urf · H9A5URF2 · 2022-05-18 00:00:00 — I detta avsnitt behandlas i huvudsak dels regleringen i JO-instruktionen av justitieombudsmännens uppdrag som åklagare, dels ombudsmännens utförande av detta uppdrag.471 Syftet är att identifiera eventuella behov av förändringar. I redogörelsen fokuseras på ombudsmännens roll som särskilda åklagare när det gäller åtal mot befattningshavare för vissa brott i tjänsten eller i uppdraget (jfr 6 § andra stycket JO-instruktionen). Ombudsmännens uppdrag att väcka och utföra åtal mot ett statsråd och åtal som ett riksdagsutskott har beslutat om mot en befattningshavare hos eller dess organ (jfr 10 § JO-instruktionen) redovisas endast översiktligt. I framställningen behandlas inte det regelkomplex i övrigt, företrädesvis bestämmelser i , som blir tillämpligt på justitieombuds- männen när de agerar i egenskap av åklagare. I avsnitt 6.3.4 behandlas dock översiktligt bestämmelser om åtalsplikt, förundersöknings- plikt, förundersökningsbegränsning och åtalsunderlåtelse. Utvecklingen och exempel på väckta åtal har i olika sammanhang beskrivits som ett åklagarämbete. Åtals- ärenden är emellertid en begränsad del av verksam- het. väcktes åtal i mellan av ärendena. därefter, , väcktes åtal i 2–av ärendena. Efter en tillfällig ökning före rörde det sig om . Därefter har det varit fråga om endast enstaka åtal från JO:s sida.472 –1975 väckte justitieombudsmännen i genomsnitt fyra åtal . Därefter, t.o.m. /84, väcktes i genomsnitt två till tre åtal per år.473 Trenden med allt färre åtalsbeslut har varit bestående. Från och med /85 t.o.m. /00 väcktes i genomsnitt två beslut om åtal , och fr.o.m. /01 t.o.m. /11 väcktes i genomsnitt ett till två åtal . 471 I framställningen behandlas således inte regleringen i 11 kap. 8 § RF om åtal för brott i utövningen av en anställning som ledamot av eller Högsta förvaltnings- 472 Se redog. 1973:2 s. 611 och 616. 473 Se SOU 1985:26 s. 84. , fr.o.m. /12 t.o.m. /19, väckte ombudsmännen inte åtal i något ärende. Under verksam- /20 väcktes åtal mot en rådman och mot en tidigare för tjänstefel. De åtal som har väckts av JO har avsett bl.a. tjänstefel enligt 20 kap. 1 § och brott mot efterforsknings- förbudet474. Åtalen om tjänstefel har avsett påståenden om exempelvis brist- fällig eller långsam handläggning av mål i domstol, felaktig handläggning av begäran om utlämnande av allmänna handlingar, underlåtenhet att verkställa domar om utlämnande av allmänna handlingar, åsidosättande av skyldighet för uppdrag i överförmyndarnämnd och oriktiga åtgärder vid frihetsberövanden av enskilda. 6.3.1 Regleringen i JO-instruktionen JO-instruktion fanns ett flertal bestämmelser om JO:s uppgift som åklagare. I 4 och 5 §§ reglerades JO:s uppgift som åklagare när det gällde åtal mot justitieråd respektive statsråd inför riksrätt. Av 6 § följde att justitie- ombudsmannen som sitt ombud kunde förordna i princip vem som helst som var behörig att föra annans talan i domstol. Åtal vid riksrätt skulle dock utföras av ombudsmannen själv. Vidare angavs i denna bestämmelse, i huvudsak, att inför en rättegång i vilken justitieombudsmannen skulle väcka åtal mot en befattningshavare fick ombudsmannen ge befattningshavaren tillfälle att lämna upplysningar i ärendet. Enligt samma bestämmelse hade justitie- ombudsmannen även rätt att vitesförelägga ämbets- eller tjänstemän som inte samarbetade med JO, och enligt 8 § hade justitieombudsmannen rätt till insyn i all verksamhet inom sitt befogenhetsområde. I 7 § angavs att JO hade rekonventionsansvar475 i ämbetets ärendehand- läggning. Av denna bestämmelse följde således ett straffrättsligt ansvar för justitieombudsmannen i fråga om ärendehandläggningen. Det framgick också uttryckligen att detta ansvar även omfattade åtal som utfördes på uppdrag av ombudsmannen. I 9 § angavs att justitieombudsmannen kunde väcka åtal på grundval av klagomål från enskilda, under förutsättning att klaganden hade lämnat in fullständiga