bet · H901SoU15 · 2022-06-08 00:00:00 — Det är för alla sjuksköterskor, undersköterskor, läkare och övrig sjukvårdspersonal. Och det är för alla patienter som jag tar fajten, fru talman, för det räcker nu! Det säger också mina partikamrater i Region . Region är landets absolut rikaste region. Regionen, som styrs av tillsammans med bland andra , ser ut att redovisa ett överskott på - 1,7 miljarder bara i Region , som ju styr över sjukvården i . Om en region nu går med 1,7 miljarder i överskott borde rimligtvis sjukvården i regionen vara helt problemfri, välfungerande och inte i behov fler resurser, fler barnmorskor eller fler undersköterskor. Det kan man naturligtvis tro. Men moderatledda Region , som går med närmare 1,7 miljarder i överskott, har alltså landets längsta väntetider på akuten och stor brist på vårdplatser. av styre har lett till att personalen larmar om bristande patientsäkerhet och alldeles för få kollegor. Få har nog missat krisen inom förlossningsvård, där stora besparingar ledde till att över 150 barnmorskor sa upp sig för att de inte kunde garantera patientsäkerheten. Det räcker nu! I min hemregion , som styrs av Allians för , är situationen inom sjukvården ytterst allvarlig. som regionen gjorde ett överskott på lade Alliansen sparbeting på närmare 900 miljoner på den skånska vården . Vårdköerna i är längre än i stora delar av resten av landet och har dessutom ökat mer än i resten av landet. Läkare på , , i slår larm om den ohållbara situationen inom cancervården. På grund av långa väntetider och personalbrist har allt fler planerade canceroperationer fått ställas in eftersom patienten inte kunnat opereras och tumörtillväxten varit så stor att operation blivit omöjlig. Den som bor i och diagnostiseras med prostatacancer får i genomsnitt vänta på behandling. Dödligheten vid bröstcancer är större i än i grannregionerna. I min hemstad får akuten nu stänga för alla som inte är vad som på medicinspråk kallas 1:or eller 2:or, alltså de som är allra allvarligast sjuka, därför att personalbristen är så omfattande. , som har ordförandeposten i sjukhusstyrelsen i , svarar med ett sparbeting på med . Det råder brist på läkare och sjuksköterskor. Det är inte så att de inte finns, men dåliga löner och ännu sämre arbetsvillkor gör att ingen vill söka de få tjänster som finns och att personal säger upp sig för att man inte längre orkar arbeta under orimliga förhållanden. Åratal av nedskärningar, besparingar och privatiseringar har gradvis monterat ned den offentliga vården. De borgerliga marknadsexperimenten och privatiseringarna har gått före patienterna och vårdpersonalen. Det saknas ordning och reda i vården. Det räcker nu! Vi måste ta tillbaka kontrollen över vården för att ge vårdpersonalen fler kollegor, öppna nya vårdplatser och korta köerna. Vården ska inte vara en marknad, utan vi ska i stället bygga ut vårdcentralerna och garantera vård efter behov i hela landet. Ingen ska kunna köpa sig före i kön. Vi socialdemokrater är mer än redo att ta över ansvaret för sjukvården i landets samtliga regioner för att vända utvecklingen. Vi kommer att göra det genom att se till att vård ges efter behov, inte efter storleken på plånboken. Den som är i störst behov av att träffa en läkare, få en operation eller få en behandling ska gå först, inte den som har råd att betala för en dyr vårdförsäkring. Dessa gräddfiler blir allt vanligare, och det krävs ett kraftfullt politiskt svar för att vända den utvecklingen så att behov och inte marknad styr den svenska vården. Vi ska anställa fler inom vården, förbättra deras arbetsvillkor och se till att deras kunskap och kraft tas till vara fullt ut. Vi måste öka statens kontroll och se till att alla vårdens aktörer jobbar tillsammans för att den som behöver vård ska få hjälp så snabbt som möjligt. Vi vill göra upp med den borgerliga marknadsstyrningen av vården. Det är en svår strid. Men vi tar den, för i ett starkt samhälle ska rätten till förstklassig sjukvård oavsett plånbok, bostadsort