bet · H901MJU15 · 2022-02-21 00:00:00 — Om tillsynsmyndigheten anser att det inte är motiverat att fortsätta lagra avfallet kan myndigheten förelägga den som ansvarar för avfallet att se till att avfallet blir behandlat. Utredningen lämnar ett antal exempel på vad som kan anses göra det motiverat med fortsatt lagring i upp till tre respektive , t.ex. att antalet transporter kan begränsas så att utsläppen minskas. Vidare bedömer utredningen att den föreslagna bestämmelsen kan meddelas med stöd av ett befintligt bemyndigande i (15 kap. 39 §). Ett annat av utredningens förslag är att det ska införas en ny bestämmelse i (26 kap. 10 a §) som gör det möjligt för tillsynsmyndigheten att ställa krav på ekonomisk säkerhet i anmälningspliktiga verksamheter. Bestämmelsen bör enligt förslaget begränsas till ärenden som avser handläggning av anmälan som gjorts för en miljöfarlig verksamhet enligt föreskrifter som har meddelats med stöd av 9 kap. 6 § . Enligt utredningen bör bestämmelsen i huvudsak utformas på ett sätt som motsvarar 16 kap. 3 § , dvs. den bestämmelse som ger möjlighet att ställa krav på godtagbar säkerhet i samband med tillstånd, godkännande eller dispens (16 kap. 3 § ). Förarbetsuttalandena till bestämmelsen i 16 kap. bör enligt utredningen vara relevanta även vid tillämpningen av den nya bestämmelsen. Som skäl för förslaget anförs bl.a. följande: Det finns ingen uttrycklig möjlighet för en tillsynsmyndighet att ställa krav på säkerhet för en verksamhet som är anmälningspliktig. Flera av de verksamheter som är anmälningspliktiga enligt 29 kap. miljöprövningsförordningen är verksamheter där det finns behov av att fortlöpande frakta bort avfall. Flera av verksamheterna är också verksamheter som ofta bedrivs och därför kan förutses avslutas . De problem som beskrivs ovan bör åtgärdas genom att minska risken för att skattebetalarna får bära kostnaden för att vidta återställningsåtgärder. Mot bakgrund av vad som framkommit om de kostnader som har uppkommit i flera fall där verksamhetsutövare försatts i konkurs och efterlämnat fastigheter med stora mängder avfall bör det övervägas om det finns behov av att införa en möjlighet att ställa säkerhet för fler verksamheter. Detta gäller framför allt verksamheter som hanterar avfall. Ett alternativ till att införa en möjlighet att ställa krav på ekonomisk säkerhet skulle vara att göra fler verksamheter som är anmälningspliktiga tillståndspliktiga. Flera verksamheter där det kan anses finnas ett behov av säkerhet bedrivs dock på platsen . Eftersom tillståndsprövning är mer tids- och kostnadskrävande både för verksamheten och myndigheten finns fördelar om verksamheterna kan handläggas genom anmälan. Det är därför bättre att införa en möjlighet att ställa krav på ekonomisk säkerhet i ärenden där tillsynsmyndigheten handlägger anmälan om miljöfarlig verksamhet än att göra fler verksamheter tillståndspliktiga. Utredningen föreslår också en ändring i 29 kap. 9 § 15 . Enligt förslaget ska den som med uppsåt eller av oaktsamhet bryter mot en föreskrift som regeringen har meddelat med stöd av 15 kap. 30 § genom att lämna avfall till någon som inte har gjort de anmälningar eller har de tillstånd som krävs för avfallshanteringen kunna dömas till böter. Enligt förslaget ska det förtydligas att den kontroll som den som lämnar avfall ska göra av mottagaren av avfallet ska göras enligt vad som skäligen kan begäras. I promemorian beskrivs vad som avses med beställaransvar, dvs. att inte bara den som bedriver en olaglig verksamhet kan bli ansvarig för denna utan att även den som slutit avtal eller annan överenskommelse med den olagliga verksamheten har ett ansvar för vad som händer i verksamheten. Den s.k. beställaren ansvarar då för att den som anlitas är behörig att vidta de åtgärder som krävs och ska kontrollera behörigheten. Utredningen hänvisar till att 5 kap. 18 § avfallsförordningen reglerar beställaransvaret. Av bestämmelsen följer att den som innehar avfall som har producerats