bet · H901CU7 · 2022-02-03 00:00:00 — Utskottet föreslår ett tillkännagivande till regeringen med anledning av motionsyrkanden som rör det s.k. utmätningsförbudet. Enligt utskottet bör regeringen prioritera att en ny reglering om brottsoffers rätt att utmäta frihetsberövandeersättning kommer på plats samt låta se över utmätningsförbudet när det gäller andra slags skadestånd än frihetsberövandeersättning. Utskottet föreslår att avslår övriga motionsyrkanden som behandlas i betänkandet, främst med hänvisning till tidigare ställningstaganden samt pågående arbete. Motionsyrkandena handlar bl.a. om ersättning vid frihetsberövanden, åtgärder för effektivare utmätning, åtgärder mot överskuldsättning, olika frågor om skuldsanering samt den s.k. avräkningsordningen. I betänkandet finns tio reservationer (S, SD, C, V, KD, L, MP) och två särskilda yttranden (M, SD, C, V, KD, L). I en av reservationerna (S, V, MP) föreslås att inte ska göra något tillkännagivande till regeringen. Cirka 70 yrkanden i motioner från allmänna motionstiden /22. Utskottets förslag till riksdagsbeslut Åtgärder för effektivare utmätning Försäljning av utmätt fast egendom Köparens skydd mot säljarens borgenärer Skuldsanering av vissa slags skulder Betalningsplanens utformning och längd vid skuldsanering Motioner som bereds förenklat 1.Ersättning vid frihetsberövanden, punkt 2 (SD, L) 2.Utmätningsförbudet i förhållande till brottsoffer, punkt 3 (S, V, MP) 3.Utmätningsförbudet i förhållande till övriga borgenärer, punkt 4 (SD) 4.Informationsutbyte vid utmätning, punkt 5 (SD, L) 5.Andra åtgärder för effektivare utmätning, punkt 6 (SD) 6.Skuldsanering av vissa slags skulder, punkt 9 (SD) 7.Betalningsplanens utformning och längd vid skuldsanering, punkt 10 (C, KD, L) 8.Betalningsplanens utformning och längd vid skuldsanering, punkt 10 (SD) 9.Betalningsplanens utformning och längd vid skuldsanering, punkt 10 (V) 10.Avräkningsordningen, punkt 11 (V) 1.Andra åtgärder för effektivare utmätning, punkt 6 (C) 2.Motioner som bereds förenklat, punkt 12 (M, SD, C, V, KD, L) Bilaga 1 Förteckning över behandlade förslag Motioner från allmänna motionstiden /22 Bilaga 2 Motionsyrkanden som avstyrks av utskottet Utskottets förslag till riksdagsbeslut 2021/22:3448 av Kopparklint och (båda M). 2021/22:317 av och (båda SD), 2021/22:989 av (SD) yrkandena 1 och 2, 2021/22:1505 av Boriana (M) yrkandena 1 och 2, 2021/22:2814 av (M), 2021/22:3445 av Kopparklint (M) i denna del och 2021/22:3974 av m.fl. (L) yrkande 85. Reservation 1 (SD, L) Utmätningsförbudet i förhållande till brottsoffer ställer sig bakom det som utskottet anför om utmätningsförbudet i förhållande till brottsoffer och tillkännager detta för regeringen. 2021/22:2527 av m.fl. (SD) yrkande 23, 2021/22:2538 av m.fl. (SD) yrkande 13 i denna del, 2021/22:3445 av Kopparklint (M) i denna del och 2021/22:3635 av m.fl. (M) yrkande 6. Reservation 2 (S, V, MP) Utmätningsförbudet i förhållande till övriga borgenärer 2021/22:2538 av m.fl. (SD) yrkande 13 i denna del. Reservation 3 (SD) 2021/22:2538 av m.fl. (SD) yrkande 17 och 2021/22:3975 av m.fl. (L) yrkande 25. Reservation 4 (SD, L) Andra åtgärder för effektivare utmätning 2021/22:2538 av m.fl. (SD) yrkandena 14–16 och 2021/22:3579 av m.fl. (C) yrkande 4. Reservation 5 (SD) Försäljning av utmätt fast egendom 2021/22:1391 av (KD). Köparens skydd mot säljarens borgenärer 2021/22:1509 av Boriana (M). Skuldsanering av vissa slags skulder 2021/22:2538 av m.fl. (SD) yrkandena 19 och 20. Reservation 6 (SD) Betalningsplanens utformning och längd vid skuldsanering 2021/22:2538 av m.fl. (SD) yrkande 18, 2021/22:2600 av m.fl. (V) yrkande 3, 2021/22:3231 av m.fl. (C) yrkande 9, 2021/22:4000 av m.fl. (L) yrkande 25 i denna del och 2021/22:4222 av m.fl. (KD) yrkande 56. Reservation 7 (C, KD, L) Reservation 8 (SD) Reservation 9 (V) 2021/22:2600 av m.fl. (V) yrkande 6. Reservation 10 (V) Motioner som bereds förenklat avslår de motionsyrkanden som finns upptagna under denna punkt i