och kön vara en självklarhet. Vi har gjort många viktiga satsningar från statligt håll på sjukvården. Vi har tillsatt historiskt stora medel till regionerna . Vi har utökat satsningen på cancervården och fortsatt satsningen på vård i rätt tid i samband med graviditet, förlossning och eftervård. Vi satsar på att utveckla och stärka primärvårdens viktiga arbete. Flera viktiga förändringar har gjorts för att utveckla en bättre sjukvård inom landets hälso- och vårdcentraler. Vi genomför en stor personalsatsning inom hälso- och sjukvården för att attrahera men också behålla kompetens. Vi har också sett till att fler sjuksköterskor får möjlighet till betald specialistutbildning. I betänkandet som vi behandlar är också utskottet enigt om att satsningar behöver göras för att öka kompetensen och kunskapen om sjukdomen ME. Dessutom anser ett enigt utskott att det är angeläget att beakta skillnaderna mellan mäns och kvinnors symtom och sjukdomsförlopp vid olika sjukdomstillstånd och att beakta de regionala skillnaderna i kvaliteten i kvinnospecifik vård. Det är bra. Det görs oerhört mycket satsningar på hälso- och sjukvården från statligt håll. Men det är i regionerna som förändringen måste ske - och då måste den politiska viljan och de politiska prioriteringarna finnas även där. Avslutningsvis, fru talman: För oss socialdemokrater är bristerna i arbetsmiljön och arbetsvillkoren och bristen på kompetent personal en av de allra viktigaste utmaningarna inom hälso- och sjukvården under kommande mandatperiod för att komma till rätta med köerna och personalbristen. Vi är också alldeles övertygade om att svaret på dessa utmaningar inte är fler privatiseringar, fler sparbeting på våra sjukhus eller fler privata sjukvårdsförsäkringar. Jag vill med det yrka bifall till vår reservation 40. Det är brister på många håll i landet. är ett dystert exempel. Man har stora problem och har haft det , och det har nästan aldrig blivit bättre. Personal fortsätter protestera. Det är väl egentligen bara som brukar klara sig i den här ligan och komma ut väl. gör även min egen region, Region , det. Man klarar sig på många håll. Inte minst är tilliten från befolkningen hög. Man har stort förtroende för vården. Men vi har som sagt brister. Och om man inte tar itu med bristerna är man inte mycket mer än en liten lort, tror jag att skulle ha sagt. Men varför har vi en socialminister om ansvaret flyttas ut till regionerna och man själv inte följer upp hur det går? Vi från och medverkade till att det 2019 lades nya pengar, 3 miljarder, särskilt till primärvården. Det skulle leda till en större primärvård. I den senaste budgeten har vi sett till att särskilda pengar går till fler vårdplatser, och vi har följt upp det i utskottet genom ett initiativ tillsammans med andra partier eftersom vi vill veta hur det går. Blir det fler vårdplatser? Vi fick den senaste rapporten från regeringen. Den ska vi förstås inte debattera här, men det känns inte som om det är regeringen som driver på uppföljningen och ser till att det går åt rätt håll. Varje gång man får frågan konstaterar man: Det är inte min fråga; det är regionernas. Är det inte skäl för oss i att ta ansvar för hur det går med sjukvården? Vi stiftar lagen, hälso- och sjukvårdslagen, som gäller för sjukvården i hela . Är det inte också vi som ska ta ansvar? Kan vi diskutera att det är någon annans ansvar? Nej, mitt parti tycker inte det. Vi vill förändra styrningen. Men i väntan på det tänker vi också ta ansvar nationellt. Vi vill veta hur det går. Jag vill veta om det blir fler vårdplatser och fler anställda. Om det inte blir det vill vi göra något annat och styra med hjälp av pengar och lag. Det tror jag att både patienter och personal kräver. Tack, ledamoten , för möjligheten att ha det här replikskiftet! Jag misstror inte för ledamotens vilja och stora ambition att göra sjukvården bättre. Men ledamoten säger i talarstolen här att om man inte tar tag i problemen är man en liten lort. Då måste jag skicka