bet · H901KU20d3 · 2022-01-01 00:00:00 — bet 2021/22 KU20 d3 Innehållsförteckning – Bilaga B Bilaga B1 Coronakommissionens ordförande och Bilaga B2 statssekreterare vid Bilaga B3 Statssekreterare vid ........... Bilaga B4 Statsministerns statssekreterare ................. Bilaga B5 Socialminister ................................................ Bilaga B7 Försvarsminister ............................................. Bilaga B10 Statsminister ...................................... Bilaga B1 Coronakommissionens ordförande Presentation av slutbetänkande (SOU 2022:10) Ordföranden: är 11 och utskottet inleder sitt sammanträde. Vi ser fram emot granskningen på programmet. Vi går direkt till vår särskilda kallelse där punkten 1 är slutbetänkande. Vi ska få information. Jag välkomnar därför kommissionens ordförande och kommissionens huvudsekreterare . Ni är med på länk från olika ställen, med risk för skidåkning runt omkring. Vi är inte alls avundsjuka! Ni är hjärtligt välkomna, och vi är glada att vi får denna möjlighet till information trots avståndet fysiskt. Med detta ger jag ordet till , ordförande i . : Fru ordförande! Både och jag tyckte att vi kunde unna oss en veckas avkoppling efter väl förrättat värv. Även om det är min väna stämma som oftast hörts är det en enig kommission som står bakom också detta betänkande, liksom de båda före- gående delbetänkandena. Jag vill göra tydligt två begränsningar. Vi förmådde inte att också göra en utvärdering av den fjärde omikronvågen och de särskilda förutsättningar som gällde för den. Den var i någon mån ett nytt kvalitativt skede i pandemi- utvecklingen med särskilda förutsättningar som omfattade vaccination och ett virus som hade annorlunda egenskaper än de tidigare. Det är kanske väl bekant att våra direktiv inte omfattar att utvärdera vaccinationerna eller vaccinationsprogrammet. Vi säger att det här är ett deltidsbokslut, även om det är slutet för vår del. Pandemin pågår både i världsmåttstock och i någon mån i vårt land. Viss ödmjukhet fordras därför i och med att det är ett deltidsbokslut. Det kommer att behövas mer tid för att blicka tillbaka och mer forskning för att se vad som har hänt för att stå på fastare mark än vad kommissionen nu gör. Låt mig återge några övergripande slutsatser. Vi har också i det här skedet haft i uppdrag att utvärdera de ekonomiska aspekterna, effekterna på pandemin och åtgärder mot dess effekter när det gäller samhällets, företagens och enskildas ekonomi. Där konstaterar vi att det har vidtagits snabba, tidiga och kraftfulla insatser från och från regeringen i samarbete med andra partier inom och i finansutskottet. Det har funnits ett tydligt nationellt ledarskap, en beredning av åtgärderna inom självt, i ett finansdepartement som, till skillnad från en del andra departement, är välförsett med egen expertis. När det gäller smittskyddet är vår konklusion att det har varit få, sena och föga kraftfulla åtgärder. Det har funnits ett oklart nationellt ledarskap, och regeringen har fått förlita sig på expertis. När det gäller utfall i ekonomin blev det enligt vår bedömning i huvudsak bra. Vi hejdade nedgången, och ekonomin har återhämtat sig ganska snabbt. När det gäller smittskyddet, sett över hela perioden –2021, har kommit relativt väl ut vid en internationell jämförelse, och vi menar också att det i grunden var rätt att betona personligt ansvarstagande i bekämpningen av pandemin. Staten bör inte begränsa medborgarnas frihet mer än vad som är oundgängligen nödvändigt för att bekämpa en pandemi. Men – och det här är ett stort men – vi riktar i hög grad sökarljuset mot , inte minst mot början, , när smittan började få fäste i vårt land. Vi frågar oss hur vi mötte ett nytt okänt och farligt virus som ingen – absolut ingen – var immun mot. Hur bör vi möta ett sådant virus nästa gång det sprider sig över världen? I det sökarljuset är bilden inte lika ljus, anser vi. Under den första vågen hade bland de högsta dödstalen i – i alla fall . Smittan härjade