handlingar och bevis samt att ombudsmannen bedömde att sakens art och vikt motiverade ett åtal. Om ombudsmannen inte ansåg att det fanns skäl att väcka åtal kunde han hänvisa klaganden till JK. Om JK inte vidtog 474Brott mot efterforskningsförbudet är straffbelagt enligt 3 kap. 7 § 4 TF och 2 kap. 7 § 3 YGL. 475Med rekonventionstalan avses talan vid domstol om straff eller skadestånd för falskt eller obefogat åtal eller för falsk angivelse eller annan osann beskyllning som lett till åtal. 1 § andra stycket RB och avsnitt 5.2.8. åtgärder med anledning av klagomålet var det justitieombudsmannens uppgift att biträda klaganden på det sätt han fann lämpligt (10 §). När inrättades var utgångspunkten bl.a. att ombudsmannen skulle ägna sig åt mer övergripande tillsynsverksamhet än vad som var fallet för JK, som skulle beakta alla inkomna klagomål.476 Det angavs också uttryck- ligen i 3 § JO-instruktion att om en ämbets- eller tjänsteman hade felat av oaktsamhet eller utan ond avsikt kunde ombudsmannen informera JK om vad som hänt. Bestämmelsen kom att tolkas så att justitie- ombudsmannen inte själv kunde väcka åtal för en förseelse av denna art och att han inte heller var ”berättigad att på annat sätt än genom åtal fästa uppmärksamheten på det begångna felet och söka åstadkomma erforderlig rättelse”.477 Någon författningsreglerad möjlighet för ombudsmannen att göra uttalanden om överträdelser motsvarande vad som gäller enligt 6 § första stycket JO-instruktionen fanns inte. JO-instruktion gav alltså i vissa avseenden ett mer begränsat handlingsutrymme för ombudsmannen än nuvarande regelverk. De ärenden som inleddes hos kunde följaktligen, enligt den ordning som föreskrevs JO-instruktion, antingen lämnas utan åtgärd av ombuds- mannen eller leda till åtal. En konsekvens av detta blev att justitieombuds- mannens roll kom att präglas av åklagarfunktionen. Allteftersom utvecklades dock en praxis som innebar att ombudsmannen underlät att väcka åtal i ringa fall och i stället lät saken bero med en erinran. Vid reform blev denna utveckling författningsreglerad genom att en särskild åtalsunderlåtelserätt togs in i 3 § JO-instruktion. I den bestämmelsen föreskrevs följande: Finner justitieombudsmannen någon domare, ämbets- eller tjänsteman, vars ämbetsutövning står under hans tillsyn, hava felat endast av ovarsamhet, utan vrång avsikt, må han låta bero vid vunnen rättelse eller avgiven förklaring eller vad eljest förekommit i saken. Vid reform genomfördes även andra ändringar i instruktionens åtals- bestämmelser. Till exempel ändrades 6 § så att det i bestämmelsen angavs att justitieombudsmannen, inför ett åtal mot en ämbetsman, borde ge ämbets- mannen tillfälle att yttra sig. Även 9 § fick en delvis ändrad utformning genom att kravet på fullständiga handlingar och bevis från en klagande i ärendet togs bort. Ändringen i 9 § innebar dels en viss lättnad för klaganden, dels att ombudsmannen fick möjlighet att väcka åtal i fler fall än tidigare, även om det fortfarande krävdes att ombudsmannen bedömde att sakens art och vikt motiverade ett åtal. Utöver vad som har redovisats var bestämmelserna om justitieombuds- mannens uppdrag som åklagare föremål för såväl materiella som redaktionella ändringar vid samtliga JO-reformer . Som exempel på ändringar av regleringen av JO:s åklagaruppdrag noteras följande. 476Se (2003) s. 56. 