tillbaka frågan till ledamoten. Varför pratar inte ledamoten med sina kamrater i exempelvis min hemkommun ? Från statligt håll skickas stora summor pengar till regionerna för att lösa de stora problem som uppkom under exempelvis pandemin. Men man använder dem inte på rätt sätt. Trots att man går med en 1 miljard i vinst lägger man sparbeting på exempelvis mitt hemsjukhus, , med . När man får frågan vad man vill göra för att komma till rätta med de stora problem som finns på svarar den kristdemokratiska ledamoten, som är ordförande i sjukhusstyrelsen, ganska svepande. Kan det vara så att regionens politiker från ledamotens parti helt enkelt vill se en statlig styrning på området så pass mycket att man passar när det gäller att göra någonting på regional nivå? Varför går annars ledamoten stora vilja och ambition inte vidare ned till regionens kristdemokratiska ledamöter, som har makten att förändra situationen? Man har medlen; varför förändrar man det inte på regional nivå? Tack för ditt svar, ledamoten! Vi har en fullständigt fungerande diskussion i vårt parti. Vartenda regionråd är besjälat av att minska vårdköerna, öka antalet vårdplatser och utöka primärvården. Att kämpa på i sin egen region tror jag att ledamotens partivänner också gör. Det är så det fungerar. Men man lyckas . Vi tror därför att det handlar om hur det går till med de nationella besluten. Om det skickas ut pengar utan att man har rätt förutsättningar blir det fel i regionerna. Det fanns ett skäl till att vi i sa att om de pengar som vi ville ha till äldreomsorgen, 4 miljarder , och som vi i kom överens med och om, inte går till äldreomsorgen vill vi att de ska betalas tillbaka. Vi behöver ha samma angreppssätt när det gäller satsningar från nationell nivå när det gäller vårdköer och mycket annat. Men regeringen har inte det. Man skriver, tycker jag, ibland ganska märkliga överenskommelser med SKR som inte handlar om kärnan utan en massa bisaker. Vi ska säkerställa att det finns fler vårdplatser och att personalen har bättre arbetsmiljö. Det är det vi ska följa upp, inte andra saker som saknar betydelse. Jag saknar en tydlig nationell ledning. Om man är regeringsparti och har ansvar för sjukvården behöver man ha en mycket starkare ansats för att säkerställa att det blir bra. Jag saknar den. Man hoppas att det blir bra i regionerna. Jag tycker inte att det fungerar. Tack återigen, ledamoten ! Om man lyssnar på replikskiftet hör man nog att vi delar ambitionen och viljan att få en bättre vård och färre köer - god vård i rätt tid. Problemet är bara att vi har olika sätt att se på hur sjukvården ska styras. Jag tror också att det visar sig ganska tydligt i det här replikskiftet. Ledamoten säger att det måste vara mer statlig styrning. Men jag menar något annat. Ingen annan regering har satsat så mycket på regionerna som vi har gjort under den här mandatperioden. Via statliga medel men också via uppdrag och mycket annat har det från statligt håll satsats enormt mycket på regionerna . Problemet är dock att om inte vi på statlig nivå som vill se förändring pratar med våra kamrater på regional nivå om att se till att det faktiskt sker blir det ärligt talat ganska lite förändringar ute i regionerna. Man kan absolut tycka att det ska vara större statlig styrning över svensk sjukvård, vilket jag vet att ledamoten själv och hennes parti vill. Men till dess man har fått med sig så pass många kamrater i den här kammaren på det och har fått igenom det beslutet måste förändringen ske på regional nivå. Det är så sjukvården är uppstyrd . När man får medel från statligt håll, när man har förutsättningar för att säkra en god och säker vård i rätt tid på regional nivå måste man ha den politiska viljan också där. Det räcker inte att den finns här i talarstolen. Det finns en mängd reservationer i detta gigantiska betänkande. Vi moderater står naturligtvis bakom alla våra reservationer, men för tids vinnande yrkar vi bifall endast till reservation 1. debatterar vi ett av socialutskottets