på särskilda boenden för äldre, och många avled utan någon anhörig vid sin sida. Vi ska inte glömma den perioden och hur det då såg ut. Vi anser att det var då som fler tidiga och mera kraftfulla åtgärder borde ha gjorts för att försöka bromsa den allmänna smittspridningen, för att få överblick och rådrum samt ge sjukvård och äldreomsorg möjligheter att förbereda sig. Varför gjordes inte det? Det finns några förklaringar som jag gärna vill lämna. För det första: och regeringen betonade att smittskyddsåtgärder ska grundas på evidens och beprövad erfarenhet i enlighet med smittskyddslagens allmänna inriktning. Det gjorde man trots att kunskapen om det nya viruset var begränsad och beprövad erfarenhet knappast fanns. För det andra: Vi menar att hade en defensiv, närmast en defaitistisk, syn på möjligheterna att bromsa smittspridningen. Man utgick från att en bred samhällsspridning var i det närmaste oundviklig. För det tredje: antog att de allra flesta skulle få lindriga symtom och att de särskilt sårbara skulle skyddas. Men de visste inte om det skulle vara möjligt att skydda de särskilt sårbara. För det fjärde: Det var ett oklart nationellt ledarskap i detta skede, menar vi.Regeringen lät hålla i den beryktade och omtalade så kallade taktpinnen. Vi listar i vårt slutbetänkande en rad åtgärder som vi anser borde ha vidtagits. Ett tydligt mottagande av sportlovsresenärer med anvisning om hemkarantän vid återkomsten. Ett tillfälligt inreseförbud. Sänkt tak för allmänna sammankomster och offentliga tillställningar. Vi har pratat om ett tidigare besöksförbud. Man borde tillfälligt ha stängt köpcentrum och andra platser där många möts – i just detta inledande skede. Jag kommenterar gärna de olika åtgärderna ytterligare om ni skulle önska det. Vi intar dessa ståndpunkter om vad som borde ha gjorts utifrån vad man visste eller kunde anta där . Ett av våra viktigaste bidrag, menar jag, för framtiden är nämligen att till våra allmänna principer för krishantering bör föras den så kallade försiktighetsprincipen. Det är ett något missvisande uttryck. Egentligen ska den betecknas som en handlingsprincip. Inför ett allvarligt och okänt hot måste man handla på bästa möjliga antaganden, inte vänta med att handla tills man får bättre kunskap. Det här förordade katastrof- kommissionen efter , men det tycks inte ha införlivats med vårt sätt att tänka. Jag övergår till frågan om det nationella ledarskapet. Det väckte viss uppmärksamhet när vi i vårt första delbetänkande påpekade att regeringen styr riket. Det väckte givetvis ingen uppmärksamhet i det här forumet, men däremot i det allmänna samtalet. Medborgarna kan utkräva ansvar av sin regering, inte av underlydande myndigheter. I en kris accentueras regeringens ansvar för att leda landet. Det är också ståndpunkter som KU har intagit både efter flodvågskatastrofen och efter coronagranskningen. var det dessutom fråga om en kris med stor osäkerhet och med verkningar på många områden av samhället. Den fordrade avvägningar och prioriteringar mellan olika samhällsintressen. Det är avvägningar som ytterst är av politisk natur. Som ni vet är organiserat så att regeringen kan ha svårare att utöva ett tydligt ledarskap än i andra länder. Den har på de flesta områden ett ganska litet kansli till sin hjälp. Expertisen ska i stället finnas hos myndigheterna. vihar påpekat att det dessutom finns 21 regioner och 290 kommuner med självstyrelse. En annan svårighet är att självt tillämpar en strikt ansvarsprincip. Varje departement får sitt ansvarsområde och har kontakt med sina myndigheter. Det har till exempel gjort arbetet i kansliet för krishantering svårare under krisen. Vi menar att svårigheterna hade kunnat bemästras. Vårt intryck är att regeringen lät hålla i taktpinnen långt fram under pandemin, fram oktober/när den andra vågen började torna upp sig. Vi påstår förstås inte att regeringen förhållit sig passiv . Den fattade många beslut, gav olika direktiv med mera. På det ekonomiska området