urf · H9A5URF2 · 2022-05-18 00:00:00 — En ombudsman är även skyldig att biträda ett utskott med förundersökningen mot en sådan befattningshavare som nämns i 10 § första stycket och med en sådan särskild utredning av omständigheter som kan ligga till grund för att skilja en riksrevisor från uppdraget som avses i 13 kap. 7 § andra stycket RO (10 § andra stycket). Enligt 22 § första stycket JO-instruktionen får en justitieombudsman ge i uppdrag åt någon annan att leda en förundersökning som han eller hon har beslutat om och att väcka och utföra åtal som han eller hon har beslutat om, om inte åtgärden avser en ledamot av eller Högsta förvalt- ningsdomstolen. I sammanhanget kan även noteras följande. En ombudsman har obegränsad rätt till insyn i förhållande till sina tillsynsobjekt (jfr bestämmelsen om upp- lysningsskyldighet i 13 kap. 6 § andra stycket RF, avsnitt 2.5.1). För att en ombudsman i sitt uppdrag som åklagare inte ska ha mer långtgående möjlig- heter att inhämta uppgifter från befattningshavare än allmänna åklagare preciseras i 21 § andra stycket JO-instruktionen att en ombudsman inte får förelägga och döma ut vite i ärenden där ombudsmannen har beslutat att inleda förundersökning.495 I 18 § JO-instruktionen anges att om ett ärende är av sådan art att det lämpligen kan utredas och prövas av någon annan myndighet än ombudsmännen och om myndigheten inte har prövat saken, får en ombudsman överlämna ärendet till denna myndighet för handläggning. Möjligheten att under de förut- 494Liknande regler fanns även i tidigare JO-instruktioner. 1986/87:160 s. 18. sättningar som anges i denna bestämmelse överlämna ett ärende om en anmälan till en annan utredande myndighet kan användas även vid brotts- misstanke.496 JO:s åklagarbehörighet är inte begränsad till vissa brottstyper. Det innebär att i princip alla typer av brott som är möjliga att begå i tjänsten kan aktualiseras hos JO. Det har dock, bl.a. med hänvisning till JO:s begränsade resurser, ansetts naturligt att JO till allmän åklagare överlämnar anmälningar till JO om brott i tjänsten när det är fråga om allmänna brott som misshandel och förskingring och en utredning skulle ta betydande resurser i anspråk.497 Däremot kan exempelvis anmälningar mot vissa befattningshavare för tjänstefel och andra brott överlämnas till , Särskilda åklagarkammaren498, som har till uppgift att utreda brottsmisstankar mot bl.a. poliser, åklagare, domare och riksdagsledamöter. I ett beslut att överlämna ett ärende åt en annan myndighet kan anges att ombudsmannen ska få del av utredningsresultatet, och ombudsmannen kan vidta egna åtgärder som bedöms vara påkallade.499 6.3.2 reform och bestämmelsen om tjänstefel Efter ämbetsansvarsreformen minskade antalet lagföringar för brott mot bestämmelserna i 20 kap. BrB påtagligt. Detta var en följd av att det straff- rättsliga ansvaret för förseelser i tjänsteutövning kraftigt hade begränsats. efter ämbetsansvarsreformen väcktes i motioner med krav på en utvärdering av de förändringar som reformen hade inneburit. tillkallade chefen för efter regeringens bemyndigande en kommitté, , med uppdrag att göra en förutsättningslös granskning av ansvarssystemet inom den offentliga sektorn. I sitt slutbetänkande, Tjänsteansvar i offentlig verksamhet (Ds Ju 1983:7), behandlade frågan om ansvars- systemets utformning. Kommittén anförde att det inte fanns anledning att gå ifrån de mer grundläggande principerna för det då gällande systemet. Enligt kommittén borde de gränser som dragits kring det straffrättsliga området bestå. Kommittén lade emellertid fram ett förslag till ny lydelse av 20 kap. 1 § BrB. Detta författningsförslag ledde inte till lagstiftning.500 väcktes åter motioner med krav på ett utvidgat straffrättsligt ansvar. uttalade att frågan om tjänste- ansvaret borde ses över på nytt med utgångspunkten att en reell utvidgning av 496Se SOU 1985:26 s. 194 och Axberger (2014) s. 93. 497Se SOU 1985:26 s. 164. 