bet · H901KU34 · 2022-05-13 00:00:00 — Enligt 2 kap. 21 § RF får begränsningar enligt 20 § göras endast för att tillgodose ändamål som är godtagbara i ett demokratiskt samhälle. Begränsningen får aldrig gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som har föranlett den och inte heller sträcka sig så långt att den utgör ett hot mot den fria åsiktsbildningen såsom en av folkstyrelsens grundvalar. Begränsningen får inte göras enbart på grund av politisk, religiös, kulturell eller annan sådan åskådning. Förutom de allmänna krav som gäller i fråga om fri- och rättighetsbegränsningar enligt 2 kap. 20 och 21 §§ RF uppställs i 23 § särskilda förutsättningar för begränsning av de centrala opinionsfriheterna, yttrandefriheten och informationsfriheten. Enligt 23 § första stycket får yttrandefriheten och informationsfriheten begränsas med hänsyn till vissa särskilt angivna ändamål. I övrigt får begränsningar av yttrandefriheten och informationsfriheten göras endast om särskilt viktiga skäl föranleder det. Enligt 23 § andra stycket ska, vid bedömandet av vilka begränsningar som får göras med stöd av första stycket, särskilt beaktas vikten av vidaste möjliga yttrandefrihet och informationsfrihet i politiska, religiösa, fackliga, vetenskapliga och kulturella angelägenheter. Bestämmelsen syftar till att säkerställa att nödvändiga begränsningar inte träffar yttrande- och informationsfrihetens ”kärna” (prop. 1975/76:209 s. 108 f.). Föreskrifter som meddelas för att närmare reglera ett visst sätt att sprida eller ta emot yttranden ska, enligt 23 § tredje stycket, emellertid inte anses som en begränsning av yttrandefriheten förutsatt att de inte avser yttrandets innehåll. Enligt 5 kap. 43 § första stycket KL leder ordföranden fullmäktiges sammanträden och ansvarar för ordningen vid sammanträdena. Av andra stycket nämnda paragraf följer att ordföranden får visa ut den som uppträder störande och inte rättar sig efter tillsägelse. Enligt 5 kap. 71 § ska fullmäktige anta en arbetsordning av vilken det ska framgå vad som i övrigt ska gälla för fullmäktiges sammanträden och handläggningen av ärenden. Av 5 kap. 72 § följer vad som ska regleras i arbetsordningen. I rättspraxis har en bestämmelse i en kommunfullmäktiges arbetsordning om att en talare som avlägsnar sig från ämnet kan fråntas ordet inte ansetts utgöra någon begränsning av yttrandefriheten utan snarare en sådan s.k. ordningsföreskrift som avses i 2 kap. 23 § tredje stycket RF. En bestämmelse som var utformad så att den innefattade rätt för fullmäktiges ordförande att frånta en talare ordet på grund av själva innehållet i yttrandet har dock ansetts strida mot nuvarande 2 kap. 20 § RF med hänvisning till att sådan befogenhet måste ha stöd i lag och att sådant stöd saknades (RÅ 81 2:1, jfr RÅ 81 2:15). Av 4 kap. 6 § RF följer att varje riksdagsledamot och statsråd, när ett ärende ska avgöras i kammaren, får yttra sig i enlighet med de närmare bestämmelser som meddelas i riksdagsordningen. I 6 kap. 15 § RO fastställs att varje ledamot och statsråd, med de undantag som föreskrivs i riksdagsordningen, fritt får yttra sig i alla frågor som är under behandling och om lagligheten av allt som sker vid sammanträdet. Vissa undantag från principen om den fria yttranderätten föreskrivs bl.a. i fråga om anförandenas antal och längd. Enligt 6 kap. 21 § första stycket RO får i en tilläggsbestämmelse begränsa antalet anföranden som en talare får hålla under överläggningen i en fråga och tiden för varje anförande. Enligt andra stycket samma paragraf får kammaren, i samband med överläggningen i en viss fråga, på förslag av talmannen och utan föregående överläggning besluta om en begränsning av det slag som avses i första stycket. Av tredje stycket följer att var och en som vill yttra sig i en fråga dock får tala . Möjligheten till generella debattbegränsningsföreskrifter enligt 6 kap 21 § första stycket RO har utnyttjats t.ex. genom tilläggsbestämmelsen 6.21.1 RO. Enligt