bet · H901SoU33 · 2022-05-19 00:00:00 — Därför blir det märkligt för mig att ledamoten anger som skäl att det finns socialarbetare som är oroliga för att skydda barn. Den oron behöver de inte känna; det finns så otroligt många barn som är extremt oskyddade i vårt samhälle. Ledamoten tar upp att hanteringen beror på remissvaren. Jag har suttit tillsammans med juristerna på , och jag har gjort vad jag har kunnat göra för att statsrådet skulle vidta de åtgärder som krävdes innan utskottsinitiativet lades fram av . Men det fanns jurister som menade att förslaget är rättsosäkert, är fel och inte blir tydligt. Jag är övertygad om att det kommer att inkomma sådana remissvar. Det var samma sak när vi införde anti-agalagstiftningen i . Det var inte så att svenska folket jublade och tyckte att det var en bra idé, men man förändrade snabbt inställning. Där har vi politiker ett ansvar att vara en progressiv röst, och barnen är i behov av politiker som står på barnens sida. Oavsett vad som framkommer i remissvar eller inte skulle jag vara mer förvånad om hela har ställt sig på de utsatta barnens sida. Skiljelinjen går där. Det handlar om huruvida vi står på de utsatta barnens sida och vågar ifrågasätta vårdnadshavare som har gjort sina barn illa, eller om vi oroar oss för föräldrarnas integritet som en gång har valt att bete sig på ett sätt som har gjort att barnet tvingas att omhändertas. När hjärtat brister bär inte alltid rösten, och jag vill därför be om ursäkt på förhand. När jag läste texten i om "Lilla hjärtat" satt jag på ett fik i ett köpcentrum och matade min lika gamla dotter med lunch. Ett litet barn hade mist livet. Före det hade hon mist sin mamma inte bara en gång utan två gånger. Vem är en förälder? Vem är en mamma? "Lilla hjärtats" första mamma, hon som födde, fick inte ha kvar omsorgen om sitt barn. Det bedömdes inte säkert att växa upp där, så "Lilla hjärtat" fick en ny mamma, en ny familj, syskon, som älskade henne, som välkomnade henne med öppet hjärta. Den familjen miste hon också när myndigheter tillämpade ett otillräckligt regelverk på ett felaktigt sätt. Frågan vi behöver ställa oss i politiken, som lagstiftare, är hur vi ser på barnets relation till trygga vuxna, barnets rätt att vara kvar där barnet ser sina föräldrar. är lagstiftningen alltför fokuserad på de ursprungliga biologiska föräldrarnas rättigheter. Barnets bästa får inte tillräckligt rum. Vi i har slagits för att ska bli svensk lag. Det är den , och det förpliktar oss att skriva om alla de lagar som inte lever upp till - där barnets bästa inte är i centrum. Därför behöver vi gå vidare med det förslag som ska göra barnets bästa till ett självständigt rekvisit när man bedömer om ett barn ska tas från familjehemmet till de biologiska föräldrarna. Det är inte tillräckligt att bara se på föräldrarnas förmåga. När ett barn levt hela sitt liv i en annan familj och upplevt den som sin måste det barnets bästa alltid gå före de ursprungliga föräldrarnas, hur väl de än ställt om sina liv, tagit tag i sina problem och blivit trygga. Att slitas från sin familj är ett stort och ingripande beslut för ett barn när det gäller att ta barnet från de biologiska föräldrarna. För barnet är det ett lika stort beslut att slitas från den familj som är den enda barnet känner. Det förslag som regeringen har lagt fram tycker vi i är otillräckligt, men det är ändå några steg åt rätt håll. Man säger till exempel att man ska bedöma om det skett tillräckliga förändringar i de ursprungliga omständigheterna som ledde till omhändertagandet. Men vi är oroliga att man inte ser till helheten. Vi i tycker också att barnets rättigheter måste stärkas genom barnombud hela vägen. På det sättet finns det alltid en vuxen vars enda uppgift är att se till det enskilda barnets bästa och tala för det. Flera andra ledamöter har även talat om vikten och behovet av tillräckliga resurser för dem som går i främsta ledet och ska säkerställa att barn växer upp i en trygg miljö: våra socialsekreterare i . Vi vet att arbetsmiljön brister. Samvetsstressen är stor över att inte räcka till, att inte hinna med, att behöva välja mellan barn som riskerar livet och barn som riskerar att fara illa. Så ska vi inte ha det. Det finns inget dyrare