utövade den, som sagt, ett tydligt ledarskap. Men det som påverkade och styrde människors vardag i arbetet mot smittspridningen under den första vågen var råd och rekommendationer. De formliga föreskrifter som kom till och i någon utsträckning begränsade våra liv tillkom väsentligen på begäran av och expedierades av regeringen. Ett särskilt problem med den här ordningen är att uppdrag är så pass vidsträckt. Den ansvarar inte bara för smittskydd utan också för folkhälsan i vid mening. Det innebär att när myndigheten beslutar eller förordar åtgärder mot smittan ska den också ha övervägt om nyttan för smittskyddet överväger de negativa effekter för folkhälsan i övrigt som de enrådighetsmyndighet är det ytterst dess generaldirektör som svarar för bedömningar och ställningstaganden. Vi uttalar oss något i slutbetänkandet om frågan om ansvar för de brister vi funnit. Vi säger att naturligtvis bär ansvaret för den valda huvudinriktningen, det vill säga att kräva evidens i stället för att tillämpa en försiktighetsprincip. För myndighetens beslut och ställningstaganden ansvarade dåvarande generaldirektören . Regeringen fattar beslut kollektivt och ansvarar därmed kollektivt för sina beslut. Vi menar att i regeringskretsen har dock statsministern ett särskilt ansvar för såväl regeringsarbetet som organisation och inriktning. Vi anser att regering och förre statsministern bär ett ansvar för att långt fram under pandemin i huvudsak okritiskt ha godtagit bedömningar och för att inte ha gett direktiv till myndigheten att korrigera den inslagna kursen. Det bör i rättvisans namn nämnas att dokument som vi tagit del av tyder på att just statsminister var aktiv för att försöka återta taktpinnen . Något kort om lärdomar som vi har dragit och våra förslag. Vi säger att den materiella, organisatoriska, mentala och rättsliga beredskapen måste stärkas. En del sådana åtgärder är på gång, till exempel när det gäller den konstitutionella beredskapen – med nu i princip ett tjugotal år sedan 2010 års regeringsform där det föreslogs särskilda regler för besluts- fattande i allvarliga kriser. har det arbetet dragits igång. pågår också en utredning om att se över smittskyddslagen i alla dess delar. Jag har inte nämnt någonting om kommunikationen till allmänheten. Jag kan kommentera det om utskottets ledamöter så önskar. Vi säger bara när det gäller lärdomar att kommunikationen nästa gång måste vara tydlig och uppriktig och försöka nå ut till alla medborgare. Vi säger att principerna för krishantering – ansvarsprincipen, närhets- principen, likhetsprincipen – måste kompletteras med en försiktighetsprincip eller handlingsprincip. efter att katastrofkommissionen första gången förordade det är det hög tid att genomföra detta. Vi menar att regeringens möjligheter och förmåga att leda landet i en omfattande samhällskris måste stärkas. Det bör utredas vidare hur det kan ske. Det bör också utredas om vida mandat är det mest ändamålsenliga sättet att organisera smittskyddsarbetet mot bakgrund av vad jag nämnde om dess vidsträckta mandat, som gör att en del avvägningar som egentligen borde ske på politisk nivå redan är gjorda när förslagen når den politiska nivån. Vi menar att landets regionala indelning också måste övervägas . Många utredningar före oss har gjort det, och kan det ske i ljuset av erfarenheterna under pandemin. Jag avslutar med att tala om dokumentation i . Som har framgått i den offentliga diskussionen hade vi svårigheter att få inblick i arbete under pandemin. Det är förstås en lärdom att dokumentation av sin krishantering måste bli mycket bättre. När det gäller förhållandet till kommissionen ska jag säga att det bör länge, åtminstone , ha stått klart för vilka slag av handlingar som vi behövde få del av för att kunna bedöma det inre arbetet såväl i kansliet som i regeringen när det gäller avvägningar och bedömningar och även framåt i tiden. Bistånd och aktiv hjälp från kansliets sida för att identifiera och få tillgång till sådana handlingar