urf · H9A5URF2 · 2022-05-18 00:00:00 — Inom ramen för effektivitetsrevisionen granskar hur effektiv den statliga verksamheten är. Granskningen omfattar de statliga insatserna och tar framför allt sikte på förhållanden med anknytning till statens budget, genomförandet och resultatet. Således framgår av 2 § lagen (2002:1022) om revision av statlig verksam- het m.m. att ska granska den verksamhet som bedrivs av bl.a. regeringen, , domstolarna och de förvaltningsmyndigheter som lyder under regeringen, och myndigheter under , Kungliga slottsstaten och förvaltning samt viss verksamhet som bedrivs av staten i form av aktiebolag eller stiftelse. Enligt 4 § i den lagen ska den granskning som avses i 2 § i den lagen främst ta sikte på förhållanden med anknytning till statens budget, genomförandet och resultatet av statlig verksamhet och åtaganden i övrigt men får också avse de statliga insatserna i allmänhet. Granskningen ska främja en sådan utveckling att staten med hänsyn till allmänna samhällsintressen får ett effektivt utbyte av sina insatser (effektivitetsrevision). Effektivitetsrevisionen ska huvudsakligen inriktas på granskning av hushållning, resursutnyttjande och måluppfyllelse. Som ett led i effektivitetsrevisionen får lämna förslag om alternativa insatser för att nå avsedda resultat. Resultatet av en granskning ska redovisas i en granskningsrapport. Inom effektivitetsrevisionen publiceras ett trettiotal rapporter. Rapporterna överlämnas till . (Se 9 kap. 18 § RO och 9 § lagen [2002:1022] om revision av statlig verksamhet m.m.) Riksrevisorns beslut om granskningens huvudsakliga inriktning redovisas i en granskningsplan, enligt 4 § lagen (2002:1023) med instruktion för Riks- revisionen. I den årliga revisionen granskar årsredovisningar från bl.a. de statliga myndigheterna och från JO. Revisionen bedömer, i enlighet med god revisionssed, om årsredovisningarna är tillförlitliga, om räkenskaperna är rättvisande och om ledningens förvaltning följer tillämpliga föreskrifter och beslut. (Se 3 och 5 §§ lagen [2002:1022] om revision av statlig verksam- het m.m.) Vissa rapporter från ska överlämnas av talmannen till regeringen (jfr 9 kap. 18 § RO). För varje granskningsrapport som har över- lämnats till regeringen ska regeringen i en skrivelse till redovisa vilka åtgärder regeringen har vidtagit eller avser att vidta med anledning av iakttagelser i rapporten. Regeringens skrivelse ska lämnas till från det att regeringen har tagit emot rapporten (9 kap. 19 § RO). Enligt 12 § lagen (2002:1022) om revision av statlig verksamhet m.m. ska de viktigaste iakttagelserna från effektivitetsrevisionen och den årliga revisionen samlas i en årlig rapport och överlämnas till . En sådan årlig rapport lämnas till varje vår. lämnar dessutom en uppföljningsrapport om resultatet av granskningsverksamheten inom såväl effektivitetsrevisionen som den årliga revisionen.31 lämnas även en uppföljningsrapport om Riks- revisionens internationella utvecklingssamarbete. Utöver det redovisar sin verksamhet i myndighetens års- redovisning som överlämnas till . För varje valperiod väljer ett råd för . Rådet består av en ledamot och en suppleant från varje partigrupp i . (Se 13 kap. 8 § RO.) och finansutskottet bereder val till råd för . Av det sammantagna antalet ledamöter och suppleanter i rådet ska hälften nomineras av och den andra hälften av finansutskottet bland respektive utskotts ledamöter och suppleanter. Nomine- ringen av ordförande och en eller flera vice ordförande ska göras med minst en person från vardera utskottet. Utskotten får lägga fram en gemensam lista om förslaget är enhälligt. (Se tilläggsbestämmelse 13.8.1 i riksdagsordningen.) råd för har inga beslutande uppgifter. Rådet ska följa granskningsverksamheten samt verka för samråd och insyn i Riks- revisionens verksamhet och organisation (11 § lagen [2002:1023] med instruktion för ). Det är riksrevisorns uppgift att informera råd för om verksamhet och organisation. Riksrevisorn ska