urf · H9A5URF2 · 2022-05-18 00:00:00 — De bestämmelser som avses är de om rätten till partsinsyn, under- rättelse om lång handläggningstid, möjlighet till dröjsmålstalan, rätten till tolk m.m., rätten att anlita ombud eller biträde, krav på fullmakt, rätt att lämna uppgifter muntligen, kommuniceringsskyldighet, underrättelse om beslut och överinstans föreläggande vid dröjsmål (10–15, 24, 25, 33 och 48 §§ FL). Även vissa stadganden om jäv förutsätter att det finns en part i ärendet (16 § första stycket 1 och 2 FL). Någon definition av vem som är part i ett ärende har inte intagits i förvalt- ningslagen. Vid behandlingen av vissa rättigheter, som t.ex. partsinsyn, angavs i ÄFL att dessa tillkom sökande, klagande eller annan part (se 16 § ÄFL). I propositionen till förvaltningslagen anfördes att partsbegreppet bör användas på samma sätt som tidigare utan att det i lagtexten ges en mer exakt definition. Vid redovisningen av begreppets innebörd anförde regeringen att med sökande avses den som hos en myndighet ansöker om en åtgärd som är reglerad i den offentligrättsliga lagstiftningen. Med klagande avses den som överklagar ett förvaltningsbeslut. Uttrycket annan part inbegrep enligt regeringen bl.a. den som är föremål för ett tillsynsärende och därmed intar ställning som s.k. förklarande part.351 Däremot anförde regeringen att den som genom en anmälan initierat ett tillsynsärende i normalfallet inte får partsställning i ärendet.352 Som framgår ovan framkom vid remitteringen av arbetsgruppens förslag till vad som kom att bli förvaltningslag, att det inte finns några parter i tillsynsärenden. 2016/17:180 s. 295. 2016/17:180 s. 282 f. och 295. Om en granskad tjänsteman skulle anses vara part i ärendet skulle således vissa bestämmelser i förvaltningslagen omfatta honom eller henne. Bland annat skulle tjänstemannen få rätt till partsinsyn, dvs. rätt att ta del av allt material som tillförts ärendet, såvida det inte är av synnerlig vikt att sekre- tessen upprätthålls (10 § FL och 10 kap. 3 § OSL). Tjänstemannen skulle också ha rätt att lämna uppgifter muntligt (24 § FL). JO skulle ha en skyldighet att anlita tolk och översätta handlingar om det krävs för att tjänstemannen ska kunna ta tillvara sin rätt (13 § FL). Innan JO fattar ett beslut i ett ärende skulle han eller hon, om det inte är uppenbart obehövligt, behöva underrätta tjänste- mannen om allt material av betydelse för beslutet och ge honom eller henne tillfälle att inom en bestämd tid yttra sig över materialet (25 § FL). JO skulle också behöva underrätta tjänstemannen om sitt beslut, såvida det inte är uppenbart obehövligt (33 § FL). Bestämmelser som förutsätter en inte obetydlig påverkan på någons situation JO:s tillsynsverksamhet har, som redovisats ovan, inte ansetts utgöra vad som i ÄFL benämnts myndighetsutövning mot enskild. Ett antal av de bestäm- melser som var avsedda att tillgodose ett högre behov av rättssäkerhet hos den enskilde var därmed inte tillämpliga på JO:s verksamhet. De bestämmelser som förutsatte myndighetsutövning för att bli tillämpliga var rätt till muntlig handläggning (14 §), skyldighet att anteckna muntliga uppgifter (15 §), parts- insyn (16 §), skyldighet att kommunicera part alla tillförda uppgifter (17 §), ledamots skyldighet att delta vid omröstning (18 §), skyldighet att motivera beslut (20 §), skyldighet att lämna underrättelse om beslut (21 §) och skyldig- het att höra part innan rättelse görs (26 §). Flertalet av dessa förutsatte att den enskilde också var part i ärendet. Begreppet myndighetsutövning mot enskild har utmönstrats i den nya för- valtningslagen. Syftet med detta var att utvidga tillämpningsområdet för flera av förfarandereglerna genom att de processuella rättssäkerhetsgarantierna skulle gälla som huvudregel i alla ärenden.353 En bestämmelse som tidigare enbart gällde vid myndighetsutövning mot enskild var en myndighets skyldighet att motivera sitt slutliga beslut (se 20 § ÄFL). Enligt motsvarande bestämmelse i förvaltningslagen