eller hanterats i en yrkesmässig verksamhet endast får lämna avfallet till någon som har gjort de anmälningar eller har de tillstånd som krävs för hanteringen. Den som lämnar avfallet ska också kontrollera att så är fallet, dvs. det finns en undersökningsplikt. Alla avfallsinnehavare som lämnar avfallet vidare för hantering träffas av skyldigheten, dvs. även förmedlare och handlare. Utredningen konstaterar att det inte finns några sanktioner för överträdelser av bestämmelsen, förutom i fråga om att lämna avfall för transport till någon som saknar tillstånd (29 kap. 9 § 15 ). Som framgår ovan föreslås därför en straffbestämmelse som knyts till överträdelser av avfallsförordningens beställaransvar. Som skäl för förslaget anför utredningen bl.a. följande: I 29 kap. saknas således en möjlighet att döma den som i yrkesmässig verksamhet lämnar avfall till någon som saknar tillstånd eller godkänd anmälan för sin avfallshantering, bortsett från tillståndspliktiga avfallstransporter. Det är i gällande rätt enbart möjligt att hålla någon ansvarig för en sådan gärning om det går att bevisa att personen tillsammans och i samförstånd med andra gjort sig skyldig till miljöbrott eller lämnat en oriktig uppgift. Den ursprungliga avfallsproducenten eller innehavaren bör kunna hållas ansvarig när mottagaren inte anmält eller innehar tillstånd för verksamheten och den som lämnat avfallet inte har kontrollerat att mottagaren har gjort de anmälningar och har de tillstånd som behövs för avfallshanteringen. Det bör inte krävas att det uppkommit någon risk för miljön. I annat fall kan den ursprungliga avfallsproducenten genom överlåtelse i flera led undgå ansvar. Även en förmedlare av avfallstjänster eller avfallsinnehavare i ett senare skede bör kunna hållas ansvarig om avfallet lämnas vidare till obehöriga mottagare. Promemorian har remissbehandlats. Ärendet är nu under beredning i () och en proposition kan väntas . Enligt har standarden på avfallsdeponierna i och under de blivit bättre som en följd av EU-direktivet om deponering av avfall (99/31/EG). genomförde EU-direktivet genom förordningen (2001:512) om deponering av avfall (deponeringsförordningen) och 2004:2 med allmänna råd till förordningen (2001:512) om deponering av avfall och till 15 kap. 34 § (1998:808). Med stöd av deponeringsförordningen har beslutat om föreskrifter om deponering av avfall (NFS 2004:10) och om de allmänna råden Mottagningskriterier för avfall till deponi (handbok 2007:1). Enligt har svenska rättsregler på deponiområdet lett till att avfallet koncentreras till ett mindre antal deponier som har en högre standard. Deponeringsförordningen medför strängare krav än tidigare, bl.a. när det gäller deponiernas underliggande barriär, bottentätning, avslutande täckning och uppsamling av lakvatten. Kraven skiljer sig åt beroende på vilken typ av avfall som deponeras och är högre ju farligare avfall deponin tar emot. Alla nya deponier ska klara miljökraven, inte bara nu utan också , och därför måste man ta hänsyn till deponins hela livslängd när man utformar moderna deponier. Det beror på att det är ofrånkomligt att föroreningarna i en deponi på lång sikt kommer att spridas trots olika skyddsåtgärder. gav regeringen ett uppdrag till att, som samordnande myndighet, tillsammans med , HaV, Kemikalieinspektionen, och länsstyrelserna utveckla samarbetsformer och genomföra ett antal åtgärder i syfte att främja en mer enhetlig och effektiv tillsyn enligt (M2020/01034/Me). ska, som samordnare av uppdraget, slutredovisa uppdraget till () . ska också med början 2021 lämna in en redovisning om hur arbetet med uppdraget fortlöper. Enligt utredningsbetänkandet Att äga avfall (SOU 2021:24) kommer kommunernas miljö- och hälsotillsyn att kunna förstärkas genom tillsynsavgifter från verksamheter som anmäler om frival (dvs. att de verksamheter som har ett avfallsabonnemang hos kommunen ska ha möjlighet till frival för transport och hantering av sitt kommunala avfall). Utredningen bedömer