utskottets förteckning över avstyrkta motionsyrkanden. Följande ledamöter har deltagit i beslutet: (KD), (S), (S), (SD), (S), (C), (M), (SD), (S), (S), (L), (SD), (MP), (M), (V), (M) och (M). I betänkandet behandlar utskottet ca 70 yrkanden i motioner från allmänna motionstiden /22 i olika ersättnings-, insolvens- och utsökningsrättsliga frågor. Motionsyrkandena handlar bl.a. om ersättning vid frihetsberövanden, vårdnadshavares skadeståndsansvar, utmätningsförbudet, åtgärder för effektivare utmätning, åtgärder mot överskuldsättning, slutlig preskription, skuldsanering, avräkningsordningen samt skärpt kontroll vid konkursansökan. Av dessa behandlas ca 40 motionsyrkanden i förenklad ordning eftersom de tar upp samma eller i huvudsak samma frågor som har behandlat tidigare . Förslagen i motionerna finns i bilaga 1. Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om en översyn av reglerna om solidariskt skadeståndsansvar. Utskottet hänvisar till tidigare ställningstaganden. I motion 2021/22:3448 föreslår Kopparklint och (båda M) ett tillkännagivande till regeringen om att tillsätta en utredning som ska se över reglerna om solidariskt skadeståndsansvar. Motionärerna pekar bl.a. på att det solidariska skadeståndsansvaret kan motverka möjligheten att bryta med en kriminell livsstil. Om två eller flera personer ska ersätta samma skada svarar de enligt skadeståndslagen (1972:207) i allmänhet solidariskt för skadeståndet (6 kap. 4 §). Ett solidariskt skadeståndsansvar innebär att den skadelidande kan kräva ut hela skadeståndet från vem som helst av de skadeståndsskyldiga. Den av flera solidariskt ansvariga som betalar skadeståndet till den skadelidande har principiellt en regressrätt (återkravsrätt) mot övriga ansvariga. Regressrätten är inte reglerad i lag utan följer av allmänna skadeståndsrättsliga principer. Generellt gäller att fördelningen mellan de ansvariga ska ske efter en skälighetsbedömning. De grundläggande reglerna om skadeståndsansvar i skadeståndslagen gäller även underåriga. För personer finns dock en särskild begränsning som innebär att den underårige ska ersätta skadan i den utsträckning det är skäligt med hänsyn till hans eller hennes ålder och utveckling, handlingens art, existerande ansvarsförsäkring och andra ekonomiska förhållanden samt övriga omständigheter. (Se 2 kap. 4 §.) Frågans behandling i samband med ny brottsskadelag I propositionen till brottsskadelag (prop. 2013/14:94 s. 56 f.) behandlades frågan om solidariskt skadeståndsansvar för minderåriga. Den frågan hade inte berörts av den föregående utredningen eller av remissinstanserna utan var i stället föranledd av en gemensam skrivelse från och till om att det solidariska ansvaret för personer borde begränsas (Ju2010/5267/L2). Det hänvisades vidare till att Utredningen om överskuldsättning gett uttryck för en sådan uppfattning (SOU 2013:78 s. 264 f.). Regeringen ansåg att det inte fanns tillräckliga skäl att ändra reglerna om solidariskt skadeståndsansvar för personer . Som skäl för detta angavs att ett solidariskt skadeståndsansvar innebär att flera personer gemensamt ska ersätta den skada som de tillsammans har orsakat. Regeringen pekade på att en synpunkt som emellanåt framförs mot att ett sådant skadeståndsansvar även ska gälla för unga personer är att det kan vara orättvist att en person riskerar att få stå för hela skadeståndet trots att det finns flera betalningsskyldiga gärningsmän. Regeringen förklarade emellertid att ett solidariskt ansvar inte innebär ett likadelningsansvar, dvs. att varje gärningsman endast ska betala ”sin del” av skadeståndet. döms gärningsmän för att tillsammans ha orsakat brottsoffret skada. Varje gärningsman är då ansvarig för hela skadan på samma sätt som när skadan orsakas av en ensam gärningsman som döms för samma brott. I det sistnämnda fallet svarar han eller hon för hela skadan själv. Det följer av skadeståndets reparativa funktion. Det solidariska ansvaret är alltså inte avsett att medföra en rabatt