också bl.a. redovisa arbetet i de viktigaste granskningarna och hur granskningsplanen följs för rådet. (Se 12 § lagen [2002:1023] med instruktion för .) är rikets centralbank och en myndighet under . Riks- banken har ansvaret för penningpolitiken. Ingen myndighet får bestämma hur ska besluta i frågor som rör penningpolitik. (Se 9 kap. 13 § första stycket RF.) 31En detaljerad redogörelse för uppföljningsrapportens tillkomst och uppföljningsarbetets utformning finns i bilaga 2 till betänkande 2017/18:URF2 Översyn av – slutbetänkande. har elva fullmäktige, som väljs av . leds av en direktion, som utses av fullmäktige. (Se 9 kap. 13 § andra stycket RF.) Bestämmelser om val av fullmäktige och om ledning och verksamhet meddelas i lag. (Se 9 kap. 13 § fjärde stycket RF.) Val av fullmäktige i avser valperiod (13 kap. 21 § RO). Valen ska enligt den generella bestämmelsen om val som gäller riks- dagens valperiod förrättas efter valperiodens början och gälla till dess att förrättar nytt val under nästa valperiod (12 kap. 5 § RO). Full- mäktige väljer inom sig en ordförande och en vice ordförande (1 kap. 3 § andra stycket lagen [1988:1385] om riksbank; nedan benämnd riksbanks- lagen). Direktionen består av sex ledamöter som utses för av fem eller . Fullmäktige utser ordförande i direktionen, som ska vara chef för , och minst en vice ordförande, som ska vara vice riks- bankschef. (Se 1 kap. 4 § riksbankslagen.) prövar om ledamöterna i fullmäktige och direktionen ska beviljas ansvarsfrihet. Om vägrar en fullmäktig ansvarsfrihet är han eller hon därmed skild från sitt uppdrag. Fullmäktige får skilja en ledamot av direktionen från anställningen endast om ledamoten inte längre uppfyller de krav som ställs för att han eller hon ska kunna utföra sina uppgifter eller om han eller hon gjort sig skyldig till allvarlig försummelse. (Se 9 kap. 13 § tredje stycket RF.) En parlamentariskt sammansatt kommitté som tillkallats av regeringen, , hade i uppdrag att göra en översyn av det penning- politiska ramverket och riksbankslagen (dir. 2016:114, dir. 2017:57, dir. 2017:100 och dir. 2019:13). I uppdraget ingick bl.a. att analysera och bedöma samt föreslå de författningsändringar som ansågs nödvändiga när det gäller institutionella oberoende. överlämnade sitt slutbetänkande En ny riksbankslag (SOU 2019:46) till regeringen. lämnade regeringen proposition 2021/22:41 En ny riksbankslag till . Propositionen bereds i (bet. 2021/22:KU15). 2.7 Ombudsmannainstitutioner under regeringen Ämbetets benämning var då Högste ombudsmannen, men ändrades 1719 till Justitiae canceller. Uppgiften angavs vara att ha ett allmänt inseende över hur lagar och författningar efterlevdes och hur varje ämbete fullgjorde sin skyldighet. Med det nya ämbetet skapades en kontrollerande och övervakande myndighet med räckvidd över hela förvalt- ningen. Justitiekanslern, förkortad JK, är en myndighet under regeringen (12 kap. 1 § RF). JK:s uppgifter anges i lagen (1975:1339) om justitiekanslerns tillsyn och i förordningen (1975:1345) med instruktion för justitiekanslern. Myndighetschefen, justitiekanslern, utses av regeringen och är regeringens högste ombudsman (jfr 1 § förordning). JK har sammanfattningsvis fem huvuduppgifter; att utöva en extraordinär tillsyn över den offentliga förvaltningen, att reglera skador för vilka staten ansvarar i förhållande till enskilda, att företräda staten i rättegångar, att vara exklusiv åklagare i mål om tryck- och yttrandefrihetsbrott samt att fungera som regeringens juridiska rådgivare. Vid sidan av dessa huvuduppgifter utövar JK tillsyn över domstolars och myndigheters beslut i frågor om rättshjälp och över advokatsamfunds disciplinverksamhet samt när det gäller tillämpningen av viss lagstiftning som särskilt påverkar enskildas integritet. JK utövar också i särskilda fall statens arbetsgivarfunktion. JK:s tillsynsuppdrag har stora likheter med JO:s, och myndigheterna har i stort sett samma tillsynsområden. JK:s tillsynsverksamhet utövas i