bredaste betänkanden. Det speglas inte minst i de sju tillkännagivanden som föreslås. Det handlar om allt från att stärka den medicinska kompetensen och personalförsörjningen inom äldreomsorgen till att ha större fokus på barn i anhörigstödet. Det handlar om att kunskapen måste öka vad gäller patientens delaktighet hos kommuner, regioner och andra myndigheter, om att utreda hur ett nationellt för sjukdomen ME kan inrättas och om ytterligare ett par punkter som jag strax ska komma till. Svensk sjukvård håller en mycket hög medicinsk kvalitet. Det är vi med all rätt mycket stolta över. Det är dock inget som är självklart och som fortsätter av sig självt utan att vi ständigt strävar efter att dels utveckla vården, dels komma till rätta med de stora problem som svensk vård har. Ett av de största problemen är utan tvekan vårdköerna. Här är det viktigt att notera att sjukvårdsköerna fördubblats och att köerna till bup tredubblats långt före pandemin. Att pandemin inte har gjort saken bättre är ställt utom tvivel. Men när Socialdemokraterna sitter vid makten blir vårdköerna längre. Det upprepar sig återigen. Att människor får vård och att köerna till sjukvården betas av måste vara den allra mest prioriterade uppgiften den kommande tiden. Att stå i en vårdkö innebär ett stort personligt lidande. Man riskerar också att bli så mycket sämre att det inte bara riskerar att krävas mycket mer avancerad vård och en längre rehabilitering. Det är också en frånvaro från arbetslivet med såväl inkomstbortfall för den enskilde som en stor samhällelig kostnad. De moderata förslagen om nationella patientkontor, eller nationella vårdförmedlingar som de heter i den gemensamma budgeten från M, KD och SD, och att såväl öppenvård som slutenvård ska vara valbar i hela landet för patienten är några viktiga exempel på åtgärder för att komma till rätta med just vårdköerna. Jag vill alltså understryka att det är fyra av tio patienter som inte får sin vård inom den lagstadgade vårdgarantins tidsgränser. Det är en stor skillnad mellan den region där köerna är längst och den där de är kortast. var ytterligt tydlig i sitt första delbetänkande när det gällde kritiken avseende äldreomsorgen. Kommunerna hade bland annat glömts bort när det gällde skyddsutrustning. Regeringen fick kritik, bland annat för att man dröjde så länge med besöksförbud. Men det som varit ett strukturellt problem är den medicinska kompetensen, och den måste åtgärdas. Gamla och sköra ska inte i första hand skickas till akuten när de blir sjuka. Man ska få vård där man befinner sig. Därför är jag så glad över att utskottet bifallit det moderata förslaget om att stärka den medicinska kompetensen och personalförsörjningen inom just äldreomsorgen. Jag vill också i det här sammanhanget lyfta fram vårt förslag om att införa en fast läkare och samordning av vårdteam i den nära vården för de mest sjuka och sköra. I vår strävan att alla som vill ska få en fast läkare är det viktigt att de med svagast röst och störst behov får det allra först. vill därför införa möjlighet även för andra kategorier av läkare än specialister i allmänmedicin att verka som fasta läkare i den nära vården. En grupp som är stor men ofta glöms bort - det kanske är signifikativt i sammanhanget - är människor med kognitiva sjukdomar. Då pratar jag om något som är mycket bredare än bara det som vi vanligtvis kallar för demens. Detta handlar om patienter som ofta inte har samlade vårdkedjor. De har inte någon samlad vårdplan. Ofta får anhöriga ta ett orimligt och inte sällan omänskligt ansvar. Där vill vi just prioritera vårdkedjor och ha en samlad vårdplan. Vi vill också prioritera kontaktsjuksköterskor och anhörigstödjare inom denna vård. Vi vill också ge primärvården möjligheter att ställa tidigare diagnoser. En av mina hjärtefrågor i all politik och naturligtvis också när det gäller sjukvården är barnen, vår framtid. Vi vet att barn som växer upp i utanförskapsområden riskerar att aldrig komma därifrån. De riskerar att