ska ett beslut som kan antas påverka någons situation på ett inte obetydligt sätt innehålla en klargörande motivering, om det inte är uppenbart obehövligt (32 § första stycket FL). Samma kriterium, ett beslut som kan antas påverka någons situation på ett inte obetydligt sätt, används för att reglera vilka beslut som får överklagas (se 41 § FL).354 I förarbetena till förvaltningslagen redogörs för utgångspunkterna för bedömningen av vad som krävs för att beslutet ska ha en sådan påverkan att det finns en motiveringsskyldighet för myndigheten eller att beslutet är över- klagbart. Med utgångspunkt i Högsta förvaltningsdomstolens praxis kring vilka beslut som är överklagbara bedömde regeringen att kriteriet bör omfatta 2016/17:180 s. 48 f. 2016/17:180 s. 191. beslut utifrån dess faktiska konsekvenser även om det saknar egentliga rätts- verkningar. Påverkan på någons situation måste dock vara av någorlunda kvalificerat slag. Prövningen ska utgå från en objektiv bedömning. Det är alltså inte fråga om att göra en subjektiv tolkning av om omständigheterna i det enskilda fallet är sådana att kravet på påverkan ska anses uppfyllt. Kravet på att det ska kunna antas att ett beslut påverkar någons situation på ett inte obetydligt sätt innebär att det måste vara fråga om en viss grad av sannolik påverkan.355 För JO:s del skulle frågan om motiveringsskyldighet särskilt aktualiseras i avskrivningsärenden, vilka ofta är standardiserade eller kortfattade. Om för- valtningslagen skulle anses vara tillämplig på tillsynsverksamheten skulle det således krävas att JO:s avskrivningsbeslut kunde antas påverka anmälarens eller någon annans situation på ett inte obetydligt sätt för att det skulle finnas någon motiveringsskyldighet för JO. I sammanhanget kan nämnas att Förvalt- ningsrätten i i det ovan nämnda avvisningsbeslutet fann att JO:s beslut, i vilket JO riktade allvarlig kritik mot en tjänsteman, inte kunde anses påverka tjänstemannen på ett sådant sätt. Andra bestämmelser som kan sakna relevans för JO:s verksamhet Flera av förvaltningslagens bestämmelser reglerar frågor som är relaterade till parter och andras möjligheter att överklaga beslut (34 och 39–47 §§ FL). I förarbeten, doktrin och praxis har den allmänna uppfattningen varit att JO:s beslut i tillsynsärenden inte är överklagbara (se avsnitt 5.5.2 nedan). Bestäm- melserna om överklagande skulle således vara relevanta först om rättsläget i fråga om beslutens överklagbarhet skulle ändras. I förvaltningslagen finns vidare en bestämmelse om när ett beslut får verk- ställas (35 § FL). Eftersom JO:s beslut i tillsynsärenden inte vinner någon rättskraft och därför inte kan verkställas skulle den bestämmelsen inte bli aktuell i JO:s verksamhet. Av samma skäl skulle förvaltningslagens bestäm- melser om rättelse och omprövning (36–38 §§ FL) bli mindre relevanta i JO:s verksamhet, eftersom det står JO fritt att inleda ett nytt ärende om samma sak. Övriga bestämmelser i förvaltningslagen som skulle kunna aktualiseras i JO:s verksamhet Det finns bestämmelser i förvaltningslagen som, om lagen allmänt sett skulle tillämpas i JO:s verksamhet, inte skulle ersättas av någon annan författning eller förutsätta ett partsförhållande, en inte obetydlig påverkan, överklagbarhet eller verkställbarhet. Bland de bestämmelser som inte skulle exkluderas av något av nämnda förhållanden kan nämnas de allmänna reglerna om grunderna för god förvalt- ning (5–7 §§ FL), dvs. legalitet, objektivitet och proportionalitet, service samt viss tillgänglighet. 