urf · H9A5URF2 · 2022-05-18 00:00:00 — sättning (13 §), möjligheten att anlita ombud eller biträde (14 och 15 §§) och jäv (16–18 §§). I 19–22 §§ FL regleras hur ärenden inleds och vilka åtgärder som ska vidtas när handlingar lämnas in. Detta avsnitt följs av bestämmelser om beredningen av ärendet (23–27 §§). Bland annat ska myndigheten ge en enskild part möjlighet att lämna uppgifter muntligt om han eller hon så önskar (24 §). Myndigheten ska även, såvida det inte är uppenbart obehövligt eller någon angiven undantagssituation föreligger, underrätta den som är part om allt material av betydelse för beslutet och ge parten tillfälle att yttra sig över materialet (25 §). Bestämmelserna om hur myndigheten fattar beslut och hur detta ska dokumenteras och meddelas m.m. samt när detta får verkställas återfinns i 28– 35 §§ FL. Bland annat anges att varje skriftligt beslut ska innehålla vissa uppgifter om vem som är beslutsfattare och vem som medverkat i den slutliga handläggningen (31 §) och att ett beslut som kan antas påverka någons situation på ett inte obetydligt sätt ska innehålla en klargörande motivering, om det inte är uppenbart obehövligt (32 §). Ett fattat beslut får eller ska ändras eller rättas av myndigheten utifrån de förutsättningar som anges i 36–39 §§ FL. Exempelvis anges att en myndighet ska ändra ett beslut som den har meddelat som första instans om den anser att beslutet är uppenbart felaktigt i något väsentligt hänseende på grund av att det 296 Se prop. 2016/17:180 s. 24. har tillkommit nya omständigheter eller av någon annan anledning, och beslutet kan ändras snabbt och enkelt och utan att det blir till nackdel för någon enskild part (38 §). Ett fattat beslut kan överklagas till och ändras av allmän förvaltnings- domstol utifrån förutsättningarna som anges 40–48 §§. I bestämmelserna före- skrivs bl.a. att ett beslut som kan antas påverka någons situation på ett inte obetydligt sätt får överklagas till allmän förvaltningsdomstol av den som beslutet angår, om det har gått honom eller henne emot (40–42 §§). En över- instans kan också enligt 49 § FL under vissa förutsättningar förelägga en myndighet att eller avgöra ett ärende. Författningar som uttryckligen reglerar JO:s tillsynsverksamhet Den särreglering som finns för handläggning i JO:s tillsynsverksamhet åter- finns i huvudsak i regeringsformen, riksdagsordningen och JO-instruktionen. Bestämmelser om handläggningen finns även i den arbetsordning som chefsJO beslutar om efter samråd med de andra ombudsmännen. Innehållet i denna reglering redovisas ovan i avsnitt 2.5.1–2.5.4. I förhållande till förvaltningslagen kan särskilt lyftas fram att JO- instruktionen reglerar hur ett ärende bör inledas (5 och 17 §§), hur och vilka ärenden ska handläggas eller utredas (18–22 §§), hur beslut ska fattas (23 §), vad besluten ska innehålla och att diarier över ärenden och åtgärder ska föras (24 §) samt att ombudsmannaexpeditionen ska hållas öppen för allmänheten under tid som chefsjustitieombudsmannen bestämmer (26 §). Därutöver finns bestämmelser om bl.a. att avgiftsbeslut vid expedition inte får överklagas (27 §) men att det i lagen (1989:186) om överklagande av administrativa beslut av riksdagsförvaltningen och myndigheter finns bestämmelser om överklagande av beslut som gäller tjänstetillsättning eller annars rör tjänste- man vid expeditionen (29 §). I fråga om jäv anges i JO:s riktlinjer om jäv/intressekonflikter, bisysslor och mutor att det inte finns någon författningsbestämmelse som direkt reglerar jävsfrågor men att kan ligga till grund vid en bedömning (se avsnitt 2.5.5). Bestämmelser om överklagande och överprövning av JO:s beslut redovisas i avsnitt 5.5.2 nedan. Förvaltningslagens tillämplighet på JO:s tillsynsverksamhet För att förvaltningslagen ska vara direkt tillämplig på JO:s verksamhet krävs att JO anses utgöra en förvaltningsmyndighet eftersom JO inte kan jämställas med en domstol (jfr 1 § FL). Det kan finnas anledning att överväga om det