denna bestämmelse får den som inte gjort någon förhandsanmälan inte yttra sig än , om inte talmannen medger , och ett nytt anförande från någon som tidigare haft ordet vid överläggningen i en viss fråga får inte överstiga . Möjligheten att i samband med överläggningen i viss fråga besluta om debattbegränsning enligt 6 kap. 21 § andra stycket RO har inte använts. Vid interpellationsdebatter och frågestunder gäller vidare särskilda regler. Utskottet anser inte att det finns skäl att ställa sig bakom ett sådant tillkännagivande som motionären föreslår. Förtroendevaldas roll och villkor Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden om förtroendevaldas roll och villkor. (M) efterfrågar i motion 2020/21:3630 en översyn av förutsättningarna för att tillvarata medborgares engagemang att som fritidspolitiker kunna verka inom rikspolitiken. Enligt motionären är möjligheten till praktiskt politiskt deltagande på riksnivån, genom uppdrag såsom offentliga utredningar och medverkan i insynsråd, i princip obefintlig eftersom sådana uppdrag vanligtvis är kopplade till ett pågående eller tidigare ledamotskap av . (-) begär i motion 2020/21:509 ett tillkänna-givande om att en möjlighet att vara föräldraledig från alla former av politiska uppdrag bör införas. I motionen uppmärksammas avhopp bland förtroende-valda på grund av att det är svårt att få ihop uppdrag som fritidspolitiker med att vara förälder. Utnämning av ledamöter i kommittéer och insynsråd En kommitté är en tillfällig myndighet som regeringen tillsätter för att genomföra ett utredningsuppdrag. I Statsrådsberedningens publikation (Ds 2000:1) beskrivs processen för inrättandet av en kommitté. Uppdraget anges i direktiv för kommittén, som beslutas vid ett regeringssammanträde. bemyndigar regeringen det föredragande statsrådet att bestämma vilka personer som ska medverka i kommittén. Det ansvariga statsrådet utser sedan de personer som i olika funktioner ska delta i arbetet. Om oppositionspartier ska vara företrädda i kommittén, utser statsrådet dessa ledamöter efter förslag från partierna. Enligt myndighetsförordningen (2007:515) kan regeringen välja att i s.k. enrådighetsmyndigheter inrätta ett insynsråd med uppgift att utöva insyn i verksamheten och ge myndighetschefen råd (9 §). Ledamöter i insynsråd utses av regeringen för en bestämd tid (22 §). I promemorian Handledning om förordnande av ledamöter i insynsråd från () beskrivs processen för förordnande av ledamöter i insynsråd. I promemorian anges särskilt om politiker i insynsråden att de ofta har den kompetens och de personliga egenskaper som lämpar sig för att säkerställa medborgerlig insyn i den statliga förvaltningen. Det är som utifrån verksamhetens karaktär bedömer om politiker bör ingå i myndighetens insynsråd. Då insyn från politiker bedöms vara relevant ska ledamöterna nomineras av riksdagspartiernas riksdagsgrupper. Bestämmelser om förtroendevalda finns i 4 kap. KL. Som förtroendevalda räknas bl.a. de som är ledamöter och ersättare i fullmäktige, nämnder och fullmäktigeberedningar samt revisorer. Med förtroendevalda avses också ledamöter och ersättare i den beslutande församlingen, förbundsstyrelsen eller någon annan nämnd, de beslutande församlingarnas beredningar, de som fullgör förtroendeuppdrag på heltid eller betydande del av heltid och som ska benämnas t.ex. kommunal- och regionråd samt revisorerna (4 kap. 1 och 2 §§). En arbetstagare som är anställd och som är förälder har enligt föräldraledighetslagen (1995:584) rätt till olika former av föräldraledighet. Denna rätt gäller också vissa andra än föräldrar, t.ex. den som utan att vara förälder är rättslig vårdnadshavare och har vård om ett barn. Rätten till föräldrapenning under föräldraledigheten regleras i socialförsäkringsbalken (2010:110). Förtroendevalda i kommuner och regioner fullgör ett förtroendeuppdrag och har inte en anställning. Föräldraledighetslagens bestämmelser gäller därför inte för de förtroendevalda. Vissa