2016/17:180 s. 253 och 332 f. Därutöver skulle bestämmelsen om s.k. delikatessjäv356 med tillhörande följdbestämmelser (16 § första stycket 4–18 §§ FL) kunna gälla JO:s verksam- Om en tjänsteman som är föremål för ett tillsynsärende skulle vara att anse som part i ärendet skulle även de allmänna bestämmelserna om jäv (16 § första stycket 1 och 2 FL) vara tillämpliga. Bestämmelsen om s.k. tvåinstansjäv357 (16 § första stycket 3) skulle dock inte omfatta JO:s verksamhet eftersom JO inte prövar myndigheters avgöranden som överordnad instans. Slutligen skulle bestämmelsen om en handling ska anses ha kommit in till myndigheten (22 § FL) kunna bli tillämplig på JO:s 5.5.2 JO:s besluts överklagbarhet En fråga som nära ansluter till den om förvaltningslagens tillämplighet är om JO:s beslut i tillsynsärenden går att överklaga, antingen av en anmälare som inte nått framgång med ett klagomål eller av en befattningshavare som t.ex. kritiserats av JO. Bestämmelser om överklagande och överprövning Som redovisats ovan får enligt förvaltningslagen beslut som kan antas påverka någons situation på ett inte obetydligt sätt överklagas till allmän förvaltnings- domstol av den som beslutet angår, om det har gått honom eller henne emot (40–42 §§ FL). En prövning av om ett beslut är överklagbart enligt dessa bestämmelser förutsätter dock att förvaltningslagen är tillämplig på myndig- hetens verksamhet. Några särskilda bestämmelser om överklagande av JO:s beslut i tillsyns- ärenden finns inte. Däremot finns det bestämmelser som omfattar vissa admi- nistrativa beslut som JO fattar. I 14 kap. 8 § RO föreskrivs, under rubriken förvaltnings- beslut, att beslut av ett riksdagsorgan i ett förvaltningsärende som får över- klagas enligt särskilda bestämmelser, prövas av allmän förvaltningsdomstol i de fall som bestämmer och i övriga fall av över- klagandenämnd. Enligt 27 § JO-instruktionen får JO:s beslut i fråga om avgifter vid expediering inte överklagas. I 29 § JO-instruktionen anges dock att bestäm- melser för överklagande av beslut som gäller tjänstetillsättning eller eljest rör tjänsteman vid expeditionen föreskrivs i lagen (1989:186) om överklagande av administrativa beslut av riksdagsförvaltningen och myndig- heter. 356 Med delikatessjäv avses att det finns någon särskild omständighet som gör att opartisk- heten hos den som för en myndighets räkning tar del i handläggningen på ett sätt som kan påverka myndighetens beslut i ärendet kan ifrågasättas. 357 Med tvåinstansjäv avses att den som för en myndighets räkning tar del i handläggningen på ett sätt som kan påverka myndighetens beslut i ärendet har medverkat i den slutliga handläggningen av ett ärende hos en annan myndighet och till följd av detta redan har tagit ställning till frågor som myndigheten ska pröva i egenskap av överordnad instans. Vad gäller överklagande av vissa beslut i JO:s administrativa verksamhet finns de särskilda bestämmelserna i lagen om överklagande av administrativa beslut av och myndigheter (se avsnitt Av bestämmelserna följer att andra anställningsbeslut av JO än de som avser kanslichefen kan överklagas hos (1–3 och 7 §§). Enligt nämnda lag får JO:s beslut i fråga om utlämnande av allmän handling inte överklagas (4 §). Vidare anges att övriga beslut av Riksdags- förvaltningen eller av myndigheter bara får överklagas om den författning som reglerar den omtvistade frågan föreskriver att så får ske (6 §). Av bestämmelser i följer att JO:s beslut i upphandlingsärenden kan överprövas av allmän förvaltningsdomstol (se bl.a. 20 kap. 4 § ). Är tillsynsbesluten överklagbara? I förarbeten och doktrin har det rått samstämmighet kring att JO:s beslut enligt 6§ första stycket JO-instruktionen inte är överklagbara.358 JO-utred- ning anförde bl.a. följande:359 Det är enligt utredningens mening angeläget att klargöra att man inte kan besvära sig över ombudsmännens beslut, och att hänvändelser till KU inte kan av detta behandlas på samma sätt som besvärsärenden. Utskottet saknar sålunda resurser för att ingå på en saklig prövning av de ärenden som ombudsmannen avgjort. En detaljerad rättslig prövning från utskottets sida av enskilda ärenden, utmynnande i uttalanden om huruvida en enskild myndighet eller tjänsteman begått fel i tjänsten eller ej, skulle gå vida utöver den funktion som utskottet har enligt riksdagsordningen, nämligen att granska ombudsmännens verksamhet främst för att utröna om något förhållande föreligger som ger anledning till antagande