att de nya tillsynsavgifterna kommer att kunna bidra till utökad tillsyn på ett område som är eftersatt och svårt att utöva tillsyn av på grund av att många aktörer ofta är aktiva i flera kommuner. Enligt deponeringsförordningen ska verksamhetsutövaren se till att deponin sluttäcks när den avslutas. Sluttäckningen ska konstrueras så att mängden lakvatten som passerar genom deponin inte överskrider ett visst gränsvärde. Gränsvärdet är lägst för deponier för farligt avfall. För att uppnå att sluttäckningen uppfyller kraven krävs att den konstrueras med flera skikt med olika egenskaper och funktioner. Kraven på sluttäckning utgår till stora delar från de krav som ställs i EU:s direktiv om deponering av avfall[7]. () har uppgett att det inte pågår någon utredning av frågan om kravet på sluttäckning av deponier. Enligt 10 kap. 2 § är den som bedriver eller har bedrivit en verksamhet eller vidtagit en åtgärd som har bidragit till en föroreningsskada eller allvarlig miljöskada (verksamhetsutövaren) ansvarig för det avhjälpande som ska ske enligt bestämmelserna i 10 kap. . Det finns inte någon särskild definition i av vad som avses med termen verksamhetsutövare, utan det har överlämnats till rättstillämpningen att avgöra. I rättspraxis (MÖD 2005:64) har det avgörande för verksamhetsutövaransvaret varit vem som faktiskt och rättsligt har möjlighet att ingripa. Paragrafen utesluter inte att två eller flera fysiska eller juridiska personer kan anses vara verksamhetsutövare på samma gång (jfr prop. 1997/98:45 Del 1 s. 361 och MÖD 2010:19). Om det inte finns någon verksamhetsutövare som kan utföra eller bekosta det avhjälpande av en föroreningsskada som ska ske enligt bestämmelserna i 10 kap. är var och en som förvärvat den förorenade fastigheten ansvarig, om förvärvaren vid förvärvet kände till föroreningen eller borde ha upptäckt den (10 kap. 3 § ). Bestämmelsen reglerar en förvärvande fastighetsägares subsidiära ansvar mot det allmänna för föroreningsskador. Enligt 1 § lagen (2014:836) om näringsförbud kan en näringsidkare meddelas begränsningar i rätten att bedriva eller ta del i näringsverksamhet. Kretsen av personer som lagen är tillämplig på framgår av 2 och 3 §§. Näringsförbud kan beslutas av allmän domstol bl.a. på grund av brott (4 §). Åtgärder mot brottslighet inom avfallsområdet fick i uppdrag av regeringen att samordna flera myndigheters arbete mot brottslighet inom avfallsområdet. ska tillsammans med flera andra myndigheter redovisa en lägesbild av illegal avfallshantering och dess omfattning. De andra myndigheterna som bidrar i arbetet är , länsstyrelserna i , , , och , , och . Vidare ska tillsammans med de andra myndigheterna även redovisa förslag på åtgärder för att ytterligare förebygga och förhindra brottslighet inom avfallsområdet. Särskild uppmärksamhet ska ägnas åt avfallshanteringens koppling till organiserad ekonomisk brottslighet eller annan organiserad brottslighet. Uppdraget ska redovisas . Enligt regleringsbrevet ska redovisa hur myndigheten har arbetat för att förhindra brottslighet inom avfallsområdet. Redovisningen ska inkludera samverkan med berörda myndigheter och särskilt vägledning till tillsynsmyndigheterna. Regeringen konstaterar i budgetpropositionen (prop. 2021/22:1 utg.omr. 20) att det är tydligt att illegal avfallshantering är ett växande problem både nationellt och internationellt. Hanteringen kan få stora konsekvenser för miljön och för människors hälsa, och regeringen föreslår därför en satsning för att stärka arbetet vid ett flertal myndigheter för att ytterligare förebygga och förhindra brottslighet inom avfallsområdet, bl.a. genom förbättrad tillsyn och gränskontroll och förbättrat utredningsarbete. beslutade att inom utgiftsområde 20 för anslaget 1:1 anslå , varav för att stärka myndighetens arbete mot brottslighet inom avfallsområdet. Anslaget beräknas tillföras även för samma ändamål (prop. 2021/22:1, bet. 2021/22:MJU1, rskr. 2021/22:109–111). Som framgår tidigare i detta