bet · H901JuU26 · 2022-05-10 00:00:00 — I partimotion 2021/22:2599 av Nooshi Dadgostar m.fl. (V) yrkande 15 begärs ett tillkännagivande om att regeringen bör tillsätta en utredning om ytterligare brottsskadeersättning avseende ekonomiska konsekvenser för personer som blivit utsatta för sexuellt och fysiskt våld. I motion 2021/22:2883 av (M) yrkande 3 begärs ett tillkännagivande om att regeringen bör initiera en utvärdering och uppföljning av brottsskadeersättningen för barn som bevittnar brott. I motion 2021/22:2147 av (S) yrkande 4 begärs ett tillkännagivande om rätt till ersättning för att kunna anskaffa likvärdigt boende på den nya orten. I yrkande 5 begärs ett tillkännagivande om anhörigs inkomstförlust. Den som har skadats till följd av ett brott kan kräva skadestånd av gärningsmannen. Regler om skadestånd och vilka skador som är ersättningsgilla finns i skadeståndslagen (1972:207). Processuella regler om hur skadeståndsanspråk ska framställas och om att talan kan föras i samband med ett brottmål finns i . Regler om hur fordringar drivs in finns i utsökningsbalken. När ett brott anmäls till polisen ska målsäganden informeras om att åklagaren under vissa förutsättningar kan föra talan om enskilt anspråk på grund av brottet. Polisen ska också informera om möjligheterna att få ersättning enligt brottsskadelagen (2014:322) och om reglerna för hur dessa ärenden handläggs (13 a § förundersökningskungörelsen [1947:948]). Om brottet hör under allmänt åtal ska åklagaren, på målsägandens begäran förbereda och föra talan om skadestånd. En förutsättning är att det kan ske utan väsentlig olägenhet och att anspråket inte är uppenbart obefogat. Vill målsäganden att anspråket ska tas upp i samband med åtalet, ska han eller hon anmäla anspråket till undersökningsledaren eller åklagaren och lämna uppgift om de omständigheter på vilka det grundas (22 kap. 2 § ). Om ett målsägandebiträde har förordnats för en målsägande ska målsägandebiträdet hjälpa målsäganden att föra talan om enskilt anspråk med anledning av brottet, om detta inte görs av åklagaren (3 § lagen [1988:609] om målsägandebiträde). När stämningsansökan lämnas in till tingsrätten ska det framgå om åklagaren för talan om enskilt anspråk. Skadeståndsyrkandet behandlas tillsammans med övriga yrkanden i brottmålet. I samband med att domen skickas ut till parterna får de skriftlig information om betalning av skadeståndet. När domen har vunnit laga kraft skickar domstolen den till (25 a § förordningen [1990:893] om underrättelse om dom i vissa brottmål, m.m.). När en lagakraftvunnen dom som innebär att den tilltalade ska betala skadestånd kommer in till skickar myndigheten ut en skriftlig fråga till den brottsutsatte med en förfrågan om denne vill ha hjälp med att driva in skadeståndet. Om den brottsutsatte tackar ja till detta skickar en uppmaning till den som ska betala skadestånd att betala in skadeståndsbeloppet till myndigheten. Den skadeståndsskyldige har då på sig att betala. Om han eller hon inte gör det, gör en tillgångsutredning för att ta reda på om den skadeståndsskyldige har möjlighet att betala. Om utredning visar att gärningsmannen inte kan betala hela det utdömda skadeståndet, ska den brottsutsatte ta reda på om han eller hon har någon försäkring som kan täcka skadeståndet eller delar av det. Om ingen försäkringsersättning betalas ut kan den brottsutsatte vända sig till och ansöka om brottsskadeersättning. Förutsättningarna för utbetalning av en sådan ersättning anges i brottsskadelagen. Om brottsskadeersättning betalas ut, inträder staten i den skadelidandes rätt till skadestånd. Brottsskadeersättning betalas ut för personskador. Som personskador ersätts även skador på kläder, glasögon och liknande föremål som den skadade bar på sig vid skadetillfället. Om någon har allvarligt kränkt någon annan genom ett brott som innefattar ett angrepp mot dennes