att ombudsman ej längre åtnjuter förtroende. Utredningen vill därför återigen betona att ombudsmännens uttalanden inte är några bindande föreskrifter eller disciplinära sanktioner utan åsikts- yttringar, som skall tjäna myndigheterna till vägledning på grund av tyngden i den sakliga argumentationen. De bör därför inte kunna över- klagas, vare sig till KU eller till någon annan instans. Likaså bör ett beslut av JO att ej uppta ett klagomål till utredning eller att ej utdela någon kritik uppfattas som sista ordet från ett extraordinärt organ, varför det ej bör kunna överprövas av annan. Det förekommer dock att enskilda framför klagomål och invändningar mot JO:s beslut. Dessa ställs till exempelvis chefsJO, eller domstol. Ombudsmännen står emellertid inte under tillsyn av varandra, vilket även gäller chefsJO. Ett klagomål till chefsJO, som inte avser chefsJO själv, skulle därför i regel endast överlämnas till berörd ombudsman för eventuell åtgärd. Vidare gör inte någon överprövning av JO:s beslut i enskilda ärenden.360 358Se t.ex. SOU 1968:27 s. 84, SOU 1985:26 s. 61, (1996) s. 136, (2014) s. 157 och Axberger (2014) s. 82. 359Se SOU 1975:23 s. 138. 360Se Axberger (2014) s. 82–84 och Ekroth (2001) s. 186 f. Det kan dock inte uteslutas att grövre felaktigheter i JO:s behandling av ett ärende kan påverka utskottets och i förlängningen förtroende för en ombudsman. JO-utredning, som instämde JO-utrednings uttalande om synen på besvär över JO-beslut, anförde följande i fråga om möjligheten för KU att behandla enskilda JO-beslut:361 Det förtjänar dock framhållas att det, för den händelse ett motionsyrkande skulle framföras om att ombudsman skall entledigas därför att förtroende för honom saknas, givetvis måste finnas möjlighet att till grund för sådant yrkande ingå i bedömningen av enskilda JO-ärenden. Det har vidare inte ansetts finnas någon möjlighet att vända sig med ett över- klagande till en domstol. Axberger har motiverat avsaknaden av möjlighet till överklagande enligt följande:362 Frågan om JO:s kritikbeslut bör kunna överklagas till domstol har då och då diskuterats. Går man långt tillbaka i tiden kan man finna argument för detta. När kritikbesluten började ersätta åtalen förutsattes det att den som kritiserades godtog JO:s bedömning; gjorde han eller hon inte det väckte ombudsmannen i allmänhet åtal, varvid den granskade alltså fick saken prövad i domstol. Sedan ordningen med kritikbeslut lagfästes gäller dock under inga förhållanden någon sådan princip. har det ju kommit att bli mer regel än undantag att beslut som innefattar myndighetsutövning mot enskilda ska kunna över- klagas. Det kan hävdas att detta borde gälla även JO, särskilt om man betraktar JO-kritik som en form av rättslig sanktion. Det är också fullt begripligt att en enskild tjänsteman kan uppleva en känsla av rättslöshet inför ett JO-beslut som uppfattas som orättfärdigt. Argumenten för rådande ordning är dock väl så goda. JO:s tillsyn är begränsad till den offentliga verksamheten och riktar sig mot befattnings- havare med självständiga befogenheter. Det bör betraktas som en del av de sistnämndas uppdrag att underkasta sig den granskning och bedömning som i egenskap av högsta företrädare för uppdragsgivaren i grundlag beslutat om; det är så att säga en del av anställningsvillkoren. De sanktioner som kan förekomma är uttalanden av tillrättavisande innebörd tillkomna efter vederbörlig granskning där den kritiserade fått komma till tals. Mer ingripande sanktioner förutsätter prövning i en från JO oberoende instans. Enligt min mening är den nuvarande ordningen därvid uttryck för en försvarlig avvägning mellan den enskilde tjänstemannens rättssäker- hetsintressen och det allmännas intresse av den myndighetstillsyn JO bedriver. Det kan tilläggas att en rätt att överklaga JO-kritik till domstol skulle innebära att ombudsmannen inordnades i domstolssystemet och beröva ämbetet den från domstolarna fristående ställning, som utgör en god del av den konstitutionella poängen med ombudsmän. Kammarrätten i har vid behandlingen av överklagandet av det ovan nämnda avvisningsbeslutet från Förvaltningsrätten i , där en kriti- serad befattningshavare hade överklagat JO:s beslut, funnit att JO:s beslut i tillsynsärendet inte var överklagbart (se avsnitt 5.5.1). I sin dom konstaterade kammarrätten att det i regeringsformen inte uttryck- ligen nämns något om överklagbarheten hos sådana beslut som fattas med stöd 361Se SOU 1985:26 s. 268. 