kommuner och regioner har ändå valt att införa möjligheter till föräldraledighet genom bestämmelser i lokala reglementen. Genom kommunallag tydliggjordes att kommuner och regioner kan besluta att ge kommunal- och regionråd möjlighet att vara föräldralediga (prop. 2016/17:171, bet. 2016/17:KU30, rskr. 2016/17:335–336). Av 4 kap. 18 § KL följer att fullmäktige får bevilja den som inom kommunen eller regionen fullgör ett förtroendeuppdrag på heltid eller betydande del av heltid ekonomiska och andra förmåner i deras uppdrag, som svarar mot de löne- och anställningsvillkor som gäller för kommunens eller regionens anställda. Regeringen anför i propositionen (s. 182) att en ordning för att möjliggöra för ett kommunal- eller regionråd att vara föräldraledig eller sjukskriven är viktig för att underlätta en bred representation och goda villkor för de förtroendevalda. Att vara förtroendevald varken kan eller bör dock jämställas med att ha en anställning, enligt regeringens mening. Detta innebär att kommunal- och regionråd inte i lag ska ges sådana rättigheter till ledighet som gäller för anställda. Det finns enligt regeringen inte heller skäl att inordna regleringen av ledighet för förtroendevalda i socialförsäkringssystemet. Regeringen anser vidare att en reglering ska ge ett stort utrymme för lokal anpassning. De närmare villkor som ska gälla kan bestämmas av fullmäktige i ett reglemente eller annat styrdokument. Demokratiutredning hade i uppdrag att bl.a. föreslå åtgärder som kan bidra till att fler personer erbjuds och väljer att åta sig politiska förtroendeuppdrag. I utredningens betänkande Låt fler forma framtiden! (SOU 2016:5) analyseras mot den bakgrunden villkoren för förtroendevalda på lokal nivå att utöva sina uppdrag. I betänkandet konstateras att förtroendeuppdragen blivit mer krävande och att tidsåtgången och svårigheterna att kombinera ett politiskt uppdrag med arbets- och familjeliv är en vanlig anledning till avhopp bland förtroendevalda. Utredningen bedömde bl.a. att kommuner och regioner bör underlätta för förtroendevalda att fullgöra sina uppdrag vid sidan av heltidsarbete eller hem- och familjesysslor, t.ex. genom att utarbeta rekommendationer för hur möten kan hållas kortare och effektivare, tillämpa stopptider för kvällsmöten och möjliggöra distansdeltagande i fullmäktige- och nämndsammanträden. Vidare framhölls bl.a. att kommuner och regioner kan underlätta för förtroendevalda med barn i behov av tillsyn genom att besluta om mer generösa regler för förskola och barnomsorg. Utredningen lämnade även förslag om utökade möjligheter till ledighet för förtroendevalda, bl.a. när det gäller föräldraledighet. riktade ett tillkännagivande till regeringen om åtgärder för att öka antalet förtroendevalda (bet. 2016/17:KU17 s. 9, rskr. 2016/17:337). I budgetpropositionen anförde regeringen att den ansåg tillkännagivandet slutbehandlat med hänvisning dels till att möjligheten till föräldraledighet för kommunal- och regionråd förtydligats genom den nya kommunallagen, dels till att Myndigheten för ungdoms- och civilsamhällsfrågor haft i uppdrag att 2014–2017 genomföra insatser för att få fler unga kvinnor och män att ta på sig uppdrag som politiskt förtroendevalda samt motverka avhopp bland unga politiker. Regeringen anförde att det huvudsakliga ansvaret för att förbättra den sociala representativiteten ligger hos de politiska partierna (prop. 2019/20:1 utg.omr. 1 s. 66). De förtroendevaldas villkor och de ökade avhoppen inom kommunpolitiken uppmärksammas i slutbetänkande Starkare kommuner – med kapacitet att klara välfärdsuppdraget (SOU 2020:8), som överlämnades . Att många avhopp sker av privata skäl tyder, enligt utredningen, på vissa svårigheter att kombinera förtroendeuppdrag med arbets-, familje- och fritidsliv. Utredningen framhåller att bl.a. attityder hos arbetsgivare och praktiska arrangemang, såsom mötestider och möjlighet till distansdeltagande, kan spela stor roll för fritidspolitikers möjlighet