fick vi dock först sedan vår kommunikation med offentliggjorts av tidskriften . Vi hade räknat med att få ett fullständigt underlag före jul- och nyårshelgerna. vii stället successivt fått del av dokumentationen under andra halvan av januari . Det har försvårat vårt arbete. Vi tror oss likväl till slut ha skapat oss en hygglig bild av det material vi har fått ta del av. Viktigare än detta initiala motstånd är den dokumentation som över huvud taget inte tycks finnas. När en kris hanteras krävs att man löpande för loggböcker, minnes- anteckningar och protokoll när möjliga ställningstaganden diskuteras. Sedan ska man hålla dessa anteckningar samlade och tillgängliga. Bara på så sätt kan man lära sig både under pågående krishantering och när hanteringen avslutas. Det här har påpekats tidigare, till exempel av katastrofkommissionen. Det måste bli bättre till nästa gång. Jag stannar här och ger utrymme för frågor. Ordföranden: tack för föredragningen och presentationen. Jag släpper ordet fritt. Det finns frågor från ledamöterna. Skånberg (KD): Ordförande! Jag vill tacka kommissionen för arbetet, i synnerhet kommissionens ordförande men också de övriga ledamöterna. Det är ett mycket viktigt arbete som ni har gjort. Vi är tacksamma för det ni nu lägger fram. Det verkar som om det allra mest känsliga är skedet precis när krisen händer och regeringen inte responderar på ett ändamålsenligt sätt. Jag skulle vilja att utvecklar detta ytterligare. Det var en fyllig framställning, men jag har intresse av vad som skulle ha kunnat göras annorlunda precis när krisen hände. Vill han vara riktigt detaljerad så är det välkommet. : Vi tror att smittan inledningsvis hade kunnat begränsas något. Vi visste när återvändarna från sportlov kom tillbaka att smittan fanns i . Vi hade sett bilder därifrån. Folkhälso- myndigheten bedömde risken för importfall som mycket hög. Då menar vi att det därför hade funnits skäl att ha ett ordnat mottagande av dem som kom tillbaka och ge tydliga anvisningar om att de skulle försätta sig i hemkarantän under åtminstone någon vecka. Vi visste eller att också andra europeiska stater hade vinterlov vid ungefär den tidpunkten. fått information om att även andra europeiska länder hade noterat smittfall som emanerade från . Därför, menar vi, borde ett tillfälligt inreseförbud i det skedet ha beslutats. Vi visste att det var fråga om en luftvägssjukdom. Det innebär – och det var vid det laget ingen nyhet – att det fanns skäl att försöka få människor att hålla avstånd till varandra för att inte smitta varandra. Den kunskapen ligger bakom i stort sett allt som har gjorts i detta. Men vi menar att då borde på ett mycket tidigare stadium taket för antalet deltagare vid offentliga tillställningar och allmänna sammankomster ha sänkts utöver de inledande 500 som sattes i början. Vi skriver att vi har svårt att se att det över huvud taget kunde vara verkningsfullt med en så högt satt gräns. Men där väntade regeringen under andra hälften av mars på att generaldirektören i skulle bestämma sig för vad som var en lämplig lägre gräns. Så kom det till att bli 50 mot . Vi menar att just i och med att det gällde att hålla avstånd till varandra hade det varit befogat att hyggligt kortvarigt, tillfälligt, i detta kritiska skede, stänga ned vissa verksamheter där människor samlas inomhus, som köpcentrum, simhallar, museer och vad det nu vara månde. Det hade varit befogat. Det fanns inte lagstöd för det. Det lagstödet kom först med den så kallade bemyndigandelagen . Däremot var regeringen snabb med att åstadkomma ett lagstöd för att om möjligt stänga skolor. En sådan lag bereddes på grundval av ett utskottsinitiativ, initierades, bereddes, beslutades och trädde i kraft . Sedan var det, enligt vår bedömning, i och för sig rätt att bland alla de möjliga åtgärderna inte använda just den åtgärden. Vi menar att stänga skolor kan vara en verksam åtgärd när inget annat hjälper eller om faran är utomordentligt hög, men i det här läget menar