bet · H901KU11 · 2022-01-14 00:00:00 — Därför kritiserade jag inte . Det är ett komplext ärende, och mitt svar nu är kanske lite komplext. Men jag hoppas att jag har förklarat detta någorlunda. (M): Fru ordförande! Jag tackar för en som vanligt väldigt gedigen genomgång. Det finns mycket som jag skulle vilja kommentera eller borra djupare i. Men jag ska särskilt uppehålla mig vid ämbetsberättelsens bil. 3, där vi bland annat hittar framställningar som har gjorts till regeringen. I sex av fallen vill JO ha lagändringar till stånd. I sådana fall förutsätter jag att JO också noggrant följer upp hur detta hanteras. Men vi har också ett större antal fall där ni, förenklat uttryckt, vill att regeringen ska känna till att saker och ting inte fungerar som de borde. Av 31 sådana ärenden handlar ungefär en tredjedel om långsam och passiv handläggning. Och vi har hört i föredragningen här att det ofta handlar om långsam handläggning hos olika myndigheter. I fyra av fallen riktar sig kritiken mot domstolar och i lika många fall handlar det om handläggning av olika ärenden, som vi hörde. Många av ärendena ledde inte till någon åtgärd hos regeringen eller departementen. Detta föranleder en fråga som kanske i första hand riktar sig till chefs-JO. Eftersom det framkommer att flera av de kritiserade verksamheterna har fått samma kritik tidigare undrar jag om JO ser att sådan kritik tas på tillräckligt stort allvar i berörda departement och hos berörda myndigheter. , chefsJO: Jag tror att jag ber någon av mina mer erfarna kollegor som har haft uppföljning om detta att svara på frågan. Per Lennebrant, JO: Jag kan göra ett försök att besvara denna väldigt intressanta, viktiga och lite svårbesvarade fråga. Den handlar om genomslaget av JO:s beslut och var ansvaret ligger att rätta till de felaktigheter som JO påpekar. Traditionellt sett har det inte ansetts vara en uppgift för JO att se till att felen blir åtgärdade. Vi påtalar vilka brister som vi ser. Sedan är det i första hand den kritiserade verksamheten som ska se till att felen inte upprepas och att man åtgärdar det som JO har påpekat. Men det står klart att när det gäller till exempel myndigheter och det handlar om långsam handläggning, och kanske i förlängningen i alla fall delvis har handlat om bristande resurser, är det en fråga både för regeringen och för att se till att myndigheterna har de resurser som behövs för uppdraget. Det är ingenting som JO i första hand följer upp och ser hur det går med den saken, utan det är ytterst en fråga för uppdragsgivaren att se till att myndigheterna har nödvändiga resurser. Vad JO gör och brukar göra är att göra upprepade granskningar av samma förhållanden. Man har kritiserat en viss sak hos en viss myndighet och återkommer därefter till frågan något eller för att se om det har blivit någon förändring. På så sätt följer JO upp sina beslut. Sedan kan JO begära in återrapportering också för att man vill se hur myndigheterna har arbetat med en viss fråga. Det har skett på mina områden, till exempel när det gäller hantering av handlingsutlämnande som var ett återkommande problem . JO begärde där in en sådan återrapportering. Det startades också upp projekt på just för att förbättra handläggningen. Det är alltså en mångbottnad fråga av högsta relevans, skulle jag vilja säga. Med dessa små personliga reflektioner låter jag någon av mina kollegor ta vid om det finns något mer att säga. , JO: Min rent bokliga kunskap om detta är att följer upp detta varje mandatperiod. Jag tror att det pågår en sådan granskning just nu där man ser vad gjort med den information som har kommit från JO. Det är också på det sättet som vi får veta vad som har hänt. Det betyder att inte lägger någon stor möda på att underrätta oss om vad man gör med varje framställan eller med information i form av ett beslut som vi skickar för kännedom. Vi ser alltså mycket fram mot detta granskningsbetänkande. Man skulle kunna tänka sig att direkt avrapporterar till oss när man gör