finns grund att göra åtskillnad mellan justitieombudsmännen i deras granskande funktion och verksamheten vid det kansli som ska finnas, dvs. I propositionen till förvaltningslagen anges att uttrycket förvaltnings- myndighet används för att beteckna de myndigheter vars uppgift är att sköta Dessa myndigheters huvudsakliga uppgift kan något förenklat sägas vara att verkställa den styrande maktens beslut. uttrycket förvaltningsmyndighet ingår inte regeringen. uppgift är att styra riket (1 kap. 6 § RF) men regeringen fullgör även vissa Till sin hjälp i styrelsen av riket har regeringen de statliga förvaltningsmyndigheterna under regeringen. I propositionen anges att även på likartat sätt har möjlighet att ge en förvaltningsmyndighet under , t.ex. ombudsmän eller , i uppdrag att fullgöra offentliga förvaltningsuppgifter.297 I det underliggande betänkandet, En ny förvaltningslag (SOU 2010:29), anfördes att utanför begreppet förvaltningsmyndighet faller regeringen och de beslutande politiska församlingarna, dvs. kommunfullmäktige, men att de förvaltningsorgan som lyder under liksom de kommunala nämnderna och styrelserna däremot är förvaltnings- myndigheter.298 ombudsmän omnämns dock inte särskilt i betänkandet i det hänseendet. Som nämnts ovan har JO i sina riktlinjer om jäv/intressekonflikter, bisysslor och mutor angett att det inte finns någon författningsbestämmelse som direkt reglerar jävsfrågor hos JO. Eftersom bestämmelser om jäv finns intagna i förvaltningslagen kan vad som anges i riktlinjerna visa att JO:s utgångspunkt är att förvaltningslagen inte är direkt tillämplig på verksam- heten.299 Någon åtskillnad mellan ombudsmännen och ombudsmanna- expeditionen eller tillsynsverksamhet och annan verksamhet görs inte i Inställningen att förvaltningslagen inte är tillämplig på JO:s tillsyns- verksamhet har inte varit utan invändningar. Med anledning av JO:s skrivelse i ett ärende 1996,300 där den dåvarande chefsjustitieombudsmannen anfört att justitieombudsmännen inte utgör förvaltningsmyndigheter när de fullgör sina gransknings- och tillsynsuppgifter och att den då gällande förvaltningslagens bestämmelse om motiveringsskyldighet av bl.a. den anled- ningen inte var tillämplig, framförde hovrättslagmannen en motsatt inställning i fråga om förvaltningslagens allmänna tillämplighet på tog som utgångspunkt för sitt ställningstagande vad som förevarit vid stiftandet av förvaltningslag, medan i stället lade större vikt vid JO:s särställning i den svenska rättsordningen. och redovisningar av grunderna för sina respektive inställ- ningar utgör goda redogörelser för de argument som talar för och emot den då 297 Se prop. 2016/17:180 s. 26 f. 298 Se SOU 2010:29 s. 113. 299 Se även Ekroth (2001) s. 164. 300 Se JO:s skrivelse i ärende dnr C62/96, publicerad i Förvaltningsrättslig tidskrift 4/1996, s. 171–173. 301 Se (1996) s. 203–211 och (1996) s. 133–139. utförligt i Ekroth (2001) s. 157–164. gällande förvaltningslagens tillämplighet utifrån de rättsliga förhållanden som rådde . Nedan redovisas bl.a. uttalanden i såväl förarbeten som i den juridiska doktrinen och i rättspraxis när det gäller frågan om förvaltningslagens tillämp- lighet på JO:s tillsynsverksamhet. Förvaltningslagens tillkomst och utformning Till grund för regeringens proposition om bl.a. förvaltningslag (prop. 1971:30) låg det förslag som tagits fram av en arbetsgrupp inom justitie- departementet (SOU 1968:27) utifrån det slutbetänkande, Lag om förvalt- ningsförfarandet (SOU 1964:27), som kommittén benämnd Besvärssak- kunniga presenterat. Besvärssakkunniga hade föreslagit att och tillhörande eller underlydande organ inte skulle omfattas av lagen om förvaltnings- förfarandets tillämpningsområde. Kommittén konstaterade att det förvisso kunde förekomma bl.a. administrativa partsärenden hos organ, men att det ansågs vara en angelägenhet för allena att meddela före- skrifter för tillhörande nämnder, utskott m.fl. Förfarandet vid dessa organ torde därför enligt