498Alla utredningar där poliser misstänks för brott har åklagare vid Särskilda åklagar- kammaren som förundersökningsledare, oavsett hur allvarligt det misstänkta brottet är. Kammaren är direkt underställd riksåklagaren och leds av en överåklagare. Alla åklagare som arbetar där har lägst titeln chefsåklagare. Ordningen är vald för att åklagarna ska kunna arbeta skilt från den övriga åklagarverksamheten. Särskilda åklagarkammaren har kansliort i , men åklagarna finns förutom i även i , och . 15personer arbetar vid enheten. 499Se Axberger (2014) s. 93. 1984/85:117. straffansvaret skulle komma till stånd.501 begärde att bestämmelserna i 20 kap. 1 § BrB skulle ses över med utgångspunkten att straffansvaret skulle utvidgas. Med anledning av begäran utarbetades inom Justitiedeparte- mentet promemorian Myndighetsmissbruk (Ds 1988:32). Promemorian inne- höll förslag om ändring i 20 kap. 1 § BrB genom ett skärpt straffrättsligt ansvar för funktionärer i offentlig verksamhet. I den efterföljande propositionen lämnade regeringen förslag om en utvidgning av det straffrättsliga tjänste- ansvaret för offentligt anställda.502 Förslagen innebar bl.a. att straff skulle kunna utdömas inte endast för gärningar som innefattade felaktig myndighets- utövning utan också för vissa andra oriktiga handlingar som hade nära samband med myndighetsutövning. Vidare föreslogs bl.a. att oaktsamhet – och inte endast uppsåt eller grov oaktsamhet – skulle vara tillräckligt för straff- ansvar. Förslagen antogs av och lagändringarna trädde i kraft i oktober 1989.503 Bestämmelsen om tjänstefel i 20 kap. 1 § BrB har varit oförändrad sedan lagändring och har följande lydelse: Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet vid myndighetsutövning genom handling eller underlåtenhet åsidosätter vad som gäller för uppgiften skall dömas för tjänstefel till böter eller fängelse i högst . Om gärningen med hänsyn till gärningsmannens befogenheter eller uppgiftens samband med myndighetsutövningen i övrigt eller till andra omständigheter är att anse som ringa, skall inte dömas till ansvar. Om ett brott som avses i första stycket har begåtts uppsåtligen och är att anse som grovt, skall dömas för grovt tjänstefel till fängelse, lägst och högst . Vid bedömande av om brottet är grovt skall särskilt beaktas om gärningsmannen allvarligt har missbrukat sin ställning eller om gärningen för någon enskild eller det allmänna har medfört allvar- ligt förfång eller otillbörlig förmån som är betydande. Den som är ledamot av en beslutande statlig eller försam- ling är inte underkastad ansvar enligt första eller andra stycket för någon åtgärd som han vidtar i denna egenskap. Vad som sägs i första och andra styckena skall inte heller tillämpas, om gärningen är belagd med straff enligt någon annan bestämmelse. Det nuvarande tjänstefelsbrottet innebär således ett vidare straffansvar än den reglering som infördes vid ämbetsansvarsreform. Det är dock väsentligt snävare utformat än det tjänstefelsbrott som gällde före 1975.504 JuU 1985/86:34 s. 4 f. 1988/89:113. 1988/89:JuU24. 504Som framgår av avsnitt 6.2.1 omfattade ämbetsansvaret före reformen fyra självständiga ämbetsbrott: tjänstemissbruk (20 kap. 1 § BrB), tagande av muta eller av otillbörlig belöning (20 kap. 2 § BrB), brott mot tystnadsplikt (20 kap. 3 § BrB) och tjänstefel (20 kap. 4 § BrB). Genom bestämmelsen om tjänstefel föreskrevs i huvudsak ansvar för en ämbetsman som genom försummelse, oförstånd eller oskicklighet åsidosatte vad som ålåg honom enligt lag, instruktion eller annan författning, särskild föreskrift eller tjänstens art. 6.3.3 Utredning om utvidgat straffansvar för tjänstefel Regeringen beslutade om kommittédirektiven Ett förstärkt straff- rättsligt skydd för vissa samhällsnyttiga funktioner och några andra straff- rättsliga frågor (dir. 2020:54). Enligt direktiven skulle utredningen överväga och ta ställning till bl.a. om det straffrättsliga ansvaret för tjänstefel bör utvidgas och vid behov lämna nödvändiga författningsförslag. Uppdraget byggde