någonting med det som vi skickar över. Men denna ordning har vi inte, såvitt jag vet, utan vi hoppas på er här. (SD): Jag tackar för en bra presentation och genomgång. Jag har en fråga till chefs-JO, , av lite generell karaktär. Om man tittar på ärendeutvecklingen, som chefs-JO själv nämnde, var det 2012 ungefär hälften så många ärenden som . Det är inte en accelererande ökning, men det är kontinuerlig ökning. Det gör att vi kan tro att det om kanske är uppåt 20 000 ärenden. Jag undrar hur ni jobbar med att hantera detta, givet att inte antalet anställningar ökar och så vidare i samma utsträckning, när det gäller exempelvis den systematik som ni jobbar med. Det är väldigt många ärenden som är likartade, exempelvis inom a-kassa som nämndes när det blir problem. Det gäller även ärenden inom och med folkbokföring och så vidare. Hur kan ni då systematisera och effektivisera hela processen så att ärendena kanske kan samlas i en större klump och så att det även får ett större genomslag till allmänheten vad som gäller? , chefsJO: Det är alldeles riktigt. Apropå att jag satt och tittade på den första inspelningen från slogs jag av att det då, på samma sätt som , satt fyra justitieombudsmän där. De hade att hantera 6 000 ärenden. Vi ligger på 10 000. En rimlig prognos framåt är att vi kommer att ligga på ungefär 12 000 klagomål . Det innebär att två justitieombudsmän har lika många ärenden att hantera som fyra justitieombudsmän hade 2012. Detta är naturligtvis någonting som kanske inte gör mig sömnlös , men vi har verkligen anledning att fundera över detta. Vi måste se över och effektivisera vår handläggning i olika avseenden. Det ställdes också en mer konkret fråga om att det ibland kommer in väldigt många ärenden av samma karaktär. Det är då inte helt ovanligt att vi tar ett initiativ på just detta område som vi sedan kan hänvisa alla dessa klagomål till. Det är ett ganska vanligt sätt att arbeta. Jag vet inte om någon av mina kollegor vill fylla i någonting. , JO: Jag tänkte säga det som chefs-JO nu sa. Jag fick in ungefär 200 anmälningar när Kriminalvården fattade ett beslut om att stoppa all privat insättning av pengar till intagna på landets häkten och anstalter. Jag skrev av dessa 200 ärenden men tog ett initiativ och formulerade frågorna själv. Det blev alltså ett beslut. Men bakom det kan man säga att det finns minst 200 klagomål. Så gör vi. Vi väljer också väldigt noga ut ärenden när vi får många. Vi försöker hitta ärenden eller klagomål som är mer principiella. Sedan kan man skriva av de andra ärendena mot detta klagomål eller denna utredning. Vi kan också göra på det sätt som jag sa. Jag utredde förhållandena för de intagna under pandemin . En hel del klagomål fortsatte att komma in. Men då skrev jag av dem och hänvisade till att jag alldeles hade uttalat mig om samma frågor. Så försöker vi göra. Vi försöker också jobba väldigt mycket när vi remitterar ärenden eller våra egna initiativ till myndigheterna med vad vi vill ha svar på. Vi försöker jobba redan med det kommande beslutet när vi remitterar frågor till myndigheter för att effektivisera vår handläggning. Per Schöldberg (C): Fru ordförande! Jag riktar min fråga till . Frågan berör Kriminalvården och möjligen också ett resonemang kring resursfrågor. Ni både skriver och talade utförligt i er föredragning om situationen på våra häkten och kriminalvårdsanstalter. Beläggningssituationen och det allmänna trycket på kriminalvården och även prognoser gör gällande att det inte kommer att bli färre intagna eller mindre tryck på myndigheten. I ljuset av detta får JO många klagomål. Man kan också anta att det kommer att komma fler klagomål i en ökad ström. spås, precis som har angetts tidigare här, en ökande ärendebelastning på JO generellt, precis som chefs-JO angav här. När det gäller den typ av ärenden som berör kriminalvården och häktningen som ni hanterar undrar jag: Finns det skäl vad gäller dessa klagomål från intagna och den ökande ärendeinströmningen på detta område