än att spara på barn. Jag ställer mig naturligtvis bakom alla förslag i betänkandet, men för tids vinnande yrkar jag bifall endast till reservation 12 om barnombud. Det var många och godhjärtade ord om barns bästa vi hörde från ledamoten . Man glömde att och stor del av processen som vi diskuterar faktiskt satt i regeringsställning. Vi saknade när det gällde att gå vidare med de här förslagen. När de lades fram var och Socialdemokraterna de enda partier som inte ville gå vidare med barnets bästa som ett eget rekvisit. Ska vi uppfatta anförande här som att har lämnat den här konstellationen och gått över till oss i de övriga sex partierna som enträget driver vidare att vi ska få en lagstiftning där barnet är ett eget rättsobjekt, ett subjekt? Ska vi uppfatta att den tystnad och det motstånd som vi tidigare mötte från har upphört? Kan vi nu när vi går vidare med utredning räkna med att finns med på den sida som kommer att driva de här frågorna framåt? När man sitter i regering arbetar man ju framför allt inom ramen för regeringen. Då arbetar man inte på samma sätt med olika tillkännagivanden från , utan det man vill att regeringen ska göra förhandlar man om i regeringen. Det här är en hjärtefråga för som vi har arbetat hårt för. Som framkommer av vår följdmotion vill vi att barnets bästa ska vara ett eget rekvisit. Det kanske skedde massor av hårt arbete, men av det hördes faktiskt inte ett pip. Det sker ett oerhört viktigt arbete i . Det är det arbetet som vi nu har klarat av. Det är till och med så att i historia har tvingats tillsätta en egen utredare därför att regeringen inte har velat hörsamma vad sex av åtta partier vill. Sex av åtta partier, och där ingår alltså inte . Det är de fyra borgerliga partierna, och som har drivit det här framåt. Eftersom ledamoten säger att har arbetat så hårt för barnens bästa - även om det inte nådde utanför regeringens väggar - skulle det vara intressant att få veta for the record vad gjorde under sina regeringsår för att trycka på regeringen. Vi träffade statssekreterare, vi träffade statsrådet och vi träffade utredaren. Men det var fullständigt omöjligt att få till en utredning som såg över om barnet kunde bli ett eget rättsrekvisit. Det var nämligen inte rättssäkert, sa man. Menar ledamoten att hade den här uppfattningen när man satt i regeringen men inte kommunicerade den därför att man var "inom ramen för regeringen"? Var det inte ett väldigt högt pris att betala att man då inte kunde göra utsatta barns situation bättre? Listan på åtgärder för att stärka barns rättigheter som har fått igenom i regeringsställning är lång, och den börjar med som svensk lag. Vi har också arbetat för barns självständiga rättigheter i förhållande till familjerätten på flera olika sätt, till exempel när det gäller barn som är utsatta för hedersförtryck. Vi har den otroligt viktiga lagen som gör att man kan fatta beslut ute i om att barn inte får föras utomlands om det finns misstankar om att barnen ska giftas bort eller bli utsatta för könsstympning. Det är på samma sätt som det vi diskuterar en fråga i spannet föräldrars rättigheter kontra barnets rättigheter, där barnets rättigheter har stärkts. En annan viktig fråga där vi nu har fått till en utredning handlar om vårdnads, boende- och umgängesfrågor i de familjer där det förekommit våld. är det en pappa som har misshandlat mamman och barnen. presenterade en utredning med titeln om våld är inget undantag. Den visar att domstolar bortser från våldet och skriver om våld till "konflikter" och "samarbetssvårigheter". Jag har själv mött mammor som inte kan vara öppna med sina namn som berättar att pappor som är dömda för misshandel av barnen har fått ensam vårdnad om barnen. Det är en situation som är fruktansvärd. Detta för att nämna bara tre viktiga saker. Det är nog nu - inte ett enda barn till! Inte ett enda barn till ska drabbas av samma fruktansvärda öde som "Lilla hjärtat". Inte en enda unge till ska behöva fara illa när samhället har bestämt att barnet ska placeras enligt LVU. har vi fått alltför många berättelser både i medierna och genom olika kontakter om barn som omhändertas och som sedan far väldigt illa. I situationer då exempelvis föräldraskapet brister och samhället beslutar