att hinna med sitt förtroendeuppdrag. Sammanfattningsvis konstateras att bra villkor för de förtroendevalda, för att t.ex. kunna kombinera det politiska uppdraget med annan sysselsättning och familjeliv, är en viktig faktor för rekrytering till förtroendeuppdrag. Utredningen pekar i sammanhanget på att de förtroendevaldas villkor uppmärksammades av Demokratiutredning, vilket ledde till ett antal konkreta förändringar, bl.a. stärka möjligheter för förtroendevalda att vara föräldralediga eller sjukskrivna. Utskottet har tidigare behandlat motioner om åtgärder för att öka antalet förtroendevalda och stärka fritidspolitikernas roll. ansåg utskottet att dessa önskemål förtjänade beaktande men att det i första hand får vara en fråga för kommuner, regioner och de politiska partierna hur detta ska uppnås (bet. 2011/12:KU3). Utskottet avstyrkte därför motionerna. Utskottet upprepade detta ställningstagande och konstaterade då också att demokratiutredningens arbete kunde komma att bidra med värdefulla insikter i frågan (bet. 2014/15:KU18). behandlade utskottet även motioner om förtroendevaldas villkor, bl.a. rätten till föräldraledighet för fritidspolitiker. Utskottet avstyrkte motionerna med hänvisning till den pågående beredningen av betänkandet En kommunallag för framtiden och arbetet Demokratiutredning (bet. 2014/15:KU18). Som redovisats ovan riktade ett tillkännagivande till regeringen med anledning av utskottets behandling av motioner om åtgärder för att öka antalet förtroendevalda (bet. 2016/17:KU17). behandlade utskottet även motionsyrkanden om bl.a. föräldraledighet för förtroendevalda i samband med behandlingen av regeringens proposition 2016/17:171 En ny kommunallag (bet. 2016/17:KU30). Utskottet ställde sig bakom förslaget i propositionen och avstyrkte motionsyrkanden med hänvisning till att de fick anses tillgodosedda. och avstyrkte utskottet motionsyrkanden om möjlighet till föräldraledighet från alla former av politiska uppdrag. Utskottet hänvisade till de bestämmelser som trätt i kraft genom den nya kommunallagen som innebär att kommuner och regioner kan besluta att ge kommunal- och regionråd möjlighet att vara t.ex. föräldralediga. Mot den bakgrunden var utskottet inte berett att ta initiativ till ytterligare ändringar av villkoren för förtroendevalda och andra som har politiska uppdrag (bet. 2017/18:KU33 och bet. 2019/20:KU15). Att skapa goda villkor för förtroendevalda och att tillvarata fritidspolitikers engagemang är viktigt för en väl fungerande demokrati. Utskottet konstaterar, liksom tidigare, att möjligheten till bl.a. föräldraledighet för vissa förtroende-valda tydliggjordes genom nya bestämmelser i kommunallagen som trädde i kraft . De närmare villkoren för förtroendevalda är dock i hög grad en fråga för kommunerna, regionerna och de politiska partierna. Mot den bakgrunden avstyrker utskottet motion 2020/21:509 (-). Utskottet konstaterar vidare att de förtroendevaldas förutsättningar att tilldelas uppdrag inom rikspolitiken i huvudsak är en fråga för de politiska partierna. Utskottet avstyrker därför även motion 2020/21:3630 (M). Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden om den kommunala revisionen och en utredning av kommunallagens bestämmelser om ansvarsfrihet och anmärkning. Jämför reservation 12 (SD) och 13 (L). m.fl. (SD) anför i kommittémotionerna 2020/21:685 och 2021/22:3289 (båda yrkande 4) att frågan om oppositionens möjlighet att genom revision få insyn i den ekonomiska förvaltningen i kommunerna bör utredas. Som exempel på hur insynen kan öka nämner motionärerna att oppositionen får utse revisorerna. m.fl. (SD) begär i motionerna 2020/21:3392 och 2021/22:256 (båda yrkande 8) ett tillkännagivande om att de revisorer som granskar politiker inte ska tillsättas av politiker. Motionärerna anser att det bör ifrågasättas att kommunpolitikerna kan välja sina partivänner för granskning av den egna verksamheten. Regeringen bör enligt motionärerna ändra detta