betänkande lämnas det i promemoria Ordning och reda på avfallet (M2021/00207) ett antal förslag som syftar till att förbättra avfallshanteringen och öka tillsynsmyndigheternas möjligheter att säkerställa syftet med . I avsnittet om konsekvensutredning bedöms konsekvenserna av att inte göra några ändringar vara att inte alla som ingår i en illegal avfallshantering sanktioneras på ett tillräckligt tydligt sätt. När det gäller konsekvenserna för företag konstaterar utredningen att förslaget om att verksamhetsutövare som bedriver anmälningspliktig miljöfarlig verksamhet ska kunna bli skyldiga att ställa ekonomisk säkerhet i och för sig kan leda till kännbara kostnader, särskilt för små verksamhetsutövare utan stora ekonomiska resurser. bedömer utredningen att kravet på ekonomisk säkerhet kommer att gynna en sund konkurrens genom att oseriösa aktörer får svårare att konkurrera. Det är enligt utredningen rimligt att anta att en bestämmelse som gör det möjligt att ställa krav på ekonomisk säkerhet i anmälningspliktiga ärenden inte kommer att tillämpas regelmässigt utan bara i de fall det anses motiverat för att säkerställa att det ska finnas tillgängliga medel för efterbehandling av förorenade områden. När det gäller förslaget om att göra det möjligt att ställa krav på behandling när fortsatt lagring, som en del av behandlingen, inte är motiverad konstaterar utredningen att förslaget inte medför några nämnvärda konsekvenser för de flesta verksamhetsutövare utan endast för det fåtal verksamhetsutövare som flyttar avfall för att undvika kostnaden för behandling. Regeringen väntas besluta om en proposition i frågan . Övriga frågor om avfall 15 kap. handlar om avfall men innehåller inte några bestämmelser om klassificering av avfall. Kapitlet innehåller ett antal bestämmelser med bemyndiganden, bl.a. om att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om tillstånds- och anmälningsplikt för viss avfallshantering. Avfallsförordningen (2020:614) definierar olika slags avfall (1 kap. 4 §) och innehåller även bestämmelser om klassificering av avfall (2 kap.). Förordningen reglerar också i vilka situationer det krävs tillstånd eller anmälan för att få transportera eller på annat sätt hantera avfall. För att yrkesmässigt få transportera andras avfall krävs tillstånd, oavsett vilka mängder avfall det handlar om (5 kap. 1 § 1). Om man bedriver en verksamhet där avfall uppstår gäller delvis andra krav än för yrkesmässiga transportörer. Det kan handla om att man bedriver en yrkesmässig verksamhet där olika typer av avfall uppstår och att man själv transporterar dessa till en insamlingsplats eller behandlingsanläggning. Det kan också handla om att man utför arbeten hos någon annan som leder till att avfall uppstår, t.ex. genom service och underhållsarbeten. För den här typen av avfall får man under ett kalenderår transportera upp till eller farligt avfall, eller upp till eller avfall. I vissa fall krävs tillstånd även om avfallet har uppstått inom den egna verksamheten. Det gäller om avfallet innehåller kvicksilver, oavsett mängd, och utgörs av annat än hela lysrör eller andra ljuskällor. Detsamma gäller också om avfallet innehåller cyanid, kadmium eller en PCB-produkt (5 kap. 1 § 2). För transport av avfall som innehåller farliga jordbrukskemikalier, flygaska och pannaska från oljeförbränning, smittförande avfall, asbestinnehållande avfall, avfall från förbränning eller pyrolys av hushållsavfall och liknande handels-, industri- och institutionsavfall krävs inte tillstånd (5 kap. 2 §). Däremot gäller anmälningsplikt för den som själv transporterar sådant avfall, när det uppkommit i den egna verksamheten (5 kap. 7 §). För det avfall som uppstår inom hushållet hos en privatperson gäller inte ovanstående krav, och privatpersoner får alltså alltid transportera både farligt och icke-farligt avfall utan anmälan eller tillstånd. Infrastrukturdepartementet har utarbetat promemorian Mottagningsanordningar i hamn för avfall från fartyg (dnr