bli kvar i ett socialt arv och ett utanförskap. Därför vill vi moderater bland annat se en obligatorisk språkscreening på BVC för att upptäcka barn som inte kan svenska. Att inte kunna språket - jag säger detta utifrån lång erfarenhet som lärare i just svenska i den svenska skolan - är ett av de största hinder ett barn kan ha. Och att lära sig språket är nyckeln till att komma ut ur utanförskapet. Vi vill också därför ha utökade program hos BVC i utsatta områden. Vi vet också att den psykiska ohälsan är större kopplat till utanförskap. Där vill vi moderater återinföra den förstärkta vårdgarantin för barn och unga när det gäller psykisk ohälsa. Vi vill också stärka uppföljningen, utvärderingen och tillsynen av barn- och ungdomspsykiatrin. Vi vill också prioritera våldsutsatta barns tillgång till rehabilitering. Ett av de tillkännagivanden som möjligen faller i morgondagens votering gäller övergången mellan barnvård och vuxenvård. Jag hoppas att man till kommer att ha tänkt över detta, precis som man har gjort med andra frågor, till exempel aborter, så att vi kan trycka på den där viktiga knappen som innebär att vi får en möjlighet att utreda en annan övergång mellan barnvård och vuxenvård. Vi moderater har föreslagit att barncancervård skulle kunna tjäna som en pilot. Men jag är väldigt glad över att det i utskottet fanns ett förslag som vi övriga, dock inte C, S, V och MP, stödde. Jag hoppas att det kan bli en start för något som är oerhört viktigt för många barn. Slutligen ska jag säga något kort om en annan av mina hjärtefrågor, nämligen cancervården. Just för cancerpatienterna tror vi att det är väldigt viktigt att man har en nationell valfrihet i fråga om slutenvård och att det finns ett patientkontor som kan stödja patienterna när det gäller att få cancervård . Vi ska utveckla kömiljarden med en särskild satsning på just cancervården och, vilket inte minst vår hearing i socialutskottet om svensk och europeisk cancerstrategi visade på, arbeta och delvis göra ett omtag med de standardiserade vårdförloppen. Vi behöver se till att det finns möjlighet att ställa tidigare diagnoser. Vi vill se nationella kriterier gällande standardiserade vårdförlopp, anpassade just i syfte att förbättra primärvårdens förmåga att ställa tidigare cancerdiagnoser. Att få en tidig diagnos är ofta skillnaden mellan liv och död. Detta är ett axplock av alla de förslag som vi tror kan förbättra svensk sjukvård. Det är nya uppgifter men också nya möjligheter. Då måste man också ta bort en del uppgifter, och där tror vi att just administrationen måste arbetas med oerhört intensivt. ska vi debattera socialutskottets betänkande 15, som handlar om hälso- och sjukvårdens organisation. Det är uppenbart att det finns ett stort intresse från ledamöter att diskutera dessa viktiga frågor, vilket är bra. Vi vet också att det finns ett stort intresse bland landets medborgare när det gäller sjukvården, för det är ju en fråga som rör alla. Bara i det här betänkandet behandlar vi 430 motionsyrkanden från allmänna motionstiden. Det gör att det spänner över ganska många områden inom hälso- och sjukvården. I betänkandet finns förslag till sju tillkännagivanden till regeringen, som bland annat handlar om att stärka sjukvårdens anhörigstöd, vilket är väldigt viktigt, och också ökad medicinsk kompetens och säkrad personalförsörjning inom äldreomsorgen. Just detta med äldreomsorgen är ju ett angeläget område. Enligt Coronakommissionen var äldreomsorgen inte förberedd eller när pandemin slog till. Det berodde ju på strukturella brister, vilket har varit känt . Strategin att skydda de äldre har enligt kommissionen misslyckats. Dem som vi skulle skydda främst svek vi mest. Därför talman är det oerhört viktigt att regeringen ta vara på slutsatser och förslag om att systematiskt och metodiskt arbeta med att stärka den medicinska kompetensen och personalförsörjningen inom äldreomsorgen, så att det som hände inom äldreomsorgen under pandemin aldrig ska hända igen. Vi har en