förfarande. (M) begär i motion 2020/21:1687 ett tillkännagivande om behovet av förstärkt revision i landets kommuner. Motionären menar att sakkunniga revisorer bör stå för den huvudsakliga granskningen och föredra revisionsresultatet för fullmäktige. Revisorerna på nivå bör också ges verktyg som motsvarar de som har på statlig nivå. Ett likalydande yrkande finns i motion 2021/22:1730 av och (båda M). Även (L) efterlyser i motion 2020/21:1420 ett tillkännagivande om en komplettering av kommunallagen för att möjliggöra en oberoende och professionell revision av kommuner och regioner, motsvarande granskning av staten. I motion 2021/22:668 av (SD) efterfrågas en utredning av kommunallagens bestämmelser om ansvarsfrihet och anmärkning. Motionären anför att bestämmelserna i nuvarande lydelse kan missbrukas av en majoritetsopposition för att på tveksamma grunder vägra ansvarsfrihet, väcka skadeståndstalan samt återkalla uppdraget för en eller flera ledamöter utan att revisionen konstaterat några brister. Därmed, menar motionären, kan en misstroendeförklaring av ett styre ske genom en icke beviljad ansvarsfrihet helt utan saklig grund. Enligt 3 kap. 10 § KL ska kommuner och regioner utse revisorer för granskning av den kommunala verksamheten. Närmare reglering av revisorerna finns i 10 och 12 kap. KL. Enligt 12 kap. 4 § KL ska fullmäktige efter ett ordinarie val välja revisorer för granskning av verksamheten under de fyra följande åren. Vid en samlad revision av hela verksamheten ska minst fem revisorer väljas (12 kap. 5 §). Vid en särskild revision för granskning av en viss eller vissa nämnders verksamhet ska minst fem revisorer väljas för varje nämnd eller grupp av nämnder. Av 4 kap. 3 § KL följer att den som är vald till ledamot eller ersättare i fullmäktige inte är valbar som revisor inom kommunen eller regionen. Genom kommunallag förtydligades valbarhetshindren genom en bestämmelse som anger att en revisor inte heller ska kunna väljas till ledamot eller ersättare i fullmäktige (4 kap. 4 § KL). Revisorerna granskar enligt 12 kap. 1 § i den omfattning som följer av god revisionssed all verksamhet som bedrivs inom nämndernas eller fullmäktigeberedningarnas verksamhetsområden. I sin granskning ska revisorerna biträdas av sakkunniga som de själva väljer och anlitar i den omfattning som behövs för att fullgöra granskningen enligt god revisionssed (12 kap. 8 §). I den nya kommunallag som trädde i kraft stärktes de sakkunnigas roll genom införandet av en ovillkorlig rätt att yttra sig vid fullmäktiges behandling av revisionsberättelsen (5 kap. 32 § KL). Revisorerna ska enligt 12 kap. 12 § KL till fullmäktige lämna en berättelse med redogörelse för resultatet av den revision som avser verksamheten under det föregående budgetåret (revisionsberättelse). Av 12 kap. 13 § följer att anmärkning får riktas mot de förtroendevalda i nämnder och fullmäktigeberedningar och att revisionsberättelsen ska innehålla ett särskilt uttalande om huruvida ansvarsfrihet tillstyrks eller inte. Revisorerna granskar på samma sätt, genom de revisorer eller lekmannarevisorer som utsetts i juridiska personer enligt 10 kap. 2–6 §§ KL, även verksamheten i de juridiska personerna. Revisorerna prövar om verksamheten sköts på ett ändamålsenligt och från ekonomisk synpunkt tillfredsställande sätt, om räkenskaperna är rättvisande och om den interna kontroll som görs inom nämnderna är tillräcklig. Förslag till budget för revisorerna upprättas enligt 11 kap. 8 § KL av fullmäktiges presidium. Bestämmelsen infördes genom kommunallag i syfte att stärka revisionens oberoende gentemot de granskade organen (prop. 2016/17:171 s. 241 f.). I förarbetena till kommunallag gjorde regeringen bedömningen att den rådande ordningen med förtroendevalda revisorer som ansvarar för både förvaltnings- och redovisningsrevision skulle behållas (prop. 2016/17:171). Regeringen anförde i huvudsak följande (s. 240 f.): Den kommunala revisionen har varit föremål för flera reformer . Många åtgärder har vidtagits för att stärka oberoendet och professionaliteten. All verksamhet i kommuner bygger på nämndmodellen där förtroendevalda är ansvariga. Inom en sådan modell är det inte anmärkningsvärt att även fullmäktiges kontroll genom revision bedrivs på motsvarande sätt. Om systemet med förtroendevalda revisorer avskaffades skulle det innebära en förändring av kommunernas organisationsmodell och ett ingrepp i det kommunala självstyret. Den kommunala förvaltningsrevisionen är till sin karaktär politisk, och de som granskas är till stor del förtroendevalda. Granskningen ska därför ledas av förtroendevalda. De förtroendevalda revisorerna har stor kompetens när det gäller hur kommunen eller är organiserat och om lokala förhållanden. Det kan ifrågasättas om en helt yrkesmässig revision kan upprätthålla motsvarande kunskap. Om revisionen t.ex. ska upphandlas kan upparbetad kompetens förloras varje gång en ny upphandling görs. Långsiktigheten i revisionsarbetet blir då lidande. Det bör också uppmärksammas att den politiska minoritetens insyn i revisionen med en sådan modell riskerar att försvinna. Det nuvarande systemet har också i allt väsentligt fungerat väl. Av 5 kap. 24 § KL följer att fullmäktige vid ett sammanträde senast i juni året som revisionen avser, ska besluta om ansvarsfrihet ska beviljas eller vägras. Beslutet ska motiveras om det inte är uppenbart obehövligt. Om revisorerna i revisionsberättelsen riktat anmärkning mot en nämnd eller en fullmäktigeberedning eller mot enskilda förtroendevalda i sådana organ, ska fullmäktige besluta om även fullmäktige ska rikta anmärkningen. Fullmäktige får rikta anmärkning även om revisorerna inte gjort det. Beslut om anmärkning ska motiveras. Fullmäktige får behandla revisionsberättelsen utan föregående beredning. Fullmäktige ska dock inhämta förklaringar från de ansvariga över anmärkningar i revisionsberättelsen. Revisorerna och deras sakkunniga ska alltid ges tillfälle att yttra sig vid fullmäktiges behandling av revisionsberättelsen (5 kap. 32 § KL). Skulle ansvarsfrihet vägras, får fullmäktige besluta att skadeståndstalan ska väckas (5 kap. 25 § KL). Fullmäktige får vidare, utan ytterligare beredning, återkalla uppdraget för en förtroendevald som har vägrats ansvarsfrihet (4 kap. 9 § och 5 kap. 32 § KL). Enligt förarbetena till kommunallagens bestämmelse om ansvarsfrihet och anmärkning innebär kravet på motivering av fullmäktiges beslut om ansvarsfrihet att det ska framgå av beslutet vilka omständigheter som legat till grund för detsamma. I de fall fullmäktige avviker från revisorernas bedömning måste det framgå av fullmäktiges motivering i vilket avseende man gör en annan bedömning än revisorerna. I förarbetena framhålls att ett beslut att vägra ansvarsfrihet är en mycket ingripande åtgärd som kräver en omsorgsfull prövning i varje enskilt fall. Att i lag precisera vilka bedömningsgrunder som ska gälla för fullmäktiges ansvarsprövning har varken ansetts lämpligt eller möjligt. Det har dock ansetts rimligt att fullmäktige i sin prövning utgår från samma förhållanden som de som ligger till grund för revisorernas bedömning. Även i fråga om kravet på motivering av ett beslut av fullmäktige att rikta anmärkning även om revisorerna inte gjort det, anförs att omfattningen av motiveringen får bedömas utifrån förhållanden i det enskilda fallet. Av motiveringen måste det dock framgå vilka bedömningar och eventuella nya omständigheter som motiverar fullmäktiges beslut att rikta anmärkning (prop. 2005/06:55 s. 26 och s. 55 f.). Av bestämmelserna i 5 kap. 24 § KL följer att fullmäktige är i princip oförhindrat att bevilja ansvarsfrihet på vilka grunder som helst. När det gäller vägran att bevilja ansvarsfrihet har dock fullmäktige inte samma handlingsfrihet. Enligt rättspraxis krävs för vägrad ansvarsfrihet att den förtroendevalde agerat på ett sätt som stört en förvaltningsuppgift eller åstadkommit ekonomisk skada för kommunen eller regionen.