I2021/02803). I promemorian, som presenterades , lämnas förslag till hur och rådets direktiv (EU) 2019/883 om mottagningsanordningar i hamn för avlämning av avfall från fartyg ska genomföras i lag och förordning. Syftet med direktivet är att skydda den miljön mot de negativa effekterna av utsläpp av avfall från fartyg som anlöper hamnar i unionen. Detta ska uppnås som en smidigt fungerande sjöfart säkerställs genom förbättrad tillgång till och användning av adekvata mottagningsanordningar i hamn och avlämningen av avfall till dessa anordningar. I promemorian föreslås att den plan för mottagning och hantering av avfall från fartyg som hamnar är skyldiga att ha även ska vara godkänd. Godkännandet ska göras av Transportstyrelsen när det gäller handels- och industrihamnar och av kommunerna när det gäller fritidsbåtshamnar. En skyldighet att i hamn även lämna avfall som fastnat i fiskenät föreslås. Principen om s.k. no-special-fee för mottagning av avfall från fartyg tas enligt förslaget bort från lag, och Transportstyrelsen får meddela föreskrifter om att ta ut avgifter i hamn för mottagning av avfall från fartyg. Tillsynen av fritidsbåtshamnarnas skyldigheter föreslås i fortsättningen utföras av den kommun där fritidsbåtshamnen finns. Vid överträdelser ska en sanktionsavgift påföras. Lag- och förordningsändringarna föreslås träda i kraft . När det gäller import av veteranfordon har utarbetat en vägledning som syftar till att skapa ökad tydlighet i fråga om hur det vid en gränsöverskridande transport ska kunna visas att ett fordon är att betrakta som ett historiskt fordon eller samlarfordon och inte som ett uttjänt fordon som utgör avfall. Det är då framförallt den EU-gemensamma rättsliga definitionen av avfall som får en avgörande betydelse. Med avfall menas alla föremål eller ämnen som innehavaren vill göra sig av med eller är skyldig att göra sig av med. I bedömningen av om det kan anses finnas ett kvittblivningsintresse får vägas in inte endast avsikten hos den som innehar och överlåter ett föremål utan även t.ex. hur föremålet kan förväntas komma att hanteras. I vägledning hänvisas till att det har tagits fram en särskild vägledning till EU:s avfallstransportförordning som gäller transporter av begagnade respektive uttjänta fordon, Correspondents 9, där det bl.a. listas ett antal kriterier som förväntas tillämpas vid bedömningen av om ett fordon ska ses som avfall. I vägledningen anges, med hänvisning till EU:s direktiv /53/EG om uttjänta fordon (ELV-direktivet), att fordon som enligt nationellt uppställda kriterier kan klassas som veteranfordon normalt inte ska betraktas som avfall, såvida inte något av de kriterier föreligger som enligt vägledningen alltid ska leda till att fordonet betraktas som avfall. Bland annat ska ett fordon ses som avfall om det har utfärdats skrotningsintyg, om det kommer från en verksamhet som samlar in eller behandlar avfall, om det är avsett att gå till demontering och användning av reservdelar eller om det innehåller komponenter eller ämnen som är förbjudna att exportera eller importera. Detta gäller även fordon som annars är att betrakta historiska eller samlarfordon. För fordon som inte är att betrakta som historiska eller samlarfordon räknas det upp ytterligare ett antal faktorer som kan tala för att ett begagnat fordon ska betraktas som avfall. I inledningen till ELV-direktivet (skäl 10) anges följande: ”Veteranfordon, det vill säga historiska fordon eller fordon med samlarvärde eller avsedda för muséer som förvaras på ett förnuftigt och miljöanpassat sätt, antingen i körklart skick eller isärplockade i delar, omfattas inte av definitionen på avfall enligt direktiv /442/EEG och faller inte inom det här direktivets tillämpningsområde.” Detta är närmast att betrakta som ett förtydligande av direktivets definition av uttjänt fordon och avfallsdirektivets definition av begreppet avfall. Begreppet veteranbilar innefattar, så som det används i ELV-direktivet, såväl historiska fordon