att tänka i nya banor kring att just säkra rättssäkerheten framöver inom kriminalvården? Finns det skäl att tänka i nya banor för att säkra denna del av er granskning? , JO: Man kan konstatera att det inte finns någon ordinarie tillsynsmyndighet när det gäller Kriminalvården. Jag säger inte att jag förordar att det ska införas, men jag noterar ändå att det är på det sättet. Det gäller också min kollega stora område . Det är en starkt regelstyrd verksamhet, och det finns grundläggande rättigheter i både fängelselagen och häkteslagen som garanterar att de ska ha skäliga villkor där inne. Kriminalvården har också i uppdrag att jobba återfallsförebyggande. Även om det nu finns många straffskärpningar och straffmassan har ökat är det också viktigt att myndigheten både ges och tar detta uppdrag att arbeta återfallsförebyggande och också med fri- och rättigheter. Jag kan inte säga att jag har något förslag på hur man ska jobba. Jag ser bara att det är väldigt svårt för många intagna . ska Kriminalvården öka med 3 400 platser säger man, upp till drygt 10 000. Det är en starkt regelstyrd verksamhet, och man har nästan ingenstans att vända sig till. Många beslut är förstås inte överklagbara, och det är då man vänder sig till JO. Där är min utredningsribba, som vi kallar det, lite lägre. Jag utreder ganska många klagomål just med tanke på förhållandena för de intagna och att det inte finns en ordinarie tillsynsmyndighet. Jag var på en anstalt under en inspektion. Vi har dragit igång inspektionerna för frihetsberövade särskilt. En av de intagna tittade på mig vid ett enskilt samtal och sa: ”Man går sönder här inne.” Detta tycker jag att man ska ta med sig. (V): Jag har frågor angående polisen och åklagarväsendet. Jag ställer därför frågan till Per Lennerbrant, även om det kanske är en lite yvig fråga. I berättelsen här finns det ärenden som handlar om att röja uppgifter om personer. Det handlar om presskonferens om Palmemordet. Men det handlar också om ett ärende där poliser har hållit ett föredrag i en gymnasieklass och namngett och visat bild på en person som förvisso var dömd. Det var alltså offentliga uppgifter, men det framställdes i ett lite annat ljus när det var ett föredrag i ett klassrum. Det komplicerades också av att dottern till denna dömda person var med i klassrummet. Jag tycker att vi på flera ställen ser att man inom både polis och åklagare är ganska mån om att vara informativ om vad man gör. Det handlar om utredningsarbete, och man har tv-team med när man gör olika insatser. Man berättar om vad man pysslar med. Det är en del i uppdraget att också vara en öppen myndighet. Men måste man värna människors integritet. Det gäller även människor som är misstänkta och människor som är dömda och anhöriga till dem. blir det helt fel, och ibland är det bara dåligt omdöme i största allmänhet. Men det finns en tendens att offentlighet för verksamheten lite grann sker på bekostnad av enskilda individers rätt att få värna sin integritet. Ingripanden i folks bostäder och annat visas upp i tv och där det går att förstå vem det är och var det är. Ser ni någon sådan tendens att detta ökar, och kommer det in fler anmälningar om det? Alltså denna avvägning mellan två legitima intressen är komplicerad och hamnar i knät på JO. Var det en begriplig fråga? Per Lennerbrant, JO: Jag tackar för frågan. Jag tycker att detta är ett väldigt viktigt område som tas upp. Det handlar om att polisen ska och bör informera allmänheten om sin verksamhet för att förklara vad man gör och varför man gör saker för att på det sättet skapa en bättre förståelse och kanske öka tilliten till det som polisen arbetar med. Men precis som du är inne på måste man självklart respektera enskilda individers integritet i detta arbete. Och de två beslut som du nämner är exempel på det. Jag kan nämna andra saker som förekommer i klagomål men som jag inte har valt att utreda . Det handlar om inlägg som görs på olika sociala medier. Polisen har ju eget Facebookkonto. Det