på ett tillkännagivande från och konstitutions- utskottets betänkande 2017/18:KU37 Offentlig förvaltning.505 I tillkänna- givandet efterfrågade ett modernare och tydligare tjänstemanna- ansvar genom ett utvidgat straffansvar för tjänstefel. I utskottets betänkande anfördes bl.a. att ett utökat straffansvar för tjänstefel skulle stärka skyddet för medborgarnas rättssäkerhet och öka förtroendet för den offentliga verksam- heten. Det anfördes vidare att ett utökat straffansvar skulle stärka tjänste- männens position mot otillbörliga politiska påtryckningar och därigenom bidra till att säkerställa förvaltningens självständighet. En översyn av lagstift- ningen om tjänstefel borde därför göras med inriktningen att det straffbara området ska utvidgas. Enligt utskottet borde lagstiftningen anpassas till dagens förhållanden och ge ett modernt och tydligt straffrättsligt skydd för den offentliga verksamheten och medborgarnas rättssäkerhet. Det framhölls dock att det inte var fråga om en återgång till de bestämmelser som gällde före ämbetsansvarsreformen 1975. Mot denna bakgrund fann regeringen att det fanns ett behov av att analysera om den nuvarande straffrättsliga regleringen av tjänstefel i tillräcklig utsträck- ning tillgodoser medborgarnas berättigade krav på ett effektivt och ändamåls- enligt system för utkrävande av straffrättsligt ansvar. Utredningen om ett förstärkt straffrättsligt skydd för vissa samhällsnyttiga funktioner och några andra straffrättsliga frågor (Ju 2020:12) redovisade sitt uppdrag . I betänkandet En skärpt syn på brott mot journalister och utövare av vissa samhällsnyttiga funktioner (SOU 2022:2) gör utred- ningen sammanfattningsvis bedömningen att den nuvarande utformningen av straffbestämmelsen om tjänstefel inte medför några större tillämpningssvårig- heter. De principiella skäl som kan anföras för ett utvidgat tjänstefelsansvar väger enligt utredningens mening inte upp riskerna med en sådan utvidgning. Utredningen föreslår därför inte några ändringar i det straffrättsliga tjänstefels- ansvaret. 2017/18:KU37 punkt 8 och s. 36 f. samt rskr. 2017/18:229. 6.3.4Rättegångsbalkens regler om åtalsplikt, förundersökningsplikt, förundersökningsbegränsning och åtalsunderlåtelse506 Regleringen av åtalsplikt skiljer sig åt mellan olika länder. Rättsordningen i vissa länder innebär att åklagaren har en skyldighet att väcka åtal för alla brott som kommer till hans eller hennes kännedom, medan det i andra länder inte råder en sådan principiell förundersöknings- eller åtalsplikt. Man brukar tala om å ena sidan rättssystem med absolut eller obligatorisk åtalsplikt, och å andra sidan rättssystem med relativ åtalsplikt. Enligt det svenska rättssystemet gäller en obligatorisk åtalsplikt och en därmed sammanhängande förundersökningsplikt. Grundprinciperna om åtals- och förundersökningsplikt i svensk rätt har dock flera omfattande undantag. Det gäller särskilt reglerna om åtalsunderlåtelse och förundersöknings- begränsning (se nedan). Rättssystem med obligatorisk åtalsplikt bygger på legalitetsprincipen. Avsikten är att främja en rättstillämpning i enlighet med principerna om legalitet, likabehandling och förutsebarhet och därmed motverka misstankar om att ovidkommande hänsyn avgör om åtal ska väckas. Alltså ska åklagaren, i ett rättssystem med obligatorisk åtalsplikt, vid ett åtalsbeslut enbart ta ställning till om den gärning som prövas utgör ett brott enligt gällande lag och om bevisningen är tillräcklig för att leda till en fällande dom. Den obligatoriska åtalsplikten regleras i 20 kap. 6 § RB och innebär att åklagare, om inte något annat är föreskrivet, ska väcka åtal för brott som hör under allmänt åtal. Utgångspunkten är att åklagaren är skyldig att väcka åtal om bevisningen vid en objektiv bedömning är sådan att en fällande dom kan förväntas i domstol. Ett beslut att väcka åtal förutsätter alltså att åklagaren på objektiva grunder kan emotse en fällande dom. Rättssystem med relativ åtalsplikt bygger på