1915:5 s. 22. Den ovannämnda bestämmelsen om åtalsunderlåtelse JO- instruktion (3 §), som utan saklig ändring överförts till 3 § instruktion och 4 § instruktion, reglerade endast icke uppsåtliga fel, som i och för sig var straffbara. hade ombudsmännen emellertid ansett sig kunna meddela åtalseftergift478 även vid uppsåtliga fel. Vidare hade de ansett sig berättigade och skyldiga att uttala sin mening om riktigheten eller lämpligheten i en tjänstemans handlande även om detta inte kunde anses straffbart. Denna praxis hade godtagit vid flera till- fällen. sammansatta utskott ansåg att instruktionsbestämmelsen om underlåtande av åtal borde ges en utformning som närmare anslöt till tillämpad praxis.479 Till följd av detta togs det JO-instruktion in en bestämmelse om åtalsunderlåtelse som skulle omfatta även uppsåtliga fel. I bestämmelsen, 12 §, föreskrevs följande: Om förekommet fel ej är av allvarlig beskaffenhet och särskilda skäl inte föranleder annat, bör ombudsman, i stället för att väcka åtal eller göra anmälan till myndighet med disciplinär bestraffningsrätt, låta bero vid erinran, vunnen rättelse, avgiven förklaring eller vad som i övrigt före- kommit. Genom bestämmelsen gavs alltså en förhållandevis långtgående möjlighet för en ombudsman att underlåta att väcka åtal efter en diskretionär bedömning i det enskilda fallet. Bestämmelsen om justitieombudsmannens rekonventionsansvar utgick ur JO-instruktionen vid JO-reform.480 När det sedan gäller utformningen av regleringen av JO:s uppdrag som åklagare enligt JO-instruktion bör den ses i ljuset av den s.k. ämbets- ansvarsreform481 som genomfördes . Det ansvarssystem som gällde för offentliga funktionärer före ämbets- ansvarsreformen var till övervägande del av straffrättslig natur. Den dåvarande ordningen innebar att även lindriga försummelser i tjänsteutövningen var straffbara som tjänstefel, och tjänstemän kunde göra sig skyldiga till brott genom i princip varje fel i tjänsten (se mer om ämbetsansvaret i avsnitt 6.2.1).482 Utgångspunkterna för ämbetsansvarsreformen var att man avsevärt skulle inskränka det straffrättsliga ansvarsområdet, avgränsa den personkrets som skulle vara underkastad särskilt straffansvar enligt 20 kap. BrB och åstad- komma ett närmande mellan den offentliga och den privata arbetsmarknadens 478Vid tillkomst benämndes systemet med åtalsunderlåtelse, som regleras i 20 kap. 7 § RB, åtalseftergift. Det som i tidigare kallades åtalseftergift benämns alltså numera åtalsunderlåtelse. KU1LU 1967:1 s. 26. 480Bestämmelsen om rekonventionsansvar fanns i 7 § JO-instruktion, 7 § JO-instruktion, 7 § JO-instruktion, 9 § JO-instruktion och 11 § JO-instruktion. 481Reformen grundades på ämbetsansvarskommitténs betänkanden Ämbetsansvaret (SOU 1969:20) och Ämbetsansvaret II (SOU 1972:1). Regeringens förslag till finns i prop. Riksdagsbehandlingen redovisas bl.a. justitieutskottets betänkande 1975:22. 482Se (2003) s. 311. Genom ämbetsansvarsreformen infördes ett nytt ansvars- system som i korthet innebar ett begränsat straffansvar och ett utökat Ansvarsutkrävandet för icke grova tjänsteförsummelser flyttades alltså från straffrätten till civilrätten. Lagreglerna trädde i kraft den Vid JO-reform, som bl.a. resulterade JO-instruktion som trädde i kraft delvis som ämbetsansvarsreformen, togs föreskriften om rätt till åtalsunderlåtelse bort från JO-instruktionen. Vid sin behandling av JO-utrednings förslag konstaterade att det borde finnas viss möjlighet för ombudsmännen att i enskilda fall underlåta åtal men att JO regelmässigt borde ”föranstalta om åtal för de allvarliga tjänste- förseelser som efter ämbetsansvarsreformens genomförande skall vara straff- belagda”.483 Med hänsyn till det sätt på vilket det straffbara ämbetsansvaret hade avgränsats genom ämbetsansvarsreformen, som bl.a. innebar att ”vanliga” tjänstefel inte längre skulle beivras straffrättsligt, bedömdes sålunda att det inte längre fanns något egentligt utrymme för en särskild bestämmelse om åtalsunderlåtelse motsvarande den som fanns i 12 § JO- instruktion.484 Någon sådan bestämmelse togs därför inte in JO- I stället föreskrevs i 6 § andra stycket JO-instruktion, genom en hänvisning till två bestämmelser i ,485 en reglering som innebar att justitieombudsmannen skulle vara underkastad samma regler om åtalsplikt och åtalsunderlåtelse som de allmänna åklagarna.486 JO-utredning och regleringen JO-instruktion Justitieombudsmännens uppdrag som åklagare behandlades förhållandevis utförligt JO-utredning.487 Utredningen analyserade bl.a. innebörden