person, frihet eller frid eller genom grovt förtal enligt 5 kap. 2 § betalas brottsskadeersättning ut för den skada som kränkningen innebär. Brottsskadeersättning kan i vissa fall betalas ut även för sakskador (4–6 §§ brottsskadelagen). (Ju 2010:12) hade bl.a. i uppdrag att ta ställning till om det fanns skäl att lindra de krav som ställdes på brottsutsatta att på egen hand kräva betalning av den skadeståndsskyldige, t.ex. genom att lägga det primära ansvaret för att kräva in utdömda skadestånd på staten (dir. 2010:84). lämnade betänkandet En ny brottsskadelag (SOU 2012:26). Utredningen anförde följande om huruvida det primära ansvaret för att kräva in utdömda skadestånd skulle läggas på staten (s. 15 f.). När det gäller kraven i övrigt på den skadelidande, så vore det mest brottsoffervänliga alternativet att låta brottsskadeersättning betalas ut i direkt anslutning till brottet. Utredningen finner dock att en sådan ordning inte är förenlig med det nuvarande systemets uppbyggnad. Många anser att gottgörelse från den som har vållat skadan är viktig för brottsoffrets upprättelse. Den grundläggande skadeståndsrättsliga principen, att den som har vållat skadan ska ersätta den, skulle komma i bakgrunden. Försäkringsersättningens funktion skulle också förändras och skulle försäkringsskyddet riskera att upphöra. Om försäkringsbolagen skulle betala ersättningen till staten i stället för till den enskilda försäkringstagaren, skulle nämligen bolagens incitament till att ha kvar skyddet i sina försäkringar, liksom kundens incitament att ha en sådan försäkring, försvinna. Försäkringsbolagen betalar minst lika mycket genom överfallsskyddet i hemförsäkringarna som staten betalar genom brottsskadeersättningen. En ändrad ordning skulle också medföra att beslutsunderlag försämrades. Komplikationer skulle också uppstå i förhållande till en efterföljande skadeståndstalan mot skadevållaren. Att föreslå en sådan radikal omläggning av regelsystemet har knappast stöd i direktiven och är enligt utredningens mening inte heller motiverad. En ny brottsskadelag trädde i kraft (prop. 2013/14:94, bet. 2013/14:JuU38, rskr. 2013/14:255). Genom den nya lagstiftningen skapades ett större utrymme för att återkräva utbetald ersättning från gärningsmän. I propositionen konstaterade regeringen att det med fog kunde hävdas att det vore allra enklast för det enskilda brottsoffret om han eller hon kunde få ersättningen av staten direkt efter brottet. Ett annat alternativ vore att brottsskadeersättningen betalades direkt efter det att domen hade vunnit laga kraft. Regeringen anförde att båda alternativen hade flera nackdelar. Bland annat nämndes att om brottsoffret skulle få ersättning av staten direkt efter brottet, skulle brottsoffrets vilja att medverka i brottsutredningen med stor sannolikhet minska. Detta skulle i sådana fall få allvarliga konsekvenser för den brottsbekämpande verksamheten och för förtroendet för rättsväsendets möjligheter att klara upp brott och skapa ett tryggare samhälle. Om brottsskadeersättningen däremot skulle betalas ut direkt efter det att domen om skadestånd hade vunnit laga kraft, skulle en av komplikationerna vara att man skulle sakna incitament för enskilda att teckna överfallsskydd – ersättningen skulle ju ändå betalas ut. Detta skulle kunna leda till att skyddet helt togs bort ur de svenska hemförsäkringarna, vilket framför allt skulle drabba de brottsoffer som inte får sin sak prövad av domstol. En sådan förändring skulle även innebära en betydande kostnadsökning för staten. Regeringen ansåg med anledning av de skäl som redovisades i propositionen att brottsskadeersättning även i fortsättningen skulle vara underordnad andra ersättningsformer som stod den skadelidande till buds, t.ex. skadestånd och ersättning från en försäkring. Med ideella skador avses skador som inte är av ekonomisk natur, främst fysiskt och psykiskt lidande