huvudsak på samma sätt som JO:s, dvs. genom prövning av klagomål, initiativärenden och inspektioner. Det finns också skillnader, exempelvis är det JK:s uppgift att granska myndigheters ärendeförteckningar. För att kunna utöva sina tillsynsfunktioner har JK i princip samma befogen- heter som JO och har således bl.a. rätt att få tillgång till såväl handlingar, begärda upplysningar som yttranden samt har möjlighet att förelägga och döma ut vite. JK har även motsvarande rätt som JO att väcka åtal mot vissa befattnings- havare, liksom att fullfölja talan i sådana mål. Vidare har JK möjlighet att, i likhet med JO, bl.a. väcka åtal eller föra viss talan mot justitieråd och göra anmälan dels om vissa disciplinära förfaranden mot befattningshavare, dels om återkallelse av legitimation eller behörighet, avsked och avstängning. Hos JK arbetar – förutom justitiekanslern – byråchefer, föredragande, beredningsjurister, jurister samt administrativ personal. Myndigheten är indelad i fyra sakenheter och en administrativ enhet. Varje sakenhet leds av en enhetschef som är byråchef. En av byråcheferna är också kanslichef. Den administrativa enheten leds av en administrativ chef. () är en statlig myndighet som bildades den 1 januari 2009.32 DO:s uppdrag är att arbeta mot diskriminering och att främja lika rättigheter och möjligheter i syfte att motverka diskriminering. 32 När myndigheten bildades avvecklades fyra tidigare ombudsmannainstitutioner mot diskriminering: , Ombudsmannen mot etnisk diskriminering, och Ombudsmannen mot diskriminering på grund av sexuell läggning. DO:s uppdrag framgår av lagen (2008:568) om Diskrimineringsombuds- mannen. Där anges att DO har uppgifter som framgår av diskrimineringslagen (2008:567). Av föräldraledighetslagen (1995:584) framgår att DO har möjlig- het att som part föra talan för enskilda som i strid med föräldraledighetslagens bestämmelser missgynnats av skäl som har samband med föräldraledighet. DO:s uppdrag regleras vidare i förordningen (2008:1401) med instruktion för . Övriga uppgifter framgår av regleringsbrev och av olika regeringsuppdrag. DO ska utöva tillsyn över att diskrimineringslagen följs. Ombudsmannen ska i första hand försöka få dem som omfattas av lagen att frivilligt följa den. DO får även föra talan i domstol för en enskild som medger det. Den som omfattas av förbuden mot diskriminering och repressalier, av skyldigheten att utreda och vidta åtgärder mot trakasserier eller av bestämmelserna om aktiva åtgärder i diskrimineringslagen är skyldig att på begäran av DO lämna upp- gifter och på det sätt som anges i lagen medverka i ombudsmannens utredning. DO har också möjlighet att besluta om vitesföreläggande. Utöver de uppgifter som framgår av diskrimineringslagen ska DO verka för att diskriminering som har samband med kön, könsöverskridande identitet eller uttryck, etnisk tillhörighet, religion eller annan trosuppfattning, funk- tionsnedsättning, sexuell läggning eller ålder inte förekommer på några områden av samhällslivet. Ombudsmannen ska också i övrigt verka för lika rättigheter och möjligheter oavsett kön, könsöverskridande identitet eller uttryck, etnisk tillhörighet, religion eller annan trosuppfattning, funktionsnedsättning, sexuell läggning eller ålder. DO ska genom råd och på annat sätt medverka till att den som utsatts för diskriminering kan ta till vara sina rättigheter. Vidare ska DO inom sitt verksamhetsområde –informera, utbilda, överlägga och ha andra kontakter med myndigheter, företag, enskilda och organisationer –följa den internationella utvecklingen och ha kontakter med internationella organisationer –följa forsknings- och utvecklingsarbete –hos regeringen föreslå författningsändringar eller andra åtgärder som kan motverka diskriminering –ta initiativ till andra lämpliga åtgärder. DO leds av myndighetschefen, som har titeln diskrimineringsombudsman. Myndigheten har ca 100 anställda och organisationen består av en stab och sju enheter. Myndigheten () inrättades . BO har till uppgift att företräda barns och ungas rättigheter och intressen mot bakgrund av åtagande enligt konvention om barnets rättig- heter ()33. BO:s uppdrag framgår av lagen (1993:335) om och regleras även i förordningen (2007:1021) med instruktion för Barnombuds- mannen. Myndighetens övriga uppgifter framgår av regleringsbrev och av olika regeringsuppdrag. lag anges att BO ska driva på genomförandet av barn- konventionen och bevaka att konventionen följs och i det sammanhanget särskilt uppmärksamma att lagar och andra författningar samt deras tillämpning stämmer överens med . BO ska inom sitt verksamhetsområde –hos regeringen föreslå de författningsändringar eller andra åtgärder som behövs för att barns och ungas rättigheter och intressen ska tillgodoses –informera, bilda opinion och ta initiativ till lämpliga åtgärder i övrigt –företräda barns och ungas rättigheter och intressen i den allmänna debatten –samla kunskap och sammanställa statistik om barns och ungas levnads- villkor –följa den internationella utvecklingen när det gäller tolkning och dess tillämpning. BO utövar ingen tillsyn, men förvaltningsmyndigheter, kommuner och regioner ska på ombudsmannens uppmaning lämna uppgifter om vilka åtgärder som vidtagits för att i den egna verksamheten genomföra barns och ungas rättigheter enligt . De är också skyldiga att på ombudsmannens uppmaning komma till överläggningar med honom eller henne. BO får inte ingripa i enskilda ärenden men har en anmälningsskyldighet och ska genast anmäla till socialnämnden om ombudsmannen i sin verksamhet får kännedom om eller misstänker att ett barn far illa. BO får även lämna uppgifter som kan vara av betydelse för socialnämndens utredning av ett barns behov av stöd och skydd. Vidare får ombudsmannen lämna uppgifter som kan vara av betydelse för tillsynen hos Inspektionen för vård och omsorg. är förvaltningsmyndighet för konsumentfrågor. I 1 § förord- ningen (2009:607) med instruktion för anges att myndig- heten har ansvar för att –utöva tillsyn och annan kontroll enligt de konsumentskyddande regler som ligger inom myndighetens ansvarsområde –tillgängliggöra information och vägledning om konsumenters rättigheter och skyldigheter samt annan information som ger dem goda förutsätt- 33Barnkonventionen har inkorporerats i svensk rätt genom en författning. Lagen (2018:1197) om konvention om barnets rättigheter trädde i kraft . ningar att göra väl avvägda val om ingen annan myndighet har den upp- giften –stärka konsumenternas ställning på marknaden genom kontakter med privata aktörer och i det arbetet genomföra bl.a. branschöverenskommelser och insatser på standardiseringsområdet. Enligt 10 § i instruktionen är generaldirektören myndighetschef och (). I 5 § i instruktionen anges att KO får –göra anmälan om grupptalan till enligt förordningen (2015:739) med instruktion för Allmänna reklamations- nämnden –väcka offentlig grupptalan enligt lagen (2002:599) om grupprättegång i tvister mellan konsumenter och näringsidkare som rör varor, tjänster eller andra nyttigheter som tillhandahålls huvudsakligen för enskilt bruk, när ombudsmannen anser att det är motiverat från allmän synpunkt –besluta att biträda konsumenter enligt lagen (2011:1211) om Konsument- ombudsmannens medverkan i vissa tvister. Bestämmelser om KO:s uppgifter finns även i bl.a. marknadsföringslagen (2008:486) och lagen (1994:1512) om avtalsvillkor i konsumentförhållanden. På myndighetens webbplats34 anges i huvudsak följande. KO arbetar för att företag ska följa lagarna och för att konsumenters rättigheter ska respekteras. KO har möjlighet att genom rättsliga åtgärder påverka företag som inte följer lagstiftningen som har tillsyn över. Företag som har begått överträdelser vidtar – i de flesta fall – rättelse frivilligt. KO har dock möjlighet att utfärda förelägganden eller gå till domstol. Den rättsliga åtgärden väljs bl.a. beroende på vad företaget har gjort för fel. 2.7.5 Barn- och elevombudet , Skolinspektionen, är en