kommittén inte regleras i en lag som fattades samfällt av regering och riksdag enligt 87 § regeringsform. De sakkunniga lämnade i stället ett förslag till en särskild lag enligt vilken den föreslagna lagen om förvaltningsförfarandet i tillämpliga delar skulle gälla ärenden, i vilket någon kan vara part, som handlades hos tillhörande utskott, nämnd eller deputerade eller hos något under lydande verk. De sakkunniga föreslog att särskilt skulle överväga att anta den före- slagna lagen i den för sådan lag gällande ordningen.302 JO konstaterade i sitt remissyttrande över Besvärssakkunnigas förslag till lag om förvaltningsförfarandet att lagen inte skulle omfatta JO:s verksamhet men framhöll ändå att ärenden som tas upp hos ombudsmannen eller annars anhängiggörs där som led i deras allmänna tillsynsskyldighet, är av helt annan karaktär än vanliga partsärenden och att det i fråga om handläggnings- ordningen måste finnas ett ganska vidsträckt utrymme för diskretionära bedömningar. Enligt JO:s mening borde det därför inte komma i fråga att för handläggningen hos ombudsmannen tillämpa en förfarandelags regler.303 Den arbetsgrupp som kom att bearbeta Besvärssakkunnigas betänkande kunde dock utifrån vad som framkommit inte se något konstitutionellt hinder mot att förvaltningsförfarandet hos administrativa organ reglerades genom en sådan lag som förvaltningslagen och föreslog därför inte någon begränsning i det hänseendet. Arbetsgruppen baserade sitt ställningstagande bl.a. på att besvärstidslag även omfattade riksdagsförvaltningen och 302Se SOU 1964:27 s. 18, 46 och 122. 303Se SOU 1968:27 s. 66. att i skrivelse till regeringen hemställt om förslag till lagändring angående prövning av besvär över vissa beslut inom riksdagsförvaltningen.304 Arbetsgruppen föreslog däremot att lagen inte skulle gälla hos åklagar- eller polismyndighet i mål eller ärende i fråga om brott, vilket också skulle innefatta Tillsynsärenden skulle dock inte beröras direkt av något Förslaget till förvaltningslag var vidare uppdelat mellan allmänna bestämmelser som skulle tillämpas vid all ärendehandläggning och särskilda bestämmelser som var mer centrala från rättssäkerhetssynpunkt och som bara var tillämpliga i s.k. förvaltningsrättsliga partsärenden, dvs. i ärenden där det var fråga om vad som i senare lagstiftning skulle komma att benämnas myndighetsutövning mot enskild. Med den definition som gavs av förvalt- ningsrättsliga partsärenden – ”ärende, som angår någons rätt eller plikt såsom enskild och avgöres genom beslut med rättslig verkan” – blev tillsynsärenden inte att betrakta som sådana ärenden. Enligt arbetsgruppen skulle därmed de föreslagna bestämmelserna om bl.a. rätt till tolk, kommunicering, motivering av beslut, expediering, rättelse och rätten att överklaga inte gälla för tillsyns- Bestämmelserna om tidsfrist för överklagande m.m. skulle bli formellt tillämpliga men inte få någon praktisk betydelse eftersom tillsyns- beslut inte var överklagbara. Vad gällde de allmänna bestämmelserna om bl.a. partsinsyn och jäv fann arbetsgruppen inte några betänkligheter mot att de skulle gälla också i tillsynsärenden. Gruppen framförde att det i stället syntes närmast vara till allmän fördel om så blev fallet, varför JO:s tillsynsärenden Vid remitteringen av arbetsgruppens förslag konstaterade JO, såsom det refereras i propositionen, att den föreslagna lagen i dess helhet, såvitt riks- dagens ombudsmän berördes därav, skulle bli tillämplig endast på admini- strativa ärenden som rör enskild, exempelvis antagande och entledigande av JO hade inte några invändningar mot detta. JO framförde dock att det skulle vara högst olyckligt om ombudsmännens tillsynsverksamhet bands genom en närmare procedurreglering. Enligt JO skulle den enda konsekvensen av förslaget vara att en bestämmelse om tid och sätt för överklagande av administrativa beslut som rör tjänsteman vid expeditionen i den vid den tid- punkten gällande JO-instruktionen kunde upphävas då samma sak föreslogs I sammanhanget kan nämnas att riksåklagaren under remissförfarandet förde fram att de föreslagna allmänna bestämmelserna i realiteten enbart skulle vara tillämpliga i tillsynsärenden i fråga om ingivande av handling, remittering och jäv, eftersom de allmänna bestämmelserna i övrigt förutsatte att det fanns en part i ärendet.308 304 Se SOU 1968:27 s. 82. 