362Se Axberger (2014) s. 83 f. av 6 § första stycket JO-instruktionen, dvs. beslut där JO uttalar sig om huru- vida en åtgärd strider mot lag eller annan författning eller annars är felaktig eller olämplig. Domstolen fann inte heller att det framgick av RO att sådana beslut var överklagbara. Kammarrätten anförde vidare att JO-instruktionen var den författning som enligt 13 kap. 6 § första stycket RF ska styra JO:s tillsyns- verksamhet och som närmare reglerar den verksamheten. Kammarrätten noterade att JO-instruktionen inte innehöll någon bestämmelse där det fram- gick att beslut som har fattats med stöd av 6 § första stycket samma lag kunde överklagas. Kammarrätten anförde därefter följande: Det har i lagstiftningsarbetet vid upprepade tillfällen framförts att Justitie- ombudsmannens beslut i tillsynsärenden inte kan överklagas (se t.ex. SOU 1968:27 s. 84 och SOU 1985:26 s. 61). Detta får ses mot bakgrund av särskilda ställning som ett extraordinärt kontroll- organ, som inte har varit avsedd att ersätta den tillsyn och rättstillämpning som ankommer på andra organ i samhället. Det har i förarbetena ansetts vara av särskild vikt att är en helt självständigt verkande institution. Den självständigheten har ansetts vara institutionens främsta kännetecken och grunden för dess betydelse (KU 1986/87:2 s. 1 och KU 1975/76:22 s. 49). Det är enligt kammarrättens mening tydligt att avsikten har varit att beslut i tillsynsärenden inte ska vara överklagbara. Kammarrätten ansåg mot denna bakgrund att de nationella bestämmelserna innebär att JO:s tillsynsbeslut inte får överklagas. Kammarrätten övergick därefter till att pröva om tillsynsbeslutet var över- klagbart enligt Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättig- heterna och de grundläggande friheterna. Domstolen utgick från stadgandet om rätten till en rättvis och offentlig rättegång inom skälig tid och inför en oavhängig och opartisk domstol vid prövningen av någons civila rättigheter eller skyldigheter (artikel 6.1). Kammarrätten anförde att det för att stadgandet skulle vara tillämpligt krävdes att det var fråga om en reell och seriös tvist om en rättighet i nationell rätt samt att denna rättighet kunde karakteriseras som en civil rättighet. Kammarrätten konstaterade att det i det fall som domstolen hade framför sig inte var fråga om en tvist om en rättighet enligt nationell rätt och att stadgandet därför inte var tillämpligt. Kammarrätten konstaterade således att JO-instruktionen är den lag som ska styra JO:s tillsynsverksamhet och närmare reglera den verksamheten. Till skillnad från förvaltningsrätten berörde kammarrätten inte ÄFL. Som tidigare nämnts hade förvaltningsrätten funnit att förvaltningslag var tillämp- lig på JO som förvaltningsmyndighet. I avsaknad av andra bestämmelser om överklagande som skulle kunna gälla i stället för hade förvaltningsrätten därför prövat om JO:s kritikbeslut var sådant att det var överklagbart utifrån den lagen och de allmänna principer som utformats i praxis. Förvaltningsrätten fann att JO:s beslut, där han eller hon uttalar sig om en åtgärd, vanligen inte kunde antas leda till faktiska konsekvenser som har en väsentlig påverkan på den enskilde, vilket enligt domstolens redovisning av praxis var en förutsättning för att ett beslut skulle vara överklagbart. ningsrätten kunde inte heller se att JO:s beslut i det då aktuella fallet kunde antas leda till en väsentlig påverkan på den enskilde. Eftersom kammarrätten inte kunde finna att JO:s beslut var överklagbart på någon annan