förekommer också att enskilda poliser gör inlägg på sina agna Facebookkonton utan att det klart framgår att de är just personliga och inte Facebookkonton. Detta reser en rad olika rättsliga frågor men också frågor av mer omdömeskaraktär. Jag har så här långt hanterat dem på så sätt att jag har valt att inte inleda en egen utredning och skrivit av dem men däremot skrivit några rader om vad man bör tänka på i dessa sammanhang. Sedan har jag skickat dem till polisens interna utredningar och så här långt låtit det bli en fråga för polisens utvecklingsarbete men också för deras egen utbildning och information till den egna personalen om vad som är lämpligt och vad man bör och inte bör göra. Men detta är definitivt en fråga som jag har ögonen på och som jag kan komma att återkomma till. Skånberg (KD): Fru ordförande! Jag tackar för berättelsen och redovisningen av iakttagelserna. Min fråga går till JO . På s. 16 har hon en utläggning som handlar om anmälare som hävdar att han eller hon är felaktigt dömd. Jag föreställer mig att det skulle vara en mycket svår situation mot bakgrund av det som sas här tidigare om att någon sagt: Man går sönder här inne. Om en person dessutom hävdar att man är felaktigt dömd måste situationen vara mycket svår. Hur hanterar JO det? , JO: Dessa anmälningar läggs då upp inom domstolsärendena hos mig. Men jag kan faktiskt säga att jag som regel inte utreder den typen av klagomål. Jag tror att detta beror på en missuppfattning om JO:s uppdrag. Vi kan inte ändra en dom, och vi kan inte sätta ett annat beslut i en myndighets eller domstols ställe. klagar man på att domskälen också är felaktiga eller att domaren varit partisk. Men vi har den ordningen att domar ska klagas på till nästa instans, och det kan man göra när det gäller brottmålsdomar. Man klagar till hovrätten eller till . Om man är dömd kan man ansöka om resning eller klaga över domvilla, som det heter. Det är faktiskt så att jag i första hand inte utreder den typen av klagomål. Här tror jag att JO, det vill säga jag, har en pedagogisk uppgift att försöka förklara det. (L): Jag tackar för denna föredragning och genomgång. Det är även för oss viktiga synpunkter. Även om det är sorgliga ämnen som ofta avhandlas känner man vikten av det arbete som vi gör tillsammans här. Vi ingår i kontrollmakten och tar vårt uppdrag på allvar. Jag har litat på att många av mina kollegor skulle ta många av de frågor som har kommit. Men det är en annan fråga som inte har varit uppe alls och som rör område och som jag skulle vilja diskutera. Det handlar om länsstyrelsernas långsamma handläggningstider och återigen om . Detta är en surdeg som vi har att hantera sedan ungefär . Frågan knyter också an till den it-rapport som justitieombudsmännen gjorde där man påtagligt visade att en stor del av våra myndigheter – jag tror att det var ett sextiotal myndigheter som granskades – hade föråldrade it-system. Det är också detta som ligger bakom att inte kan hantera bidragsansökningar från våra lantbrukare, utan de . Detta drabbar naturligtvis på det personliga planet för den drabbade, men det är också en näringslivsfråga där vi har ett stort problem. Och ytterst handlar det om it-säkerheten. Det är svidande kritik som redogör tydligt för här. Jag tror aldrig att jag har läst så tydlig kritik. Det sägs: Jag kan inte se det som annat än att det är fullständigt oacceptabelt att ärendehandläggningarna i it-systemen inte fungerar efter närmare arbete med frågan. Då har jag en fråga både utifrån specifikt och utifrån det större perspektivet med alla myndigheter. Vi har, som påpekade, skrivelsen 75 att ta till . Men ser man från JO något ytterligare som behöver göras? Kommer detta att följas upp med och generellt när det gäller hur myndigheternas arbete med it-systemen fortskrider? , JO: Det är i första hand som gör granskningar när det gäller it-stöd, och det har gjort. Det hänvisade jag till i mitt beslut. Men som en röd tråd sa jag att man ser att bristande it-stöd leder