vid personskador och kränkning av den personliga integriteten. gjordes flera ändringar i skadeståndslagen (1972:207) i syfte att stärka rätten till skadestånd för ideell skada (prop. 2000/01:68, bet. 2000/01:LU19, rskr. 2000/01:216). Bland annat infördes tydligare regler om kränkningsersättning vid brott och hur ersättningen ska bestämmas. Ersättning för kränkning är en särskild form av ideellt skadestånd som inte förutsätter att någon fysisk skada har uppkommit. Enligt 2 kap. 3 § skadeståndslagen ska den som allvarligt kränker någon annan genom brott som innefattar ett angrepp mot dennes person, frihet, frid eller ära ersätta den skada som kränkningen innebär. I 5 kap. 6 § första stycket skadeståndslagen anges att skadestånd med anledning av kränkning bestäms efter vad som är skäligt med hänsyn till handlingens art och varaktighet. Det ska särskilt beaktas om handlingen • haft förnedrande eller skändliga inslag • varit ägnad att framkalla allvarlig rädsla för liv eller hälsa • riktat sig mot någon med särskilda svårigheter att värja sin personliga integritet • inneburit missbruk av ett beroende- eller förtroendeförhållande • varit ägnad att väcka allmän uppmärksamhet. Regeringen tillsatte utredningen rätt till skadestånd för brottsoffer (dir. 2019:104). I kommittédirektivet har regeringen gett en särskild utredare i uppdrag att bl.a. ta ställning till i vilken utsträckning nivåerna på kränkningsersättning bör höjas. Regeringen skriver att frågan om att höja nivåerna för kränkningsersättning har aktualiserats på nytt och att det i olika sammanhang har gjorts gällande att nivån på ersättningar som dömts är för låg och inte står i överensstämmelse med det allmänna rättsmedvetandet. Mot bakgrund av tillkännagivande om fördubblad kränkningsersättning och som ett led i regeringens arbete med att stärka brottsoffers ställning och minska skadeverkningarna av brott, finns det enligt regeringen skäl att se över i vilken utsträckning nivåerna på kränkningsersättningen bör höjas och hur detta bör åstadkommas. Regeringen skriver vidare att det är viktigt att kränkningsersättningen står i samklang med rådande samhällsvärderingar och utgör en adekvat kompensation för den kränkning som ett brottsoffer har utsatts för. Översynen ska ske med utgångspunkt i nuvarande ordning att det i första hand är gärningsmannen som ska betala kränkningsersättningen. Utredningen redovisade sitt uppdrag genom utredningsbetänkandet Ersättning till brottsoffer (SOU 2021:64). I betänkandet anges att utredningens huvudsakliga uppgift har varit att utreda brottsoffers rätt till skadestånd och deras möjlighet att få ut sådan ersättning. Det uttalade syftet med uppdraget har varit att stärka brottsoffers ställning och att minska skadeverkningarna av brott. Utredningsbetänkandet har remitterats och remisstiden gick ut . Regeringen beslutade att inhämta Lagrådets yttrande över lagförslagen. Regeringen beslutade proposition (2021/22:198) Stärkt rätt till skadestånd för brottsoffer. Regeringen föreslår bl.a. att man ska • åstadkomma en påtaglig höjning av nivåerna på kränkningsersättning • utvidga rätten till kränkningsersättning för poliser och andra yrkesgrupper med särskild beredskap • stärka rätten till ersättning för efterlevande anhöriga genom en ny form av ideell ersättning, s.k. särskild anhörigersättning • utvidga möjligheterna att utmäta frihetsberövandeersättning till förmån för brottsoffer • ge fordringar som avser skadestånd på grund av brott företräde framför oprioriterade fordringar vid löneutmätning. Lagändringarna föreslås träda i kraft , med undantag för lagändringen om ändrad företrädesordning vid löneutmätning som föreslås träda i kraft . Propositionen bereds i civilutskottet (bet. 2021/22:CU20) och riksdagsbeslut planeras till . Vid beredningen av motioner från allmänna motionstiden /15 avstyrkte utskottet motionsyrkanden om att