på skadeståndet bara för att flera gärningsmän är inblandade. Den skadeståndsrättsliga grundprincipen är att den skadelidande ska ersättas fullt ut, något som det solidariska ansvaret syftar till att underlätta. Det är en annan sak att gärningsmännen efter att ha betalat skadeståndet sinsemellan kan reglera ansvarets slutliga fördelning. Inte heller då är ett likadelningsansvar emellertid självklart, utan ansvaret kan variera beroende på hur aktiv respektive gärningsman var när brottet begicks. Som skäl för regeringens bedömning anfördes vidare att det finns möjligheter att begränsa skadeståndsansvaret för unga lagöverträdare. Regeringen uttalade att den har förståelse för att den skuldsättning som en solidarisk skadeståndsskyldighet innebär kan drabba unga hårt. Att bli skadeståndsskyldig kan riskera att leda till lång tids skuldsättning, med följden att inträdet i vuxenlivet försenas med försämrade möjligheter att skaffa sig arbete och bostad. Detta gäller visserligen oavsett om den unge svarar solidariskt för skadeståndet eller inte; det gäller skulder generellt. Solidariskt skadeståndsansvar kan emellertid också i vissa fall göra det svårare för den unge att bryta med sin kriminella bakgrund och motverka dennes rehabilitering genom att han eller hon på grund av det solidariska ansvaret kan behöva ha fortsatt kontakt med övriga gärningsmän. Regeringen konstaterade dock att det finns möjligheter att begränsa skadeståndsansvaret för personer genom regleringen i 2 kap. 4 § skadeståndslagen och anslutande rättspraxis där ett delat skadeståndsansvar har utdömts. Slutligen anfördes som skäl för regeringens bedömning att ett avskaffande av det solidariska skadeståndsansvaret för lagöverträdare under skulle drabba brottsoffren. Enligt regeringen kunde principiella invändningar resas mot att avskaffa eller förändra det solidariska skadeståndsansvaret för unga gärningsmän. Ytterst handlade det nämligen om vem som ska stå den ekonomiska risken för att skadan inte blir ersatt: brottsoffret eller gärningsmännen. Ett avskaffande av det solidariska ansvaret skulle enligt regeringen innebära att brottsoffren – som till skillnad från gärningsmännen inte har haft del i skadans uppkomst – blir de som får stå risken för att brottsskadestånd inte blir betalade. Den skadelidande måste då konfrontera var och en av gärningsmännen i ett försök att få hela sin skada ersatt, något som kan vara både påfrestande och obehagligt. Dessutom skulle ansvarsfördelningen bli närmast oöverskådlig om vissa gärningsmän är under och vissa . En sådan reform skulle riskera att fragmentera brottsoffrets rätt till ersättning på ett olyckligt sätt. Till detta kom, anförde regeringen, att ungdomsbrottsligheten inte sällan är riktad mot andra ungdomar. Ur ett brottsofferperspektiv framstår det som särskilt problematiskt att just dessa brottsoffers rätt till ersättning ska försvagas. Även om ett solidariskt skadeståndsansvar – precis som skuldsättning i allmänhet – kan slå hårt mot unga gärningsmän har dessa ändå haft möjlighet att undvika att skadan uppstår, vilket inte är fallet med de barn och ungdomar som utsätts för brott. Att avskaffa det solidariska skadeståndsansvaret för unga skulle alltså innebära att brottsoffren får bära bördor som vilar på gärningsmännen. Enligt regeringen är detta inte rimligt, och en sådan ordning skulle innebära ett olyckligt steg tillbaka i arbetet med att stärka brottsoffrens ställning. Regeringen ansåg sammanfattningsvis att fördelarna med att avskaffa det solidariska skadeståndsansvaret för gärningsmän inte överväger nackdelarna. Regeringen förklarade sig därför inte vara beredd att initiera en förändring av skadeståndslagens regler om solidariskt skadeståndsansvar. Vad som anfördes i propositionen i fråga om solidariskt skadeståndsansvar för minderåriga ledde inte till några synpunkter från sida (bet. 2013/14:JuU38, rskr. 2013/14:255). behandlade ett motionsyrkande om att avskaffa det solidariska skadeståndsansvaret