av ombudsmännens åtalsplikt samt frågor om åtalsunderlåtelse och förunder- Utredningen anmärkte att gällande regelverk kunde tolkas som att justitie- ombudsmännen hade en generell åtalsplikt. Det noterades att en ombudsman på olika sätt – exempelvis genom uppgifter som förekom i medierna eller i en anmälan till ombudsmannen – kunde få kännedom om sådana omständigheter som gav ombudsmannen anledning att anta att ett sådant brott hade begåtts som omfattades av hans eller hennes åtalsrätt. Utredningen ansåg att det skulle föra alltför långt om en ombudsman vore skyldig att inleda en förundersökning och fatta ett beslut om åtal i samtliga fall som sålunda kom till ombuds- Enligt utredningen syntes en sådan ordning inte ha varit Utredningen noterade att en begränsning redan följde av den särskilda bestämmelsen i 18 § JO-instruktionen om rätt för JO att i vissa fall överlämna 483 Se bet. KU 1975/76:22 s. 57. 484 Se SOU 1985:26 s. 67. 485 Hänvisningen avsåg 20 kap. 6 § och 7 § första och tredje stycket RB. 486 Se bet. KU 1975/76:22 s. 57. 487 Se SOU 1985:26 s. 189 f. klagomål till en annan myndighet, t.ex. en allmän åklagare, för handläggning där. Vidare uttalade utredningen följande:488 En generell åtalsplikt synes dessutom inte stå i alldeles god överens- stämmelse med de nuvarande bestämmelserna i instruktionen om att JO dels inte bör ingripa mot lägre befattningshavare utan självständiga befogenheter, om det inte påkallas av särskilda skäl (8 §), dels inte bör till utredning ta upp förhållanden som ligger om det inte är från allmän synpunkt väsentligt att saken utreds (20 §) [fotnot här utelämnad, utredningens anm.]. Enligt utredningens mening bör visserligen för JO i princip gälla såväl de förut nämnda reglerna om åtalsplikt och åtalsunderlåtelse som – såsom senare skall beröras ytterligare – bestämmelserna i om förundersök- ning. JO:s skyldighet att tillämpa nu avsedda regler bör emellertid inte utformas så, att man urholkar JO:s ställning som ett extraordinärt organ: såsom framhållits under 8.1 bör JO ha i princip fria händer när det gäller att välja vad som skall tas upp till prövning och vad tillsynen skall riktas in på. När det gäller förundersökning och ev. åtal i anledning av klagomål finns därför anledning att uppehålla sig vid stadgandet i 19 § JO-instruktionen, vari anges att JO bör skyndsamt lämna klaganden besked om huruvida klagomålet avvisas, avskrives från handläggning, överlämnas till annan myndighet eller tas upp till utredning. Det är sedan JO, i valet mellan de olika åtgärder som anges i 19 §, beslutat att ta upp klagomålet till utredning som bundenhet av reglerna om förundersökning och åtal bör inträda. Detsamma bör gälla i fall när JO på eget initiativ – och således utan föregående klagomål – beslutar att ta upp en sak till utredning. Utredningen vägde alltså JO:s diskretionära prövningsrätt mot en absolut åtalsplikt. Utredningen konstaterade vidare bl.a. att bestämmelserna om för- undersökning var avsedda att trygga dels den enskildes intresse av en allsidig och objektiv utredning, dels det allmänna intresset av att brott beivras effektivt. Enligt utredningen borde regler om förundersök- ning och åtal gälla för justitieombudsmännen på samma sätt som för åklagare i allmänhet, skulle dessa regler vara tillämpliga hos JO först när en ombuds- man beslutade att – efter ett klagomål eller på eget initiativ – ta upp ett ärende till utredning. Således föreslog utredningen sammanfattningsvis att det i JO-instruktionen skulle föreskrivas att om en justitieombudsman beslutade att ta upp ett ärende till utredning och det i ärendet fanns anledning att anta att ett sådant brott begåtts som ombudsmannen fick åtala, skulle ombudsmannen bli bunden av samma lagregler om förundersökning och åtal som åklagare i allmänhet. Utredningens betänkande, SOU 1985:26, blev föremål för remissbehand- ling. I behandlades betänkandet av . I sina överväganden konstaterade utskottet att