brottsoffer ska få ersättningen utbetald av staten (bet. 2014/15:JuU18 s. 28 f.). Utskottet uttalade att man instämde i den bedömning som regeringen gjorde i propositionen till den nya brottsskadelagen (prop. 2013/14:94), nämligen att det med fog kan hävdas att det vore allra enklast för brottsoffret om han eller hon kunde få ersättning av staten direkt efter brottet. Ett annat alternativ vore att brottsskadeersättning betalas direkt efter att domen vunnit laga kraft. Båda alternativen hade emellertid enligt utskottet flera nackdelar, bl.a. att incitamenten för enskilda att teckna försäkringar skulle minska och att detta skulle medföra en betydande kostnadsökning för staten. Utskottet anförde att brottsskadeersättning även i fortsättningen borde vara underordnat andra ersättningsformer som står den skadelidande till buds. följde utskottets förslag (rskr. 2014/15:124). Utskottet gjorde samma bedömning vid beredningen av likalydande yrkanden från allmänna motionstiderna 2016/17 (bet. 2016/17:JuU20, prot. 2016/17:104), 2017/18 (bet. 2017/18:JuU17, rskr. 2017/18:241) och 2018/19 (bet. 2018/19:JuU14, rskr 2018/19:182). Även gjorde utskottet samma bedömning (bet. 2019/20:JuU41 s. 12, rskr. 2019/20:234). Vid behandlingen av budgetpropositionen (bet. 2018/19:JuU1 s. 46) biföll utskottet ett motionsyrkande om fördubblad kränkningsersättning. Utskottet anförde följande. Brottsofferperspektivet behöver stärkas i svenskt rättsväsende. Den person som har utsatts för ett brott ska alltid kunna räkna med stöd. Den kränkning som brottsoffret lidit efter att ha utsatts för brott bör i skadeståndshänseende värderas högre för att stå i bättre överensstämmelse med de etiska och sociala värderingar som är rådande . Utskottet anser att nivån på kränkningsersättningen till brottsoffer bör fördubblas. En sådan förändring skulle på ett tydligare sätt markera att det som brottsoffret utsatts för utgör en överträdelse av dennes rätt till sin person och integritet. Som utgångspunkt är det gärningsmannen som ska betala ersättning för skadestånd på grund av brott. Den ordningen bör bibehållas även med de högre nivåerna. Den kostnadsökning som förslaget innebär för staten i form av högre utgifter för brottskadeersättning belastar dock statskassan. Den ökade kostnaden för brottsskadeersättning beräknas uppgå till 2020 och 2021 när reformen får fullt genomslag och belastar anslag 1:11 Ersättning för skador på grund av brott. Utskottet föreslår således ingen anslagshöjning i denna del . Fördubblad kränkningsersättning kräver en lagändring och utskottet föreslår därför att tillkännager för regeringen att en sådan lagstiftning ska beredas för att kunna överlämnas till i, eller i anslutning till, budgetpropositionen . följde utskottets förslag (rskr. 2018/19:73). I skrivelse 2021/22:75 (s. 67) anför regeringen att i budgetpropositionen redovisade regeringen att den avser att se över nivån på kränkningsersättning till brottsoffer, att ersättningsanslag minskas tills vidare eftersom befintlig ersättningsnivå innebär att anslaget inte tas i anspråk i sin helhet och att anslagsnivån återställs för att möjliggöra en översyn av nivån på kränkningsersättningen (prop. 2019/20:1 utg.omr. 4 avsnitt 2.8). har inte haft några synpunkter på redovisningen och har bifallit regeringens förslag till anslagsfördelning (bet. 2019/20:JuU1, rskr. 2019/20:103). Regeringen gav en särskild utredare i uppdrag att se över vissa regler som gäller brottsoffers rätt till skadestånd och möjlighet att få ut sådan ersättning (dir. 2019:104). I uppdraget ingick bl.a. att ta ställning till i vilken utsträckning nivåerna på kränkningsersättning bör höjas. Uppdraget redovisades genom betänkandet Ersättning till brottsoffer (SOU 2021:64). Betänkandet har remissbehandlats. Lagrådsremissen Stärkt rätt till skadestånd för brottsoffer beslutades . Regeringen avser att återkomma till med en