opportunitetsprincipen. I ett sådant rättssystem ska åklagaren, även om bevisningen i och för sig är tillräcklig för att väcka åtal, också pröva om ett åtal är lämpligt ur allmän synpunkt. Rättssystemet lämnar därmed en större kriminal- och rättspolitisk handlingsfrihet åt åklagaren, som alltså kan underlåta att väcka åtal i vissa fall där lagföring inte anses ligga i samhällets intresse. Förundersökningsplikten innebär en skyldighet att utreda de brott som begås. Förundersökningens syfte är att utreda vem som kan misstänkas för det aktuella brottet och om det finns tillräckliga skäl för åtal samt att förbereda målet så att bevisningen kan presenteras i ett sammanhang vid en domstols- förhandling (23 kap. 2 § RB). 506Framställningen i detta avsnitt bygger till stora delar på uttalanden i SOU 2019:38 s. 99 f. Av 23 kap. 1 § RB följer att en förundersökning ska inledas så snart det finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har begåtts. En förundersökning behöver dock inte inledas om det är uppenbart att brottet inte går att utreda. En förundersökning behöver inte heller genomföras om det ändå finns tillräckliga skäl för åtal och det gäller ett brott som inte kan antas leda till någon annan påföljd än böter eller som har koppling till en pågående rättegång, s.k. förenklad utredning (23 kap. 22 § RB). Om det inte längre finns anledning att fullfölja en förundersökning ska den läggas ned (23 kap. 4 § RB). Reglerna om förundersökningsbegränsning innebär att en förundersökning får läggas ned av processekonomiska skäl trots att det i och för sig av andra skäl finns anledning att fullfölja den (23 kap. 4 a § RB). Om det finns förutsätt- ningar för att lägga ned en förundersökning enligt reglerna om förunder- sökningsbegränsning redan innan en förundersökning har inletts, får det beslutas att en förundersökning inte ska inledas (23 kap. 4 a § andra stycket RB). Förundersökningsbegränsning får ske i två angivna fall. En förunder- sökning får läggas ned om fortsatt utredning skulle innebära kostnader som inte står i rimligt förhållande till sakens betydelse och det dessutom kan antas att brottets straffvärde inte överstiger fängelse , s.k. disproportionsfall (23 kap. 4 a § första stycket 1 RB). Bestämmelsen syftar till att förhindra en orimlig resursanvändning i den brottsutredande verksamheten och ska tillämpas i de undantagsfall då kostnaderna för utredningen är till den grad oproportionerliga i förhållande till sakens betydelse att det inte är rimligt att fortsätta utredningen. En förundersökning får vidare läggas ned om det kan antas att åtal för brottet inte skulle komma att ske till följd av bestämmelserna om åtals- underlåtelse eller om särskild åtalsprövning och om inget väsentligt allmänt eller enskilt intresse åsidosätts genom att förundersökningen läggs ned, s.k. åtalsunderlåtelse- eller åtalsprövningsfall (23 kap. 4 a § första stycket 2 RB). Ett beslut om förundersökningsbegränsning förutsätter inte att skuldfrågan är klarlagd. Åklagare får, under förutsättning att inget väsentligt allmänt eller enskilt intresse åsidosätts, i vissa fall besluta att underlåta åtal för brott, s.k. åtals- underlåtelse (20 kap. 7 § RB). Åtal får underlåtas om det kan antas att det aktuella brottet inte skulle leda till någon annan påföljd än böter (20 kap. 7 § första stycket 1 RB), om det kan antas att påföljden skulle bli villkorlig dom och det finns särskilda skäl för åtalsunderlåtelse (20 kap. 7 § första stycket 2 RB), om den misstänkte begått annat brott och det utöver påföljden för detta brott inte krävs påföljd med anledning av det aktuella brottet (20 kap. 7 § första stycket 3 RB) eller om psykiatrisk vård eller insatser enligt lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade kommer till stånd (20 kap. 7 § första stycket 4 RB). Åtal får även underlåtas i andra fall om det av särskilda skäl är uppenbart att det inte krävs någon påföljd för att avhålla den misstänkte från vidare brottslighet och det med hänsyn till omständigheterna inte heller krävs av andra skäl att åtal väcks, s.k. extraordinära fall (20 kap. 7 § andra stycket RB). Vid förundersökning mot personer finns utökade möjligheter Dessa behandlas inte här. Regleringen av åtalsunderlåtelse utgår från den allmänna förutsättningen att omständigheterna är sådana att den misstänkte är skyldig till brottet. Bevisningen ska alltså vara tillräcklig för att åklagaren i och för sig skulle kunna emotse en fällande dom. Ett beslut om åtalsunderlåtelse förutsätter alltså att skuldfrågan är klarlagd. 