statlig myndighet som genom granskning av huvudmän och verksamheter ska verka för att alla barn och elever får tillgång till en likvärdig utbildning och annan verksamhet av god kvalitet i en trygg miljö. Myndigheten ska bidra till goda förutsättningar för barnens utveckling och lärande samt förbättrade kunskapsresultat för eleverna. Inom ramen för detta ska myndigheten främja en stärkt likvärdighet mellan skolor och mellan förskolor. (Se 1 § i förordning [2011:556] med instruktion för .) I 6 kap. skollagen (2010:800) finns bestämmelser om åtgärder mot kränkande behandling och i 26 kap. samma lag finns regler om Skol- inspektionens ansvar för tillsyn och kvalitetsgranskning. Myndigheten har tillsynsansvar för skola, vuxenutbildning, fritidshem, förskola och annan pedagogisk verksamhet. Skolinspektionen har även tillsyn över vissa andra utbildningar och verksamheter i den omfattning som följer av föreskrifter eller särskilda beslut. I 12 § förordning anges att det inom Skolinspektionen ska finnas ett ombud för barn och elever som benämns Barn- och elevombudet. Barn- och elevombudet () är alltså en del av Skolinspektionen, men har en självständig funktion. BEO arbetar för att motverka kränkningar av barn och elever i skola och förskola. Enligt 13 § förordning ska BEO –utföra de uppgifter som enligt 6 kap. skollagen ska ombesörjas av Skol- inspektionen när det gäller att tillvarata barns och elevers enskilda rätt –ta initiativ till eller medverka i utbildnings- och informationsverksamhet som rör 6 kap. skollagen samt genom rådgivning och upplysning förklara hur bestämmelserna förhåller sig till diskrimineringslagen (2008:567) –upprätthålla kontakter med , kommuner, andra myndigheter, elevorganisationer och andra organisationer vars verk- samheter rör kränkande behandling. På myndighetens webbplats sammanfattas BEO:s uppgifter enligt följande. BEO ska objektivt utreda anmälningar om kränkande behandling och besluta i inkomna ärenden. Vidare ska BEO informera om skollagens krav på noll- tolerans mot kränkningar i skolan och ge skolorna råd om hur lagen ska användas. BEO ska även samarbeta med andra myndigheter och ombudsmän, t.ex. och , kommuner och elevorganisationer. Det är också BEO:s uppgift att företräda barn eller elever i domstol när BEO:s utredning visar att ett barn eller elev har utsatts för kränkande behandling och det finns förutsättningar för att kräva skadestånd från den som driver skolan. inrättades 1809, då det i den nya grundlagen föreskrevs att riks- dagen skulle förordna en för lagkunskap och utmärkt redlighet känd man att såsom dess ombud ha tillsyn över att domare och ämbetsmän levde efter lagarna. tillkomst och dess utveckling beskrivs enligt följande JO-utredning35 (SOU 1975:23 s. 35 f.):36 inrättades 1809 i samband med tillkomsten av regeringsform. Denna innehöll i 96–100 §§ bestämmelser om en ”Riksens Ständers justitieombudsman”, som skulle utses varje riksdag för att ha tillsyn över lagarnas efterlevnad av domare och ämbetsmän. I det memorial av , som låg till grund för regeringsformen, benämndes ombudsmannen ”väktare över lagarnas efterlevnad” med upp- gift att iaktta folkets ”allmänna och individuella rättigheter”. För att kunna genomföra denna uppgift gavs ombudsmannen befogenhet bl.a. att åtala dem som begått någon olaglighet i ämbetet eller underlåtit att behörigen fullgöra sina ämbetsplikter. Han fick vidare rätt att övervara domstolarnas och ämbetsverkens överläggningar och beslut och att få tillgång till myndigheternas protokoll och andra handlingar. Ämbetet tillmättes stor politisk betydelse och tillkom inte utan strid. Det skulle utgöra en av garantierna för maktbalans mellan kung och riks- dag och vara ett värn mot maktfullkomlighet från de under kungen lydande myndigheternas sida. Eftersom kungen hade sin justitiekansler för tillsyn av ämbetsmännen ansågs det lämpligt att fick en justitieombuds- man med liknande uppgifter. Motståndarna mot ansåg å andra sidan att väktaren över