utredningens förslag i fråga om JO:s uppdrag som särskild åklagare hade lämnats utan invändningar av de flesta remissinstanserna, men att riksåklagaren hade anfört vissa synpunkter på den 488Se SOU 1985:26 s. 190. ordning som utredningen föreslagit.489 I bilaga 1 till betänkandet återges riks- åklagarens remissyttrande enligt följande:490 Vidkommande JO som åklagare vill jag instämma i utredningens förslag att de allmänna reglerna i RB om förfarandet vid förundersökning och åtal bör gälla även i fall då JO agerar som åklagare och att en uttrycklig bestämmelse därom tas in i JO:s instruktion. Av en sådan ordning följer givetvis att bundenheten till nu berörda regler kan inträda först sedan JO beslutat ta upp en viss fråga till utredning på den grund att anledning före- kommer till att brott som hör under allmänt åtal har förövats. – En större fråga är i vilken omfattning JO skall anses vara skyldig att verkligen inleda förundersökning resp väcka åtal. Utredningen synes utgå från att JO har och bör ha ett betydande mått av fritt skön när det gäller frågan huruvida ett straffprocessuellt förfarande bör inledas eller inte. Mot detta har jag ingen erinran. Däremot kan man fråga sig om detta är förenligt med en ordning där man i princip utgår från att de allmänna reglerna om åtalsplikt och åtalsunderlåtelse skall gälla även JO som åklagare. Redan det för- hållandet att JO bör ”ha i princip fria händer när det gäller att välja vad som skall tas upp till prövning och vad tillsynen skall inriktas på” leder fram till att i princip absolut åtalsplikt och därtill anslutande skyldighet att inleda förundersökning inte bör gälla för JO. Och detta äger enligt min mening sin giltighet även om möjligheterna till åtalsunderlåtelse enligt RB och annan lag beaktas. Med hänsyn till JO:s särskilda ställning bör han sålunda ges befogenhet att i vidare mån än vad som tillkommer allmän åklagare och efter en diskretionär prövning avstå från att väcka åtal eller inleda förundersökning. En sådan befogenhet förutsätter dock möjlighet för JO att i samband med avstående från åtal eller motsvarande framföra erinran eller göra kritiskt uttalande. Jag förordar att 6 § andra stycket JO- instruktionen utformas i enlighet med det nu anförda och att en regel införs därom att JO i anslutning till beslut att inte väcka åtal äger framföra erinran eller motsvarande. Den av utredningen föreslagna ordningen, enligt vilken JO skall vara bunden av en absolut åtalsplikt i fall där ett ärende tagits upp till utredning skulle enligt min mening medföra risk för att beslut om utredning, som ofta måste fattas på ett preliminärt underlag, medför konsekvenser i fråga om åtalsplikten som senare i ljuset av företagen utredning framstår som mindre önskvärda. Vid sin behandling av utredningens förslag uttalade bl.a. att förslaget inte innebar någon förändring av justitieombudsmannens möjligheter att fritt välja vilka ärenden han eller hon önskade att ta upp till utredning. Utskottet ansåg vidare att det inte fanns skäl att befara att en ordning som innebar en skyldighet för ombudsmannen att fatta beslut om förunder- sökning när förutsättningarna för detta var uppfyllda i ett ärende som ombuds- mannen hade tagit upp till utredning skulle påverka ställning som extraordinärt organ. Utskottet påminde även om att förslaget inte var avsett att hindra en ombudsman från att anlita polisen och de allmänna åklagarna i sin brottsbeivrande verksamhet. Skulle en utredning ta betydande resurser i anspråk kunde det enligt utskottet i många fall vara befogat att låta polis och allmän åklagare sköta utredningen. Vidare konstaterade utskottet att JO och JK borde ha samma utrednings- och sanktionsbefogenheter samt att det var KU 1986/87:2 s. 27. KU 1986/87:2 s. 125 f. regeringens uppgift att lägga fram ändringsförslag för JK. Enligt utskottet borde frågorna samordnas och ge i uppdrag åt regeringen att på grundval av utskottets ställningstaganden utarbeta