till långsam handläggning på många myndigheter. Här har min företrädare också återkommande kritiserat länsstyrelserna. Han hittade 8 000 oavgjorda ärenden på en inspektion som fanns med i ämbetsberättelsen . Här var det ”bara” fråga om 1 000 oavgjorda ärenden. En lantbrukare hade fått vänta på sitt beslut. Jag har inget bra svar på frågan, utan jag kan bara konstatera att vi fortsätter att granska dessa förhållanden. Jag skickade också dessa beslut till regeringen och för kännedom. Därför kommer jag nog att få anledning att återkomma i denna fråga igen. (MP): Jag tackar för en innehållsrik redogörelse. Jag håller helt med om att JO:s arbete med tillsyn över domstolar och förvaltningsmyndigheter är oerhört viktigt för att behålla förtroendet för det offentliga . Jag har två frågor kopplade till ett ärende som nämnde, nämligen ärendet om den 17-åring som har suttit häktad utan att man har hållit en omhäktningsförhandling. Tingsrätten hade vid nio tillfällen beslutat om en förlängd åtalstid utan att hålla just en sådan. 17-åringen hade restriktioner . JO ifrågasätter om det var förenligt med gällande rätt att låta en person sitta frihetsberövad utan en enda förhandling. Av framgår bland annat att häktning av ett barn endast får användas som en sista utväg och för kortast lämpliga tid. gäller som svensk lag . Även i står det att ny förhandling ska hållas . Denna huvudregel kan betraktas som en rättssäkerhetsgaranti för att människor bara ska vara häktade under kortast lämpliga tid. För barn ska särskild hänsyn tas. Jag har två frågor. Anser JO att lagstiftningen behöver ändras för att liknande situationer ska undvikas , eller handlar problemet snarare om bristande rättstillämpning eller något annat? Bedömer JO att ställning som svensk lag bör påverka hur en domstol ska se på behovet av omförhandling i häktningsfrågan, till exempel när det gäller bestämmelsen om att en ny förhandling ska hållas om det inte är uppenbart att förhandlingen skulle vara utan betydelse? Om svaret är ja undrar jag på vilket sätt. , JO: Jag menar att reglerna redan finns på plats. Om man läser de regler som gäller för unga lagöverträdare, både i och i lagrum med särskilda bestämmelser om just unga lagöverträdare, framgår att det ska till synnerliga skäl för att över huvud taget häkta någon . Jag ser därför inte att det är en lagändring som behövs. Som ni känner till har beslutat om en lagändring som innebär att när man är så ung ska man som huvudregel sitta häktad i längst . Det finns en ventil för vissa grova brott. Men så ser reglerna ut. Jag tycker därför att detta inte var en så bra rättstillämpning, och jag försökte ange hur man ska tänka som enskild domare just när det är unga som är misstänkta och som sitter häktade. Ordföranden: Som vi påtagligt kan märka finns det ett stort intresse för ert arbete. Vi är mycket tacksamma över allt er arbete och för denna möjlighet att ni i ett öppet sammanträde, inte bara för oss utan för alla som vill och kan följa sammanträdet, har gett oss vägledning och anledning till eftertanke för oss beslutsfattare. Vi vill naturligtvis också tacka tidigare chefs-JO som har bidragit med mycket i den här ämbetsberättelse, som nuvarande chefs-JO beskrev i början av mötet. Återigen säger jag stort tack. Härmed är också sammanträde avslutat. Den enskilda medborgarens roll i samhället är i centrum när vi behandlar betänkande KU11 Justitieombudsmännens ämbetsberättelse, som jag med detta inlägg föreslår läggs till handlingarna med beaktande av de överväganden som framförs. I grunden handlar det om mänskliga fri- och rättigheter och hur de hanteras i den vardagliga myndighetsutövningen. På 287 sidor i en inbunden bok, eller om man så vill i digitalt format på Justitieombudsmännens hemsida, läggs berättelsen fram. I KU har vi behandlat ärendet dels genom en öppen utfrågning av justitieombudsmännen, dels vid ett ordinarie sammanträde med de fyra justitieombudsmännen på plats. Det här är en skrift som berättar en hel del om hur