lagarnas efterlevnad borde verka under kungens tillsyn och på hans vägnar. Trots motståndet har vi alltså en legal dubbelkontroll med JK [Justitiekanslern, utredningens anm.] som Kungl. Maj:ts och regeringens högste tillsynsman och JO som . Den första instruktionen för JO antogs av och utfärdades på begäran av Kungl. Maj:t i det s.k. årstrycket. Sedan smärre ändringar vidtagits i instruktionen utfärdades den i sin nya lydelse i Svensk författnings- samling (SFS 1830 s. 296). Även om ämbetet vid sin tillkomst främst skulle utöva kontroll av domare och tjänstemän för räkning, kom – i synnerhet vid parlamentarismens genombrott – uppgiften att vara en konstitutionell garanti att förlora i betydelse. I stället utvecklade ämbetet sig till en instans till vilken allmänheten kunde vända sig med klagomål mot myndigheter och tjänstemän. Under de första hundra åren verkade JO främst genom egna initiativ, såsom inspektioner och granskning av fång- 35På uppdrag av tillsatte talmanskonferensen en utredning om ombudsmäns uppgifter och arbetsformer m.m. Utredningen antog namnet JO-utredning. Utredningen var för sitt arbete beroende av det pågående arbetet med en reform av ämbetsansvaret. Sedan regeringen lagt fram proposition i frågan (prop. 1975:78) överlämnade utredningen sitt betänkande – Uppgifter och organisation (SOU 1975:23). 36En detaljerad redogörelse för JO:s verksamhet finns i JO:s ämbets- berättelse till riksdag (bilaga B). Antalet klagomål var med våra mått mätt synnerligen blygsamt. Mer än hundra klagomål blev det först och uppgick det sammanlagda antalet inkomna klagoskrifter till endast ca 7 000, vilket motsvarar vad som kommer in . konstruerades från början som ett åklagarämbete, som skulle beivra upptäckta fel och försummelser genom att anställa åtal. Om felen var av mindre allvarlig beskaffenhet skulle JO i första hand anmäla saken till JK, som till skillnad från JO hade befogenhet att rätta till felen. Antalet åtal var också högt jämfört med nuvarande. beslöts åtminstone 1 050 åtal, möjligen ännu fler, varav flertalet var föranledda av felaktigheter, upptäckta vid inspektioner eller andra undersökningar på JO:s eget initiativ. Emellertid uppkom snart en praxis att i ringare fall ersätta åtal eller hänskjutande till JK med en erinran till vederbörande tjänsteman om felaktig eller olämplig behandling av tjänsteärenden. Denna s.k. erinringspraxis, som tillkommit vid sidan av instruktionen men sedermera inskrivits i den, har kommit att bli den vanligaste formen för JO:s ingripanden. 3.2.1 Reformerna 1915, 1941, 1957 och 1967 blev JO föremål för ett flertal större reformer. JO- utredning37 (SOU 1985:26 s. 58 f.) återges huvuddragen i de reformer som ägde rum , 1941, 1957 och 1967 enligt följande:38 Genom reform (prop. 1914:63, KU 1914:24, KU 1915:1, prop. 1915:5 samt LU 1915:14) utbröts försvaret ur JO:s tillsynsområde och för tillsyn härav inrättades ett särskilt ämbete, militieombudsmanna- ämbetet (MO) lett av en militieombudsman, som hade samma befogen- heter som justitieombudsmannen. Ämbetena fick var sin instruktion (SFS 1915:132 och 133). Instruktionerna överensstämde i stort med den tidigare JO-instruktionen. En nyhet var att bestämmelsen om hänskjutande av mindre allvarliga fall till JK ersattes med en möjlighet för JO att, då någon felat endast av ovarsamhet eller utan vrång avsikt, ”låta bero vid vunnen rättelse eller avgiven förklaring eller vad eljest förekommit i saken”, dvs. meddela åtalseftergift (3 § i JO:s och 5 § i MO:s instruktion; ombudsmans s.k. erinringspraxis). Reformen 1941 (prop. 1940:152, KU 1940:18, KU 1941:6, prop. 1941:10 och 1LU 1941:8) syftade till en förstärkning av JO:s och MO:s ställning gentemot domare och andra tjänstemän. Till grund för reformen låg betänkandet Justitiekanslerns, justitieombudsmannens och militie- ombudsmannens allmänna ämbetsställning m.m. (SOU 1939:7). Genom reformen förlängdes ombudsmännens ämbetsperiod från ett till och ändrades reglerna om val av ombudsman.