som fordon med samlarvärde. I svensk rätt definieras begreppet historiskt fordon i föreskrifter (VVFS 2007:490) om teknisk identifiering. regler och riktlinjer för att få klassa ett fordon som samlarfordon av historiskt eller etnografiskt intresse och få tullfrihet samt lägre momssats för fordonet överensstämmer i stora delar med ovanstående definition av historiska fordon. Fordon som inte uppfyller kriterierna för historiska fordon eller samlarfordon enligt föreskrift eller riktlinjer kan ändå ha ett samlarvärde som gör att de vid import eller införsel till inte ska ses som avfall. Även detta behöver i så fall kunna styrkas med relevant dokumentation. Vad som då särskilt kan beaktas är exempelvis att fordonet är förhållandevis sällsynt, att det normalt inte används för sitt ursprungliga ändamål och att det är föremål för särskilda transaktioner utanför den ordinarie bilmarknaden. Sammantaget kan det enligt vägledning – utifrån definitionen av begreppet avfall, ovannämnda vägledning till EU:s avfallsförordning samt skäl 10 i ELV-direktivet – normalt förutsättas att det, i fråga om fordon som uppfyller kriterier för att definieras som historiskt fordon eller fordon med samlarvärde, finns ett intresse av att fortsätta att bevara fordonet som ett historiskt fordon eller samlarfordon och att det därför inte ska ses som avfall. Att det är fråga om ett sådant fordon förväntas kunna styrkas med lämplig dokumentation. Även i fråga om sådana fordon kan det dock finnas omständigheter som gör att de ska betraktas som avfall. Sådant som kan tala för att fordonet ska betraktas som avfall är exempelvis att det är oklart varifrån fordonet kommer eller vad som är syftet med importen eller exporten. Säkerhet vid tillfällig lagring av avfall samt övriga frågor om avfallshantering och deponier Att avfall hanteras på ett korrekt sätt är viktigt för såväl miljön som människors hälsa, och utskottet är i likhet med många andra bekymrat över att det förekommer olämplig och olaglig avfallshantering. Det är därför välkommet att frågan om att skapa ordning och reda i avfallshanteringen har utretts i . Detta arbete har resulterat i ett antal förslag som är under beredning. Utskottet kan också konstatera att , tillsammans med ett antal andra myndigheter, arbetar med ett regeringsuppdrag som syftar till att förbättra tillsynen på området. Vidare kan utskottet konstatera att det följer av att det är verksamhetsutövaren som i första hand är ansvarig för att avhjälpa en föroreningsskada eller allvarlig miljöskada som verksamheten har lett till. Om det inte finns någon verksamhetsutövare som kan hållas ekonomiskt ansvarig för sådana skador kan en fastighetsägare, under vissa förutsättningar som anges i , hållas ansvarig mot det allmänna för föroreningsskador. När det gäller önskemålet om att en markägare ska kunna få näringsförbud följer det av lagen om näringsförbud vilken personkrets som kan bli föremål för ett sådant förbud och vilka förutsättningar som måste vara uppfyllda för att en domstol ska kunna besluta om näringsförbud. Utskottet ser för tillfället inte behov av att göra några ändringar i vare sig bestämmelser om ansvaret för föroreningsskador eller i lagen om näringsförbud. Med hänvisning till det arbete som pågår och vad utskottet i övrigt anfört föreslår utskottet att motionerna 2021/22:1 (SD) yrkandena 1–6, 2021/22:2331 (L), 2021/22:3431 (M) yrkandena 27 och 28 samt 2021/22:4062 (MP) yrkande 44 i denna del lämnas utan åtgärd. Utskottet är inte heller berett att ta initiativ till en utredning om kravet på sluttäckning i enlighet med vad som anförs i motion 2021/22:3665 (C) yrkande 57. Sluttäckning har stor betydelse för att säkerställa att en avslutad deponi inte påverkar miljön negativt och de relevanta kraven kommer till stor del från EU:s deponidirektiv. Utskottet föreslår därför att yrkandet avslås. Åtgärder mot brottslighet inom avfallsområdet Illegal avfallshantering är ett växande problem, både nationellt och internationellt.