för unga (bet. 2016/17:CU7). Motionsyrkandet avstyrktes med hänvisning till att frågan hade varit föremål för en översyn i samband med tillkomsten av brottsskadelag. följde utskottets förslag. Vidare behandlade justitieutskottet ett motsvarande motionsyrkande som det som är aktuellt om en översyn av det solidariska betalningsansvaret (bet. 2018/19:JuU14). avstyrkte motionsyrkandet med motiveringen att skadeståndslagens regler om solidariskt betalningsansvar är ändamålsenliga. följde utskottets förslag. Justitie- och inrikesminister anförde i ett frågesvar om en översyn av det solidariska skadeståndsansvaret (fr. 2021/22:545) följande: […] har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att se över det solidariska betalningsansvaret för att därigenom förbättra möjligheten för de som ålagts skadeståndsansvar på grund av brott att återrehabiliteras. En skadeståndsrättslig grundprincip i är att den skadelidande ska ersättas fullt ut för den skada han eller hon har drabbats av. När två eller flera ska ersätta en skada, ska de som huvudregel svara solidariskt för skadeståndet. Avsikten är att de ska ta ett gemensamt ansvar för den skada som de tillsammans orsakat och underlätta för den som drabbas av skadan att få sin ersättning. Det solidariska ansvaret är alltså inte avsett att medföra en rabatt på skadeståndet bara för att flera gärningsmän är inblandade. Solidariskt skadeståndsansvar har sin grund i att flera personer dömts för att tillsammans och i samförstånd ha begått ett brott mot en annan person, t.ex. en misshandel. De döms då alla för brottet även om de själva inte har bidragit med varje knytnävsslag som utdelats. Jag tycker att det är rimligt att de i en sådan situation också får ta fullt skadeståndsrättsligt ansvar för den skada som brottsoffret drabbats av. Det är riktigt att den skuldsättning som en skadeståndsskyldighet innebär kan drabba enskilda personer hårt. Det gäller oavsett om det är en solidarisk skyldighet eller inte. Det finns dock möjligheter att begränsa – eller jämka – ett skadeståndsansvar. Om ett solidariskt betalningsansvar framstår som alltför betungande för en person finns det även möjlighet att besluta om ett delat skadeståndsansvar. Ett avskaffande av det solidariska ansvaret skulle innebära att brottsoffret ska behöva vända sig till samtliga gärningsmän med sitt krav och får stå risken för att skadeståndet inte betalas. Ungdomsbrottsligheten är inte sällan riktad mot andra ungdomar. Ur ett brottsofferperspektiv framstår det som särskilt problematiskt att just dessa brottsoffers rätt till ersättning försvagas, vilket skulle bli resultatet av en sådan förändring. Regeringen arbetar aktivt med åtgärder för att kriminella ska återanpassas till samhället och bedriver ett omfattande arbete för att minska brottsligheten och öka tryggheten i samhället. Med 34-punktsprogrammet genomförs det största paketet mot gängkriminaliteten någonsin i . Programmet omfattar åtgärder på både kort och lång sikt, bl.a. för att förstärka och utveckla stödet till avhoppare i landet. Vidare har arbetet med att genomföra det nationella brottsförebyggande programmet, Tillsammans mot brott, bidragit till att det nu finns bättre förutsättningar för ett strukturerat och långsiktigt brottsförebyggande arbete i samhället. Regeringen vidtar alltså åtgärder för att hjälpa den som vill lämna ett kriminellt liv bakom sig. Det finns däremot inga planer på att se över det solidariska skadeståndsansvaret. Utskottet har inte någon annan uppfattning än den som tidigare gett uttryck för, och motionsyrkandet bör därför avslås. Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden om ersättning vid frihetsberövanden. Utskottet hänvisar bl.a. till pågående arbete inom . Jämför reservation 1 (SD, L). I kommittémotion 2021/22:3974 av m.fl. (L) yrkande 85 begärs ett tillkännagivande till regeringen om en översyn av reglerna om ersättning vid frihetsberövanden i fall där en person som döms för brott har varit frihetsberövad än vad som följer av den slutligen utdömda påföljden. Ett liknande förslag läggs fram i motion 2021/22:3445 av Kopparklint (M) i denna del. I motion 2021/22:317 begär och (båda SD) ett tillkännagivande till regeringen om en översyn av rätten till ersättning från staten för personer som förekommer i kriminella sammanhang och som varit frihetsberövade utan att sedan bli dömda för den gärning som legat till grund för frihetsinskränkningen. I motion 2021/22:989 begär (SD) flera tillkännagivanden till regeringen om ersättning vid frihetsberövanden. Motionären anser att sådan ersättning ska vägras i fall där en person som fortfarande kan misstänkas för brott frikänns på grund av något formellt misstag från statens sida (yrkande 1) och att det i stället är brottsoffret som i dessa fall ska tilldömas ersättning från staten (yrkande 2). I motion 2021/22:1505 begär Boriana (M) tillkännagivanden till regeringen om att ersättning för ett frihetsberövande ska vägras i samtliga fall där en person som döms för brott har varit frihetsberövad än vad som följer av den slutligen utdömda påföljden (yrkande 1) eller att ersättningen i vart fall ska jämkas kraftigt i sådana situationer (yrkande 2). I motion 2021/22:2814 begär (M) ett tillkännagivande till regeringen om en översyn av reglerna om ersättning vid frihetsberövanden dels i fall där en person som döms för brott har varit frihetsberövad än vad som följer av den slutligen utdömda påföljden, dels i fall där en person som förekommer i kriminella sammanhang och som varit frihetsberövad inte blir dömd för den gärning som legat till grund för frihetsinskränkningen. Regler om ersättning från staten vid frihetsberövanden finns i lagen (1998:714) om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder (frihetsberövandelagen). Frihetsberövandelagen bygger på ett strikt skadeståndsansvar, dvs. det krävs normalt inte att det har förekommit något fel eller någon försummelse för rätt till ersättning. Vid sidan av frihetsberövandelagen kan skadestånd för ett frihetsberövande lämnas enligt de förutsättningar som skadeståndslagen ställer upp vid fel eller försummelse vid myndighetsutövning eller vid en överträdelse av den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (). Justitiekanslern handlägger de flesta anspråk på ersättning och har möjlighet att på frivillig väg reglera sådana anspråk. I annat fall prövas saken av allmän domstol. Enligt frihetsberövandelagen kan den som varit häktad (eller anhållen minst i sträck) begära ersättning bl.a. när förundersökningen har avslutats utan att åtal har väckts eller när frikännande dom har meddelats för den brottsmisstanke som frihetsberövandet avsåg. Anledningen till den frikännande domen eller beslutet att lägga ned förundersökningen saknar betydelse. Det innebär att den frikände är berättigad till ersättning även om det fortfarande finns brottsmisstankar mot honom eller henne. Rätt till ersättning för den som varit häktad finns också om det för en viss del av brottsligheten meddelas frikännande dom och det är uppenbart att frihetsinskränkningen inte skulle ha beslutats endast för den övriga brottsligheten eller om något brott i domen hänförs till en mildare straffbestämmelse och det är uppenbart att frihetsinskränkningen inte skulle ha beslutats vid en sådan bedömning. Vidare kan den som varit häktad begära ersättning om beslutet om frihetsinskränkning har upphävts efter överklagande eller överprövning. (Se 2 §.) För den som har avtjänat ett fängelsestraff finns en rätt till ersättning om det efter överklagande eller anlitande av s.k. särskilt rättsmedel meddelas frikännande dom eller döms ut en mindre ingripande påföljd. Samma sak gäller om den dom som har legat till grund för verkställigheten undanröjs utan beslut om ny handläggning. (Se 4 §.) Ersättning kan lämnas för vissa ekonomiska skador och för ideell skada i form av lidande till följd av frihetsberövandet (7 §). Ersättningens storlek för lidande bestäms med utgångspunkt i