grund konstaterade domstolen att JO:s beslut inte kan överklagas och avslog överklagandet. prövningstillstånd efter att kammarrättens dom överklagats dit. rättens beslut att avvisa tjänstemannens överklagande av JO:s kritikbeslut stod I förvaltningslagen, som trädde i kraft och således efter att förvaltningsrätten meddelade sitt beslut, anges att ett beslut får överklagas om det kan antas påverka någons situation på ett inte obetydligt sätt (41 §). Bestämmelsen saknar motsvarighet i ÄFL, men har sin huvudsakliga utgångs- punkt i Högsta förvaltningsdomstolens praxis.364 I förvaltningsrättens beslut beaktade domstolen vid tillämpningen av ÄFL vad som anförts i propositionen till förvaltningslagen, eftersom syftet var att förvaltningslagen i denna del skulle kodifiera gällande praxis. Kammarrätten, som funnit att JO-instruk- tionen är den författning som ska reglera JO:s tillsynsverksamhet, behandlade inte förvaltningslagen eller förarbetena till denna i sin dom. Kommitténs förslag: Av regleringen i JO-instruktionen ska framgå att förvaltningslagen (2017:900) inte är tillämplig i JO:s tillsyns- I förarbetena till förvaltningslag anges att lagen ska tillämpas även i Det framstår dock som att det fanns en samstämmighet mellan de inblandade om att flertalet bestämmelser inte skulle komma att omfatta JO eftersom man ansåg att tillsynsverksamheten inte utgjorde myndig- hetsutövning mot enskild, att det inte fanns någon part i dessa ärenden och att besluten inte gick att överklaga. I sitt remissvar anförde JO att enbart bestäm- melsen om överklagande av anställningsbeslut skulle omfatta JO, varför motsvarande bestämmelse i instruktionen kunde upphävas. gjordes mot detta från departementschefens eller någon annans sida. har regeringsform införts. I denna anges att JO:s tillsyn ska utövas i enlighet med den instruktion som fattar beslut om. Några förarbetsuttalanden om att instruktionen skulle vara det enda regel- verket för JO:s tillsynsverksamhet finns inte. Grundlagstexten är dock tydlig med att tillsynen ska utövas enligt instruktionen, något som Kammarrätten i även tagit fasta på i det redovisade avgörandet (mål nr 6956-18). 363 Se Högsta förvaltningsdomstolens beslut i mål nr 451-19. 364 Se prop. 2016/17:180 s. 253. Vid en genomgång av JO-instruktionen, jämförd med förvaltningslagen, kan man också ana att det finns en avsikt att instruktionen ska vara heltäckande för JO:s verksamhet, även om vissa bestämmelser, bl.a. i fråga om jäv, saknas. Förvaltningslagen berörs inte heller i de tidigare JO-utredningarnas betänkanden när JO:s handläggningsförfarande behandlas. Mot detta kan ställas förvaltningslagens inledande tillämpningsparagraf, som anger att lagen gäller för handläggning av ärenden hos förvaltnings- myndigheter, och uttalandet i propositionen att JO är en förvaltningsmyndig- het som kan handlägga förvaltningsärenden. Lagstiftaren har således i viss utsträckning lämnat motstridiga budskap. Att ombudsmän är ett organ, eller en myndighet, under riks- dagen torde vara mindre kontroversiellt. Användningen av begreppen ämbete, verk, organ och myndighet i förarbeten och författningstext ger inte någon entydig slutsats att det inte skulle vara fråga om en myndighet. Att det är en myndighet anges bl.a. i 12 § andra stycket JO-instruktionen. Myndig- hetsbegreppet används också om JO i lagen om överklagande av admini- strativa beslut av och myndigheter och i BEA-lagen. Att lagstiftaren 1971 också funnit att JO:s tillsynsverksamhet omfattades av förvaltningslag talar också för att JO som helhet är en myndighet. I de flesta hänseenden har JO en myndighets organisation och struktur, och möjligtvis än mer så JO-reform när det blev tre ombudsmän i ett ämbete. kan ombudsmännen även delegera sin beslutanderätt till vissa chefstjänstemän inom ämbetet. Även om dessa chefs- tjänstemän främst kan fatta beslut om avvisning och avskrivning är det svårt att vid dessa förhållanden inte betrakta ombudsmännen och kansliet som ett sammanhållet organ.