att barnet ska omhändertas enligt LVU måste barnets bästa sättas i första rummet. måste vi få till en ändring. De lagändringar som debatteras och som sedan ska beslutas i denna kammare är en första del av en rad förändringar i socialtjänstlagen som behöver göras för att vi på riktigt ska stärka barnets perspektiv och barnets bästa. Men det är bara en början, för de förslag som ligger på bordet räcker inte. Lagförslaget håller inte måttet. Det är en viktig början, men de räcker inte. I förslagen till lagstiftning finns viktiga förändringar med, exempelvis att omhändertagandet inte får avslutas förrän de omständigheter som föranlett vården faktiskt har förändrats på riktigt och på ett varaktigt och genomgripande sätt. Men den viktigaste pusselbiten saknas, nämligen den att barnets bästa ska vara ett eget självständigt rekvisit i lagstiftningen. Vi vet att det är mer lagstiftning på väg fram genom den utredning som socialutskottet självt har tillsatt om barnets bästa som eget rekvisit. Denna utredning tillsattes eftersom en bred majoritet i utskottet på ett tidigt stadium upplevde att regeringens förslag till utredning inte skulle räcka. Regeringen ville helt enkelt inte utreda barnets bästa som ett eget rekvisit i lagstiftningen. Därför har vi haft två parallella utredningar igång: dels den som har utmynnat i de lagförslag som vi debatterar , dels den som utskottet självt tillsatte och som det finns en bred majoritet för. Det framstår för mig som mycket märkligt att regeringen inte hörsammade den breda majoritet som finns i riksdag för att utreda och lagstifta om barnets bästa som ett eget rekvisit. Man hade mycket väl kunnat lägga till de delarna i sin egen utredning och på så sätt skapat en mycket bra helhet. Visst är det bråttom, och vi har redan väntat på förändringar och nya lagförslag. Men med lite större lyhördhet, mod och finess från regeringens sida hade vi tillsammans kunnat skapa en bra helhet där vi på riktigt hade kunnat flytta fram barnets position som rättighetsbärare. Det är galet att , som härstammar , får väga så tungt i jämförelse med barnets bästa. Föräldrars rätt till sina barn övertrumfar nästan allt, och det är inte rimligt. Till exempel tas ingen hänsyn till hur barnet knutit an till sitt familjehem, som det kanske har varit placerat i sedan födseln eller . Bedömningen blir väldigt endimensionell när man bara tittar på och utgår från föräldrarnas situation och om de har bättrat sig eller inte. En prövning av barnets bästa skulle i högre utsträckning ta hänsyn till flera faktorer i barnets tillvaro och livssituation och skulle dessutom stärka barnets rätt till delaktighet och inflytande. Det skulle också innebära att barnets ställning stärks i beslut som rör barnets framtid och liv. Att regeringen inte ville gå vidare med dessa delar är för mig en gåta. Det är tydligt att det i utskottet finns ett enormt stort engagemang i frågan. Jag vill verkligen rikta ett varmt tack till mina kollegor i socialutskottet. Vi har i denna fråga satt barnets bästa i fokus och samarbetat för att komma framåt. Det är glädjande att vi därför, utöver den pågående utredningen om barnets bästa som eget rekvisit, kan presentera fyra tillkännagivanden som ytterligare skärper och förtydligar regeringens förslag. Det är tydligt att utskottet vill mer. ställer sig bakom samtliga tillkännagivanden, och vi är glada över att vi tillsammans har kunnat hitta en samsyn i att vi vill ha en ny LVU-lagstiftning, obligatoriska drogtester, tydligare bestämmelser om vad varaktiga förändringar är, längre uppföljning efter avslutad LVU-vård och barnets bästa som ett eget rekvisit. Om vi vill stärka barnrättsperspektivet på riktigt kan vi inte nöja oss med argument som att det är för svårt. Det får faktiskt vara svårt, för det handlar ju om våra barn. Som jag inledde mitt första anförande med: vill man ha så mycket känslor med i politiken att man kan säga fel. Jag vill tacka , som efter vårt replikskifte sa att jag ju sa fel tidning. Det var ju och inte . Jag tycker att det var fint gjort av att ta det på det sättet, i stället för att göra en politisk poäng av det misstaget. Så kan det också gå till i politiken. Överläggningen var härmed avslutad. (Beslut skulle fattas .)