hur länge frihetsberövandet har varat. Enligt Justitiekanslerns praxis bestäms sådan ersättning i normalfallet till för . Ersättning betalas med för varje ytterligare månad fram t.o.m. den sjätte månaden och därefter med t.o.m. den tolfte månaden. Sedan ökar ersättningen successivt ju längre frihetsberövandet har pågått. Vissa omständigheter kan medföra en förhöjd ersättning. Det gäller främst om misstankarna har avsett ett särskilt allvarligt brott. Förhöjd ersättning betalas också till ungdomar i åldern 15–. Ersättningen kan i vissa fall jämkas, dvs. vägras eller sättas ned. Sålunda har den skadelidande inte rätt till ersättning om han eller hon själv uppsåtligen har orsakat frihetsinskränkningen (6 § första stycket), t.ex. genom att felaktigt ange sig själv som skyldig till ett brott. Vidare gäller att om den skadelidande har försökt undanröja bevis eller på annat sätt försvåra en utredning, eller om han eller hon har försökt undandra sig förundersökning eller lagföring, lämnas ersättning endast när det finns synnerliga skäl (6 § andra stycket). Det är här fråga om att den skadelidande själv genom någon form av obstruktion har orsakat den frihetsinskränkande åtgärden. Ersättning kan även vägras eller sättas ned om den skadelidandes eget beteende har gett upphov till beslutet om frihetsinskränkning eller om det med hänsyn till övriga omständigheter är oskäligt att ersättning lämnas. Ersättning får dock inte vägras eller sättas ned enbart på den grunden att misstanke om brott kvarstår utan att skuldfrågan är klarlagd. (Se 6 § tredje stycket.) I rättsfallet NJA 2013 s. 1003 uttalade att det är svårt att närmare precisera innebörden av det aktuella undantaget från rätten till ersättning. Enligt domstolen är emellertid så mycket klart att tillämpningsområdet för undantagsbestämmelsen är begränsat och att det med uttrycket ”eget beteende” måste avses något annat än det handlande som legat till grund för frihetsinskränkningen (dvs. Vidare ska enligt domstolen möjligheten till jämkning tillämpas restriktivt och endast i klara fall av oskälighet. Justitiekanslern har i ett efterföljande beslut (dnr 590-17-4.1) anfört att det är delvis oklart hur Högsta domstolens uttalanden rättsfall ska tillämpas och vilken räckvidd de har. Enligt Justitiekanslern kan dock Högsta domstolens uttalanden inte tolkas som att det finns hinder mot att grunda en jämkning av ersättningen på vissa av de omständigheter som ingår i gärningsbeskrivningen. behandlade ett motionsyrkande om vissa ändringar i frihetsberövandelagen (bet. 2018/19:JuU11). Motionsyrkandet avstyrktes med motiveringen att justitieutskottet ansåg att frihetsberövandelagen har en lämplig utformning. följde utskottets förslag. Uppmärksammat avgörande från Justitiekanslern Justitiekanslern beslutade den (dnr 2021/958) att tillerkänna en sökande för lidande enligt frihetsberövandelagen. Bakgrunden var i korthet följande: Sökanden dömdes till fängelse och . Han gjorde i brottmålet gällande att han varit för gärningarna. Domstolarna fann dock, mot bakgrund av en åldersundersökning, att det var mest sannolikt att sökanden varit eller äldre för gärningarna. Sedermera beviljades resning i brottmålet till följd av ny utredning i åldersfrågan. Vid den nya prövningen ansåg domstolen att det var mest sannolikt att sökanden hade varit 15 respektive vid tiden för brotten. Påföljden sattes därför ned till fängelse. Justitiekanslern bestämde ersättning för lidande utifrån den tid som sökanden hade verkställt ett fängelsestraff trots att han inte skulle ha gjort det (enligt 4 § frihetsberövandelagen). Den överskjutande tid som lades till grund för Justitiekanslerns beräkning av ersättningen motsvarade . Justitiekanslern anförde bl.a. följande i fråga om ersättningens storlek: Då ersättningen efter som frihetsberövad utgår med successivt högre månadsbelopp motsvarar den överskjutande tiden ett högre belopp än av frihetsberövandet – dvs. de 18 månader för vilka någon ersättning inte ska utgå.