vi att den avvägning som regeringen i detta skede trots allt gjorde mellan barnens rätt och smittskyddet var riktig. Men de andra åtgärderna borde ha vidtagits. : Får jag komplettera med några detaljer till vad har sagt när det gäller deltagartaket för allmänna sammankomster? : I den dokumentation vi har kunnat ta del av på – det redovisar vi i kapitel 12 i slutbetänkandet – har vi kunnat följa diskussionerna något så när vad det gäller överväganden om deltagartakets nivå. beslutades efter en hemställan att det taket skulle sättas till 500 personer. Men mycket snart därefter har Justitie- departementets chefer instruerat sina jurister om att ta fram ett förslag om att sänka taket till 100 personer, men han meddelar övriga rättschefer i att man ännu inte fått någon instruktion från regeringen om att gå vidare med ett konkret förslag. Men mycket snabbt tog fram ett förslag som satte taket till 100 personer. var politiskt sakkunniga till socialminister i kontakt med chefsjuristen på och frågade hur det gick med övervägandena kring att sänka deltagartaket, och chefsjuristen svarade att generaldirektören fortsätter att fundera: Han vet ännu inte om det ska vara 2, 3 eller 50 personer som ska få samlas. Så återkom , och regeringen fattade mycket snabbt beslut om att sänka taket till 50 personer. Det tycker kommissionen illustrerar bedömningen av att regeringen följde Folkhälso- myndigheten i agerandet och inte tog eget initiativ. Det finns återgivet i kapitel 12 i slutbetänkandet. (M): Har ni gjort någon mer systematisk jämförelse med andra kriskommissioners slutsatser om det finns någon röd tråd i vilka problem och svagheter som brukar uppträda i en sådan krissituation, om de är åter- kommande? Vi hörde en viss parallell till flodvågskatastrofen och försiktighetsprincipen. Har ni gjort någon bredare jämförelse för att se om det finns återkommande bekymmer? Vad åsyftar mer konkret era synpunkter kring regeringens dokumentation under kris? Vad är det mer konkret som saknas? nämnde loggböcker, minnesanteckningar och protokoll. En del av detta finns de facto, men vad mer konkret borde ha funnits som inte fanns? : När det gäller den första frågan beror det på var man sätter kravet på systematik, höll jag på att säga. Men vi har gått tillbaka och sett åtminstone ett återkommande tema, som också återfinns i den här hanteringen. Det är möjligheterna att utöva ett tydligt nationellt ledarskap. Decentralisering är bra i normala tider, och beslut fattas närmare befolkningen. Men i krisen måste det finnas en tydlig nationell inriktning och ett tydligt nationellt ledarskap, ett centrum som kan leda landet. Det har påpekats inte blott av katastrofkommissionen utan också av risk- och sårbarhetsutredningen. Jag kommer inte i huvudet ihåg alla. Just den aspekten har funnits med . Sedan var det frågan om dokumentationen. Det är framför allt att man i realiteten har betraktat forum där saker diskuteras som rent utbyte av information och därmed inte ansett sig behöva föra några anteckningar om vad som sägs. Medan vårt intryck är att i vissa sådana forum förs i realiteten naturligtvis diskussioner som leder fram till antingen att förorda åtgärder eller att avstå från åtgärder. Jag tänker till exempel på allmän beredning i regeringen och jag tänker på expeditionschefsmöten, men jag tänker kanske framför allt på de så kallade GSS-mötena, alltså mötena som ägde rum i princip mellan berörda statssekreterare i en större eller mindre krets. I sådana sammanhang borde man åtminstone antingen ha tagit med sig en tjänsteman med uppgift att föra minnesanteckningar och hålla dem samlade eller ha instruerat någon av ledamöterna: ”, det är du som för minnesanteckningar !” och sedan hålla dem samlade. Den typen av minnesanteckningar tror jag är centrala i andra myndigheters krishantering. Jag tänker på Försvarsmakten, och jag tänker på polisen. När polisen har en särskild händelse och går upp i stabsläge har man en kommenderingschef, men man har också en