305 Se SOU 1968:27 s. 83. 306 Se SOU 1968:27 s. 83. 307 Se prop. 1971:30 s. 314. 308 Se prop. 1971:30 s. 314. Regeringen föreslog att lagen, med vissa särskilt angivna undantag, skulle gälla vid handläggning av ärenden hos förvaltningsmyndighet och även av ärende hos domstol om ärendet avser domstolens förvaltande verksamhet. Detta avvek från arbetsgruppens förslag att lagen skulle gälla hos alla statliga och kommunala myndigheter, med undantag för domstolarnas dömande verk- samhet och vissa andra organs verksamhet. Departementschefen angav att med förvaltningsmyndighet avsågs främst organ som ingår som självständiga enheter i den statliga eller kommunala förvaltningsorganisationen samt att avsikten var att lagen ska träffa alla typer av myndigheter som företräder det allmänna i någon förvaltningsangelägenhet. Något påtagligt behov av att i lagtexten definiera begreppet myndighet fanns inte enligt departementschefen. Viktigast var i stället att gränsen var klar mot bl.a. statliga och kommunala bolag som handhar offentlig förvaltning. Departementschefen lyfte dock fram att tjänstemän hos annat offentligt organ än myndighet på grund av uttrycklig författningsföreskrift kan ha fått sådana befogenheter att han organisatoriskt och funktionellt blir att anse som offentlig förvaltningsmyndighet. Som exempel på detta nämndes besiktningsmän vid AB vid den obligatoriska kontrollbesiktningen.309 Eftersom lagen, med avvikelse från arbetsgruppens förslag, skulle omfatta förvaltningsmyndigheter var det inte längre nödvändigt att uttryckligen undan- ta och vissa andra beslutande församlingar från lagens tillämpnings- område, eftersom dessa inte kunde hänföras till kategorin förvaltnings- myndigheter. Departementschefen påpekade dock att lagen skulle bli tillämp- lig i ärenden hos organ som hör till eller lyder under en sådan församling och bedömde utifrån en konstitutionell synpunkt att det inte fanns något hinder mot detta.310 En annan av skillnaderna mellan arbetsgruppens lagförslag och regeringens förslag var att begreppet förvaltningsrättsliga partsärenden ändrades och fick en tydligare definition. De särskilda bestämmelserna om partsinsyn, kommu- nicering, muntlighet, motivering av beslut, underrättelse av beslut m.m. skulle enbart gälla i den utsträckning det var frågan om utövning av befogenhet att för enskild bestämma om förmån, rättighet, skyldighet, disciplinär bestraff- ning, eller annat jämförbart förhållande.311 Förslaget till förvaltningslag antogs av i oförändrat skick.312 förvaltningslag var det grundläggande tillämpningsområdet det- samma – lagen gällde för förvaltningsmyndigheternas handläggning av ärenden och domstolarnas handläggning av förvaltningsärenden (1 § ÄFL). I specialmotiveringen i den proposition som låg till grund för lagen angavs att lagen i princip skulle vara tillämplig hos alla förvaltningsmyndigheter, oavsett 1971:30 s. 317. 1971:30 s. 320. 1971:30 s. 8. 1971:KU36 och rskr. om de löd under regeringen eller inte, och att den således skulle tillämpas hos t.ex. kommunala myndigheter och myndigheter. Begreppet förvalt- ningsmyndighet skulle följa samma definition som i regeringsformen. Detta medförde att det stod klart att regeringen inte utgjorde en förvaltningsmyndig- het varför något uttryckligt undantag för regeringen från lagens tillämpnings- område inte var nödvändigt. Enligt regeringen borde inte heller t.ex. en besikt- ningsman hos AB betraktas som en förvaltningsmyndig- het när denne utför obligatorisk fordonsbesiktning.313 Vad som utgjorde en myndighet bestämdes således enbart organisatoriskt och inte längre utifrån vilken