vårt samhälle fungerar i praktiken, lyfter fram problemställningar att följa upp och att mycket av detta kan leda till förbättringar och åtgärder. Ty visst är det så att kritiska ögon kan vara avgörande i fråga om att lägga grunden för en god utveckling. I samband med den öppna utfrågningen som KU arrangerade skrev jag i mitt eget sociala forum några korta rader med tillhörande bild för att berätta om vårt möte. En av reaktionerna kom från en numera pensionerad bankjurist i mina hemtrakter i , som betonade just hur JO:s ämbetsberättelse under hela yrkeslivet varit ett årligt återkommande inslag och ett viktigt redskap i arbetet. För är det, som jag kan se, angeläget att just så är fallet och att det kommer att vara så även framöver, såväl för blivande som för nytillkomna eller för den delen erfarna företrädare, ämbetsmän eller andra yrkesmänniskor och förtroendevalda som verkar i samhället. Att betona JO:s roll och uppgifter är av betydelse och bidrar, som jag kan se, till att stärka tilltro och tillit till vår demokrati. Även i ett väl fungerande samhälle som det svenska behöver den enskilda medborgarens situation gentemot myndigheter bevakas och följas upp. Det talas ibland om det starka samhället i debatten, om hur vi behöver vårda vår öppenhet och vår demokrati. I detta sammanhang kan just JO beskrivas som något av lagarnas väktare. I många fall är en JO-anmälan sista instansen för en upprättelse. har antalet ärenden mångdubblats, och de ligger nu på 9 000-10 000 anmälningar . En bidragande orsak är säkerligen den digitala verklighet vi alla lever i. Det är enkelt och smidigt att formulera några rader och sända iväg till JO. Men den ökande mängden anmälningar kan också ha att göra med ökad medvetenhet, kunskap och insikter hos enskilda människor om vars och ens rätt. De områden som ökade mest var ärenden som rörde arbetsmarknad och kriminalvård samt utlänningsärenden. Drygt 700 ärenden var direkt relaterade till coronapandemin, som ju påverkat en rad samhällsområden och även inneburit organisatoriska och praktiska bekymmer i själva ämbetsutövningen. Ökningen av antalet ärenden motsvarar . Det är en något mindre ökningstakt än året innan, men dock en ökning. Det totala antalet nyregistrerade inspektionsärenden ökade, och antalet initiativärenden minskade något - och så även antalet lagrådsremisser. Men det är klagomålsärendena som tar huvuddelen av handläggningsresurserna på JO. Jag kan nämna ett fåtal inspektioner som har genomförts, till exempel Kriminalvårdens anstalt i samt häktet i Salberga, Region , Rättspsykiatriska regionkliniken , barn- och ungdomspsykiatrin för i . Det är några exempel på inspektioner som har genomförts. Inom har situationer med överbeläggningar tagits upp under ett flertal år. Utifrån detta kan kanske regeringens satsningar på utbyggnad av Kriminalvården ses. Ökade resurser tillförs polis, åklagarmyndigheter och domstolar så att fler brottsutredningar kan genomföras och fler ställas inför rätta. Det innebär också mer fokus på häkten, fängelser och på att rättssamhällets olika funktioner räcker till. Jag vill också nämna JO:s granskning av agerande, som togs upp på utfrågningen. Det handlade om personlig skyddsutrustning i samband med pandemin. Det var efter en anmälan från fackförbundet som detta togs upp. Vård- och omsorgspersonal stod, som bekant, i frontlinjen när pandemin slog till mot . Det var en akut situation. Begreppet patientnära arbete togs upp, men det visade sig inte vara en tillräckligt vedertagen formulering. Enligt förvaltningsrätten kunde arbetsgivaren inte antas förstå vad denne måste göra för att förbudet som utfärdades skulle lyftas. Som JO också skriver konstaterade förvaltningsrätten att det inte gick att identifiera vilka arbetsmoment förbudet tog sikte på. Detta - en teknikalitet i sammanhanget - innebar att skyddsstoppet upphävdes av förvaltningsrätten. JO påpekar dock att sakfrågan aldrig prövades. Offentlighetsprincipen är central i den svenska rättsordningen.