och för lägga fram de lagförslag som skulle reglera JO:s respektive JK:s verksamhet i aktuella frågor. Sammantaget tillstyrkte utskottet utredningens förslag och föreslog att skulle rikta ett tillkännagivande till regeringen.491 Riks- dagen fattade beslut i enlighet med utskottets förslag. Regeringen lämnade författningsförslag i enlighet med vad konstitutions- utskottet hade anfört, och förslagen antogs sedan av riksdagen.492 Således infördes bl.a. en bestämmelse i 6 § andra stycket JO-instruktionen i vilken angavs att om utredningen i ärendet gav en ombudsman anledning anta att en viss brottslig gärning hade begåtts, skulle det som föreskrevs i lag om förundersökning, åtal och åtalsunderlåtelse samt om allmän åklagares befogenheter i övrigt i fråga om brott under allmänt åtal tillämpas. Bestäm- melsen har fortfarande samma lydelse. Regleringen av justitieombudsmännens befogenhet att väcka åtal har sin grund i 13 kap. 6 § första stycket RF (jfr avsnitt 2.5.1). Alltså framgår det av den bestämmelsen att en ombudsman får föra talan i de fall som anges i JO- instruktionen. Justitieombudsmännens roll som särskild åklagare när det gäller åtal mot befattningshavare som har begått brott i tjänsten eller i uppdraget definieras i 6 § andra stycket JO-instruktionen. I den bestämmelsen anges, i ett första led, att en ombudsman som särskild åklagare får väcka åtal mot en befattnings- havare som genom att åsidosätta vad som åligger honom eller henne i tjänsten eller uppdraget har begått annan brottslig gärning än tryckfrihetsbrott eller yttrandefrihetsbrott. Vidare föreskrivs, i ett andra led, att om utredningen i ett ärende ger en ombudsman anledning att anta att en sådan brottslig gärning har begåtts, ska det som föreskrivs i lag om förundersökning, åtal och åtalsunder- låtelse samt om allmän åklagares befogenheter i övrigt i fråga om brott under allmänt åtal tillämpas. Denna reglering tillkom, som redan har framgått, på förslag av JO-utredning. JO:s uppgift som åklagare på det tryckfrihets- respektive yttrandefrihets- rättsliga området följer av regleringen i 9 kap. 3 § tredje stycket TF, där det anges att det i lag får meddelas föreskrifter om befogenhet för justitieombuds- männen att vara åklagare i mål som avses i den paragrafen (jfr avsnitt 2.5.1). Av första och andra stycket i 9 kap. 3 § TF framgår att det handlar om vissa meddelar- och anskaffarbrott493 samt om andra brott enligt tryckfrihetsförord- KU 1986/87:2 s. 27 f. 1986/87:160 och bet. KU 1987/88:6. 493Se vidare om meddelar- och anskaffarbrott i 7 kap. 22 och 23 §§ TF samt 5 kap. 4 och ningen än tryckfrihetsbrotten. Som exempel på sådana andra brott kan nämnas brott mot efterforskningsförbudet (3 kap. 5 § och 7 § 4 TF respektive 2 kap. 5 § och 7 § 3 YGL) och brott mot repressalieförbudet (3 kap. 6 § och 7 § 5 TF respektive 2 kap. 6 § och 7 § 4 YGL). Genom en hänvisning i 7 kap. 1 § YGL till bestämmelserna i 9 kap. 1–7 §§ TF gäller motsvarande regler för andra brott mot yttrandefrihetsgrundlagen än yttrandefrihetsbrott. I 6 § andra stycket JO-instruktionen anges även, på motsvarande sätt som i tidigare JO-instruktioner, att i mål som har väckts vid tingsrätt bör talan fullföljas till endast om det finns synnerliga skäl. I 10 § JO-instruktionen finns regler för justitieombudsmännen om för- undersökning och åtal mot ett statsråd och åtal som ett riksdagsutskott har fattat beslut om mot en befattningshavare hos eller dess organ.494 I bestämmelsen anges att en ombudsman är skyldig att väcka och utföra åtal som enligt 13 kap. 3 § RF har fattat beslut om mot ett statsråd samt åtal som ett riksdagsutskott enligt vad som är föreskrivet har fattat beslut om mot en befattningshavare hos eller dess organ, dock inte åtal mot en annan ombudsman (10 § första stycket). Bestämmelsen i 10 § JO-instruktionen korresponderar således med bestämmelsen i 13 kap. 24 § RO om åtal mot vissa befattningshavare enligt beslut av vissa riksdagsutskott.