till hälften om den tilltalade var när brottet Reduktionen för en person som är blir alltså betydligt mindre än för en yngre person. Det innebär att det är troligt att i de fall de nya uppgifterna om ålder sannolikt skulle fått betydelse för frågan om utvisning skulle de även ha lett till en väsentligt svårare eller väsentlig mer Den praktiska effekten av att resning kan beviljas om de nya uppgifterna om ålder enbart har haft betydelse för frågan om utvisning bedöms således bli mycket begränsad. Ansökan om resning bör ske För resning till nackdel för en tilltalad gäller att ansökan ska göras inom från det att sökanden fick kännedom om det förhållande som ansök- ningen grundas på (58 kap. 4 § andra stycket ). ningen har tillkommit som ett skydd för den tilltalade. eller åklagaren har haft kännedom om de nya omständigheterna eller bevisen men inte ansökt om resning får det tolkas som att han eller hon har godtagit domen (NJA II 1943 s. 731). föreslås att begränsningen bör gälla även för en ansökan om resning enligt den föreslagna nya resningsgrunden. Regeringen delar uppfattningen i promemorian om att den nya resnings- grunden så långt som möjligt bör anpassas till den systematik som finns för resning till nackdel för en tilltalad. Samma skäl som motiverar ettårs- fristen för resning till nackdel för en tilltalad enligt befintliga resnings- grunder gör sig gällande vid resning enligt den föreslagna nya resnings- Det bör därför krävas att ansökan om resning görs från det att sökanden fick kännedom om de nya åldersuppgifterna. Den nya resningsgrunden som skäl för prövningstillstånd i Högsta Enligt 54 kap. 10 § första stycket 2 får meddela prövningstillstånd om det finns grund för resning. ändring av regleringen innebär det att även den nu föreslagna resnings- grunden kan ligga till grund för att prövningstillstånd meddelas i Högsta Regeringen delar promemorians bedömning att en sådan ord- ning är önskvärd och att det saknas anledning att behandla den föreslagna resningsgrunden annorlunda än övriga resningsgrunder. I promemorian görs bedömningen att ett beslut om resning kan begränsas till en viss del av målet och att det inte behöver regleras särskilt. bedömningen i promemorian bör ett beslut om resning enligt den föreslag- na nya resningsgrunden vanligtvis omfatta enbart påföljdsfrågan eftersom åldern i de allra flesta fall inte har betydelse för skuldfrågan och straffbar- menar att frågan om skuld och påföljd inte kan separeras vid resning och att ett beslut om resning därför inte bör kun- na omfatta enbart påföljdsfrågan. I gällande bestämmelser om resning regleras inte i vilka frågor som resning kan beviljas. Det anges endast under vilka förutsättningar resning 2021/22:233 kan ske. Även om det inte anges uttryckligen i lagtexten anses dock beslutet om resning kunna begränsas till en viss del av målet (, Om resning i rättegångsmål, 1959, s. 247). Det framgår även av rättspraxis att det är möjligt att begränsa ett beslut om resning till att endast avse påföljdsfrågan eller i förekommande fall påföljds- och utvisningsfrågan (NJA 1989 s. 622, NJA 1991 s. 186 och NJA 1994 s. 620). Det är således inget nytt att ett beslut om resning begränsas till en delfråga i målet. Även om avgörandena avser resning till fördel för en tilltalad finns det enligt regeringens uppfattning ingenting som hindrar att även ett resningsbeslut till nackdel för den tilltalade begränsas på motsvarande sätt.