stabssekreterare som för anteckningar om de löpande diskussionerna och besluten som fattas under stabens överläggningar. Även har ju egna regler för vad man kallar erfarenhetsåterföring. Då tänker man sig att man ska gå tillbaka och intervjua deltagare. Men dels är det personliga minnet bedrägligt, tror jag, när det gäller att minnas vad man verkligen sa och tänkte i ett visst skede, dels kan befattningshavare gå vidare till andra uppgifter. I de särskilda forum som jag nämnde, som i och för sig inte är beslutsfattande men vars diskussioner syftar till att avgöra eller åtminstone lägga fram synpunkter på vad man bör göra och vad man bör avstå från, ska det föras löpande minnesanteckningar, och de ska hållas ordnade på ett och samma ställe så att både självt och andra kan gå tillbaka och se vad som sagts. Alltså ta deltagartakets storlek. Då har man 500 först, sedan 50 och sedan blir det 8 framåt under den andra vågen. När man ska fatta sådana successiva beslut om i det här avseendet tillämpning av ordningslagen kan man verkligen behöva gå tillbaka och se: Hur tänkte vi förra gången? Vad var det som fick oss att ta just den här siffran den gången, och hur ska vi tänka nu? Ja, ungefär så. (SD): Tack för genomgången! Jag har en fråga. På vårvintern 2020 sa man från att det skedde en allmän smittspridning i samhället och pratade mycket om att platta till kurvan och framför allt underförstått om att acceptera att det inte gick att stoppa men att man skulle skydda de grupper som var utsatta. Man hade ju märkt att det var äldre och de med bakomliggande sjukdomar och så där. Då tog det väldigt . blev det en väldig smittspridning och faktiskt massdöd på äldreboendena. Finns det någonting att säga om just det här med att man inte införde kohortvård, att man blandade friska och sjuka och lät vårdpersonalen gå från en frisk till en sjuk och så där? Jag vet att det när det gäller vissa typer av äldreboenden där man mer eller mindre hyr en lägenhet finns en lagstiftning som gör att det inte bara går att gå in och göra så, men man kanske ändå på något sätt hade kunnat göra det, på frivillig basis eller så. Och när det gäller rena äldreboenden hade man väl kunnat se till via något direktiv att få igång den här kohortvården och inte blanda friska och sjuka, utan man hade kunnat se till att personal som behandlade sjuka bara gjorde det och inte sedan gick till en frisk person. Det där verkade vara en av de punkter som det verkligen fallerade på och som ledde till den stora döden bland äldre. Finns det någonting ni kan säga om det? : Vi har ju sagt åtskilligt om de här frågorna i vårt första del- betänkande som kom . Det finns en kritisk genomgång av både kommuners och regioners förmåga att skydda de äldre. Min huvudpoäng här är närmast att genom mer kraftfulla åtgärder alldeles inledningsvis och genom att försöka bromsa smittan hade man – trots de strukturella brister som vi vet fanns i äldrevården, för dem kunde man ju inte bota , det är en självklarhet – kunnat ge äldreomsorgen möjlighet att vidta de förberedelser som gick att vidta givet de strukturella svårigheterna. Till exempel hade man kunnat planera för kohortvård, som exemplifierade med, betona hygienfrågor och, som väl också var inne på, försöka planera för hur personalen skulle formera sig så att så få medlemmar i personalen som möjligt mötte så få vårdtagare som möjligt. Det tror jag hade varit saker som man hade kunnat börja åtminstone diskutera. Problemet här var ju att , om jag ska uttrycka mig lite slarvigt, inte hade en susning om vilka svårigheter och utmaningar som äldreomsorgen skulle möta trots att man ansåg att det var viktigt att skydda just den gruppen. (M): Det är tung materia det här. Jag undrar om ni skulle kunna lägga ut orden lite om det här med taktpinnen från regeringen. Du nämnde någonting om att försökte återta taktpinnen, och jag undrar hur ni kunde spåra det, i vilka handlingar det gick att se och hur det sedermera blev och vem som behöll taktpinnen.