funktion organet fyllde.314 I propositionen angavs även att flertalet av lagens bestämmelser inte skulle gälla för bl.a. åklagarmyndigheternas brottsbekämpande verksamhet. I det sammanhanget berördes inte JO särskilt. Vid behandlingen av bestämmelsen om myndigheters serviceskyldighet angavs däremot att myndigheter med ett mycket vidsträckt verksamhetsområde, t.ex. JO, JK, universitet och högskolor, inte är skyldiga att fungera som allmänna upplysningscentraler.315 Som nämnts ovan beträffande förvaltningslag anges i propositionen att JO är en förvaltningsmyndighet under som kan ge för- valtningsuppgifter. I fråga om tillsynsverksamhet tog regeringen upp tillsyns- ärendens inledande och partsförhållanden särskilt (se nedan under rubriken ifall förvaltningslagen skulle omfatta JO:s till- synsverksamhet). Vid behandling av förslaget till ny förvaltningslag berördes inte frågan om tillämpligheten av lagen i JO:s eller andra tillsyns- myndigheters verksamhet. Förslaget till ny förvaltningslag antogs av riks- dagen i oförändrat skick i förhållande till propositionen.316 slutsatser med utgångspunkt i förvaltningslagens tillkomst och utformning konstaterade redan i första utgåvan av sin bok med kommentarer (1975) att JO:s tillsynsverksamhet och verksamhet i övrigt inte omfattades av undantaget från tillämpningen av förvaltningslag som fanns för åklagarärenden. Som stöd för sitt ställningstagande hänvisade han till sidor i propositionen där det framgår att detta var avsikten och att JO m.fl. inte framfört någon invändning mot den ordningen (prop. 1971:30 s. 306, 313 och 323). fann dock att det på grund av begränsningen av tillämp- ningen av vissa bestämmelser till ärenden där det är fråga om myndighets- utövning, inte fanns något utrymme för tillämpning av dessa bestämmelser i tillsynsärenden hos JO.317 1985/86:80 s. 56 f. 314Se (2010) s. 52 f. 1985/86:80 s. 60 och 82. 2017/18:KU2 och rskr. 2017/18:2. 317Se (1975) s. 47. I sin artikel, som alltså publicerades , vidhöll denna inställ- ning och redovisade vad som förevarit vid stiftandet av förvaltnings- lag. Han fann vidare att det lagstiftningsärende inte framkommit något som gav anledning att anta att lagstiftaren skulle ha intagit någon annan ståndpunkt i frågan än den som redovisades 1971. I stället talade enligt statsmakternas markerade vilja att fördjupa rättssäkerheten mot att man varit inne på tanken att inskränka lagens tillämplighet när det gäller kretsen av myndigheter som ska tillämpa lagen. lyfte fram att inte heller utformningen av en ny undantagsregel för åklagarärenden motiverade lagstiftaren att kommentera några enskildheter i fråga om lagens giltighet hos t.ex. JO.318 framhöll vidare att JK ansetts falla under förvalt- ningslagens tillämpningsområde och att JO:s tillsynsärenden för konsekven- sens skull borde falla in under samma lag. baserade den bedömningen bl.a. på att JK i sitt remissvar över betänkande Ny förvaltningslag (SOU 1983:73) föreslagit att JK skulle undantas från lagens tillämpningsområde.319 konstaterade bl.a. att det inte synes finnas någon principiell skillnad mellan tillsynsfunktionerna samt att tillsynen i båda fallen ytterst är ett utflöde av statens önskan att ha ett utanför den vanliga myndighetsvägen stående organ dit enskilda kan vända sig för att kritisera beslut och åtgärder av ”vanliga” myndigheter.320 sammanfattade sitt ställningstagande enligt följande: 321 Min egen slutsats av det anförda är att lagstiftaren både 1971 och 1986 har avsett att förvaltningslagen skulle vara i princip tillämplig också hos JO själv (att de av lagens bestämmelser som gäller bara vid myndig- hetsutövning mot enskild inte får någon aktualitet i tillsynsärenden hos JO är en sak för sig). Med särskild kännedom om vad som förekom lagstiftningsärende vågar jag hävda, att lagstiftaren medvetet intog denna ståndpunkt. Vad det den gången rörde sig om var trots allt bara tillämp- ningen av [förvaltningslags, utredningens anm.] s.k. allmänna bestämmelser (4–13 §§), dvs. bestämmelserna om jäv, ombud och biträde, ingivande av handling, myndighets vägledningsplikt, tolk, remiss, besvärs- rätt, ordningen för anförande av besvär samt inhibition. Av dessa reglers innehåll följde att de som avsåg besvär och inhibition inte kunde få någon tillämpning i gransknings- och tillsynsärenden hos JO, eftersom JO:s beslut i dessa fall inte kan överklagas och JO inte heller är någon över- klagandeinstans. Jag har svårt att föreställa mig att tillkomsten 1986 av t.ex. de s. k. service- och samverkansreglerna i 4–6 §§ [ÄFL, utredningens anm.] skulle innebära, att frågan om [ÄFL:s, utredningens anm.] giltighet hos JO kommit i ett nytt läge. De nya reglerna om omröstning resp. omprövning av beslut lär inte ha någon aktualitet hos JO. 318Se (1996) s. 135. 319Se (1996) s. 135. JK benämns också som en förvaltningsmyndighet i 12 kap. 1 § RF. 320Se (1996) s. 138 f. 321Se (1996) s. 136 och 139. Justitieombudsmännens ställning och slutsatser I den artikel som lät publicera 1996 som svar på artikel var han av inställningen att de av valda justitieombudsmännen inte kan hänföras till någon av kategorierna domstolar och förvaltningsmyndigheter utan att tillsynsverksamhet är en konstitutionell kontrollfunktion som regleras uteslutande i RF, RO och JO-instruktionen och inte i något hänseende omfattas av förvaltningslagens regler. Däremot fanns det enligt goda skäl för att hävda att den offentligrättsliga organisationen dagens ombudsmän, dvs. ombudsmannaexpeditionen, som självständigt rätts- subjekt ska betraktas som en förvaltningsmyndighet åtskild från justitie- ombudsmännen.322 uppehöll sig inte vid vad som förevarit vid stiftandet av 1971 eller förvaltningslagar i sitt svar i JO-ärendet eller i bemötandet av framförda ståndpunkter. fokuserade i stället främst på regeringsformens innehåll, struktur och förarbeten samt på vad som fram- kommit vid stiftandet av 1975 och JO-instruktioner. Enligt undanröjdes den oklarhet i fråga om rättsliga ställning, som kom till uttryck i de uttalanden som gjordes i samband med tillkomsten av förvaltningslag, när lagstiftaren beslutade om 1974 års regeringsform.323 framhöll att regeringsformen i systematiskt hänseende gör en klar skillnad mellan konstitutionell kontroll och förvaltning. I 1 kap. RF anges statsskickets grunder och översiktligt huvuduppgifterna för , rege- ringen, domstolarna och förvaltningsmyndigheterna. I 4 § anges ställning och uppgifter. Enligt stadgandets andra stycke ska bl.a. granska rikets styrelse och förvaltning. lyfte fram att regeringsformen var redigerad på ett sådant sätt att huvuddelen av paragraferna i det inledande kapitlet motsvarades av hela kapitel längre fram i författningen. Stadgandet om kontrollmakt motsvarades således av 12 kap. (nuvarande 13 kap.), medan 8 § om rättskipning och förvaltning motsvarades av 11 kap. (numera 11 och 12 kap.).324 I nuvarande 12 kap. 1 § RF, under rubriken förvaltningsorgani- sationen, anges att under regeringen lyder JK och andra statliga förvaltnings- myndigheter som inte enligt regeringsformen eller annan lag är myndigheter under . Enligt kunde denna grundlagsregel inte tas till intäkt för att hävda att varje till knutet organ är att betrakta som en förvaltningsmyndighet. menade att avgörande för bedömningen av denna fråga måste, enligt vad som framgår av 1 kap. 8 § RF, vara om organet i fråga sysslar med förvaltning eller inte. Varken lagtexten, Grundlagbered- 322Se (1996) s. 203. 323Se (1996) s. 211. 324Se (1996) s. 206 f. ningens huvudbetänkande (SOU 1972:15) eller propositionen (prop. 1973:90) innehåller någon uppräkning eller exemplifiering i detta hänseende.325 Det kan här finnas anledning att notera att Grundlagberedningen i det nämnda betänkandet använde begreppen ombudsmän eller ombudsmannaämbetet vid behandlingen av förslaget till ny regeringsform.326 Vid behandlingen av den föreslagna riksdagsordningens kapitel om personal och förvaltning anförde dock beredningen följande:327