sjukvård med fantastiska medicinska resultat. Vi har också vårdpersonal som gör fantastiska insatser, under väldigt svåra och tuffa förhållanden. har vi bristande tillgänglighet inom sjukvården. Allt detta är en sammanfattning av svensk sjukvård . Det är naturligtvis viktigt att lyfta fram alla dessa delar när man talar om svensk sjukvård. Men har internationella jämförelser av sjukvårdssystem blivit allt vanligare och mer pålitliga. Dessa jämförelser har ökat kunskapen om de problem som finns i den svenska sjukvården. Det står exempelvis numera klart att inte lever upp till nivåer som många andra jämförbara länder gör när det gäller information, delaktighet och samordning. Men det som gör mig riktigt orolig är de kroniskt långa vårdköerna. Jag har pratat om det - det har jag faktiskt gjort . , när jag var ny riksdagsledamot, tog jag upp dessa frågor här i kammaren. Regeringen har försökt bekämpa vårdköerna , men man har inte lyckats med det. Man kan bara titta på väntetiderna inom cancervården. De är allt annat än godkända. För de två vanligaste cancerformerna, bröstcancer och prostatacancer, är resultatet skrämmande. av dem som drabbas av bröstcancer får behandling inom medicinskt rimlig tid. Situationen är ännu värre för dem som drabbas av prostatacancer. I den gruppen är det som får behandling inom den maximala ledtiden. Detta är alldeles färska siffror, som man kan gå in och titta på . För mig, fru talman, är det nästan obegripligt att de långa vårdköerna inte har tagit ännu större plats i den politiska debatten i . Det verkar nästan som att det har skett en allmän tillvänjning när det gäller vårdköer här i . Den allmänna bilden har varit att vårdköerna är irriterande och plågsamma men att det inte går att göra så mycket åt dem. Det är så fel som det kan bli. Vårdköer är ingen naturlag, och det kan vi se på våra nordiska grannländer, främst . Flera av våra grannländer har genomfört intressanta och i många fall framgångsrika reformer inom sjukvården medan vi i , trots vissa försök, har misslyckats med att ändra sjukvårdssystemets grundläggande strukturer. Det kanske är dags att inse fakta: Om vi ska få bort väntetiderna en gång för alla krävs det stora reformer inom svensk sjukvård. Vi har lagt fram en mängd förslag . Bland annat anser vi att vi måste stärka och utvidga patientlagen, så att patienterna har rätt att söka slutenvård i andra regioner än dem där de är skrivna. Även ett rättighetsbegrepp måste införas inom patientlagen, så som det finns inom den danska patientlagen. Det finns ett värde i att tydliggöra vad patienter har rätt att förvänta sig av vården. Begreppet rättighet säger något principiellt om synen på medborgarens och patientens förhållande till det offentliga, men rättighetsbegreppet bidrar också till en ytterligare perspektivförskjutning i vården, där patientens inflytande och delaktighet ses som en självklarhet. I jämförelse med , och är patientens rättsliga ställning svagare i . Faktum är att är ett av få länder i som saknar patienträttigheter i sin lagstiftning. Patienten måste också få bättre möjligheter att jämföra kvalitet i vården hos olika vårdgivare. Patienter har nästan ingen information om vårdgivarens väntetider, kvalitet och resultat. Här kan man vidareutveckla så att patienterna kan hitta väntetider och jämförbara kvalitetsdata där för alla vårdgivare, oavsett regi. Ska vi få bort vårdköerna måste vi ta hjälp av all ledig vårdkapacitet som finns, offentlig som privat. Något som också är viktigt att påpeka är: Ska man förändra och förbättra hälso- och sjukvården i måste man även förändra förutsättningarna för vårdens medarbetare. Då handlar det inte om målbilder, handlingsplaner eller tillfälliga miljardsatsningar. Det som krävs är långsiktiga och varaktiga förbättringar när det gäller arbetsmiljö och arbetsvillkor för vårdens medarbetare. Här finns inga genvägar att ta. , fru talman, vill jag tacka socialutskottets ledamöter. Detta är min sista debatt här. Det har varit fantastiska .