6.3.5 Uttalanden i doktrinen om JO:s nuvarande uppdrag som särskild åklagare Som framgått innebär nuvarande ordning enligt 6 § JO-instruktionen att en justitieombudsman som särskild åklagare är likställd med en allmän åklagare vid tillämpningen av de lagregler om åklagare som finns i , och att dessa regler blir tillämpliga hos JO när en ombudsman väl beslutat att ta upp ett klagomål till utredning eller inlett en utredning på eget initiativ. I sin uppsats – en blick mot framtiden, publicerad i festskriften JO – Lagarnas väktare, gör tidigare chefsJO vissa uttalanden om bl.a. JO som särskild åklagare och om regleringen av detta i JO- instruktionen.507 Melins principiella utgångspunkt är att det är viktigt att JO:s ställning som särskild åklagare bevaras. Han konstaterar dock att den nuvarande JO- instruktionen beslutades , dvs. före den tjänsteansvarsreform som genomfördes och som innebar att det straffbelagda området utvidgades och tjänstefelsbrottet återinfördes. Regleringen i JO-instruktionen tillkom alltså när endast allvarliga ämbetsbrott var kriminaliserade men har kommit att dröja kvar trots att rättsläget förändrats och tjänstefel åter blivit straffbart. Det finns, enligt hans mening, redan mot denna bakgrund goda skäl att överväga om inte möjligheten för JO att väcka åtal bör vara just en möjlighet och inte en principiell skyldighet.508 lyfter även vissa grundläggande skillnader mellan JO och allmänna åklagare.509 Han anför att JO är ett organ av extraordinär natur som har möjlighet att själv avgöra vad som ska tas upp till utredning och hur en sak ska granskas, något som enligt hans uppfattning ”rimmar mindre väl” med en plikt 507 Se (2009) s. 272 f. 508 Se (2009) s. 275. 509 Se (2009) s. 276. att för vissa fall förfara på ett visst sätt. framhåller också att JO har andra möjligheter än förundersökningar och åtal för att utreda och beivra fel som begåtts i den offentliga verksamheten. Enligt bör regleringen i JO-instruktionen utformas så att det blir tydligt att JO inte är skyldig att inleda en förundersökning så snart det kan finnas anledning att anta att t.ex. tjänstefel har begåtts. Han menar att en ombudsman bör kunna avstå från att använda förundersökning som utred- ningsform i situationer då han eller hon gör bedömningen att utredningen inte rimligen i slutändan kan leda fram till en fällande dom. Detta skulle, enligt , innebära en återgång till vad som gällde före ämbetsansvarsreformen och bättre motsvara det rättsläge som uppstod genom reform av tjänstefelsansvaret.510 justitieombudsmannen har uttalat att gällande regler i fråga om JO:s förundersökningsplikt – inom ramen för sin ordalydelse – bör tolkas utifrån ändamålet med reglerna om förundersöknings- plikt och har anfört följande:511 JO-utredning ansåg att JO inte generellt sett skulle vara bunden av samma regler som de som gäller för åklagare i allmänhet, men att de skulle tillämpas sedan JO väl beslutat ta upp ett ärende till utredning. Tanken var att JO skulle fritt få avgöra om en anmälan ska föranleda utredning eller inte men vara skyldig att, när en utredning inleds, ta ställning till om den ska ske i förundersökningens form. Bland remiss- instanserna invände riksåklagaren mot detta. Han ansåg att en mer diskretionär befogenhet att inleda förundersökning och väcka åtal passade bättre ihop med JO:s ställning som extraordinärt tillsynsorgan. Lag- stiftaren gick dock på utredningens linje, varvid lagtexten fick den lydelse den nu har. Beviskravet för inledande av förundersökning är mycket lågt satt och strikt tillämpad betyder den ordning kommittén förespråkade att ett relativt stort antal förundersökningar skulle behöva inledas för att sedan läggas ned och därefter fortsätta som vanliga JO-utredningar. Detta kan te sig svårmotiverat i en verksamhet pressad av ett stort ärendeinflöde; sättet att tillämpa reglerna har också kommit att skifta mellan olika ombudsmän. Enligt min mening bör det som anges i instruktionen inom ramen för sin ordalydelse tolkas utifrån ändamålet med reglerna om förundersöknings- plikt. I de delar dessa syftar till att lika fall ska behandlas lika finns det inget skäl för att tillämpa dem hos JO, eftersom JO uttryckligen är fri att skriva av anmälningar som innefattar brottspåstående utan att utreda dem alls, vilket i sin tur hänger samman med JO:s roll som extraordinär tillsyns- myndighet. I de delar de syftar till att skydda en enskild brottsmisstänkts rättigheter ska de däremot självfallet tillämpas fullt ut. Frågan om ett klagomål ska föranleda brottsutredning bör mot den bakgrunden hos JO hanteras så att det i samband med byråchefens och handläggarens inledande granskning av en anmälan rutinmässigt bedöms om granskningen kan tänkas leda till ett åtal från JO:s sida. I så fall bör JO ta ställning till om förundersökning ska inledas. står det emellertid, med tanke på JO:s restriktiva praxis, klart att något åtal inte kommer att bli 510Se (2009) s. 277. 511Se Axberger (2014) s. 94 f. Granskningen fortskrider då i enlighet med JO:s vanliga hand- läggningsregler. Sammanfattningsvis förespråkar Axberger en ordning som innebär att JO ska behöva ta ställning till om en förundersökning ska inledas endast i de ärenden i vilka JO bedömer att utredningen kan förväntas leda till ett åtal. 6.3.6 Handläggning och uppdragets utförande Som framgått följer det av 6 § andra stycket JO-instruktionen att om utred- ningen i ett ärende ger en justitieombudsman anledning att anta att en befatt- ningshavare begått en brottslig gärning genom att åsidosätta vad som åligger honom eller henne i tjänsten eller uppdraget, tillämpas vad som föreskrivs i lag om förundersökning, åtal och åtalsunderlåtelse samt om allmän åklagares befogenheter i övrigt i fråga om brott under allmänt åtal. Beviskravet för att inleda en förundersökning är således lågt. Det har i såväl förarbeten som doktrin diskuterats i vilken utsträckning bestämmelsen innebär en förundersökningsplikt för JO. Då har man även uppmärksammat för- hållandet mellan bestämmelsen om upplysningsskyldighet 13 kap. 6 § andra stycket RF och grundläggande rättssäkerhetskrav om rätten att inte belasta sig själv eller rätten att vara passiv, dvs. den allmänna rättsprincipen enligt vilken ingen ska vara skyldig att lämna bevis mot sig själv.512 Dessa frågeställningar belyses nedan. Vidare redogörs för huvuddragen i justitieombudsmännens utförande av uppdraget som särskild åklagare. Av den grundlagsfästa upplysningsskyldigheten i 13 kap. 6 § andra stycket RF följer att anställda hos staten eller kommuner ska lämna de upplysningar och yttranden som en ombudsman begär. Sådan skyldighet har även andra som står under en ombudsmans tillsyn. Med upplysningsskyldigheten följer även en sanningsplikt. Även om sanningsplikten inte är uttryckligen reglerad i regeringsformen är det en självklarhet att en grundlagsfäst upplysnings- skyldighet för det allmännas företrädare innebär att de upplysningar som lämnas är sanningsenliga.513 Sanningsplikten är visserligen inte direkt straff- sanktionerad, men ett åsidosättande har ansetts kunna leda till disciplinärt ingripande för tjänsteförseelse.514 Rätten att inte belasta sig själv – ibland kallad rätten att vara passiv – är ett utflöde av rätten till rättvis rättegång enligt artikel 6 i och anknyter till oskuldspresumtionen, dvs. rätten att betraktas som oskyldig till dess att en domstol i en fällande dom har fastställt skulden.