proposition . Punkten är inte slutbehandlad. Vid behandlingen av motioner från allmänna motionstiden /20 behandlade utskottet motionsyrkanden om höjd kränkningsersättning och anhörigas rätt till ideellt skadestånd. Utskottet avstyrkte yrkandena med motiveringen att pågående utredning tar upp dessa frågor (bet. s. 36 f.). följde utskottets förslag (rskr. 2019/20:233). Vid fjolårets beredning från allmänna motionstiden /21 föreslog utskottet ett tillkännagivande om en effektivare hantering av ersättning till brottsoffer (bet. 2020/21:JuU27 s. 73 f.). Utskottet anförde följande. Det är viktigt att ansvaret för ett brott är tydligt. Skadeståndsskyldigheten är en del av den konsekvens som åläggs den som har dömts för brott. vore det naturligtvis allra enklast för det enskilda brottsoffret om han eller hon kunde få ersättning av staten direkt efter brottet eller om brottsskadeersättningen betalades direkt efter att domen hade vunnit laga kraft. Dagens system innebär att brottsoffret ibland själv behöver kontakta den skadeståndsskyldige för att få sin ersättning. Utskottet menar att det inte är en rimlig ordning att brottsoffret själv tvingas ägna både tid och kraft åt att få sin självklara rätt. En ordning där ett ersättningsbelopp som fastställts av domstolen utbetalas direkt av , utan att brottsoffret själv måste agera gentemot en gärningsman, i samband med att en dom vinner laga kraft bör därför utredas. Det skulle underlätta utbetalningen av den ersättning som ett brottsoffer får rätt till och därmed minska brottsoffrets lidande. Vad utskottet nu har anfört bör ge regeringen till känna. följde utskottets förslag (rskr. 2020/21:345). I skrivelse 2021/22:75 (s. 120) anför regeringen att ett arbete har inletts i med att överväga vilka åtgärder som bör vidtas med anledning av tillkännagivandet. Punkten är inte slutbehandlad. Utskottet vill inte föregripa den beredning som pågår av proposition (2021/22:198) Stärkt rätt till skadestånd för brottsoffer vad gäller motionerna 2021/22:455 (V) yrkande 12, 2021/22:2147 (S) yrkandena 4 och 5, 2021/22:2599 (V) yrkande 15, 2021/22:2883 (M) yrkande 3, 2021/22:3579 (C) yrkande 38, 2021/22:3778 (M) yrkande 1 och 2021/22:3787 (M) yrkande 3. Motionsyrkandena avstyrks därför. Utskottets förslag i korthet ställer sig bakom det som utskottet anför om bl.a. kriminalstatistik som visar om brott mot barn begåtts inom familjen och brottsstatistik gällande brott med hedersmotiv och tillkännager detta för regeringen. avslår motionsyrkanden om att Brå ska utarbeta evidensbaserade metoder att förebygga brott och att brottsstatisk ska redovisas länsvis. Jämför reservation 43 (S, V). I kommittémotion 2021/22:3218 av m.fl. (C) yrkande 5 begärs ett tillkännagivande om kriminalstatistik som visar om brott mot barn begåtts inom familjen. I yrkande 6 begärs ett tillkännagivande om att se över möjligheten att särskilja kriminalstatistik så att det framgår om gärningspersonen vid brott mot barn är en förälder eller annan omsorgsperson. I kommittémotion 2021/22:3985 av m.fl. (L) yrkande 19 begärs ett tillkännagivande om brottsstatistik gällande brott med hedersmotiv. I motion 2021/22:2860 av (M) yrkande 1 anförs att Brå ska utarbeta evidensbaserade metoder för att förebygga brott och i yrkande 2 att Brå bör definiera och redovisa vilka brott som räknas som vardagsbrottslighet. I motion 2021/22:2862 av (M) yrkande 4 begärs att Brås redovisade uppgifter om direktavskrivna brott kvalitetssäkras. Slutligen begärs i motion 2021/22:3613 av (M) ett tillkännagivande om att överväga att redovisa brottsstatistik länsvis i stället för regionvis. (Brå) ansvarar för den officiella kriminalstatistiken i . Kriminalstatistiken indelas i statistikområdena anmälda brott, handlagda brott, personer misstänkta för brott, personer lagförda för brott, kriminalvård och återfall i brott. Brå producerar även statistik som bygger på enkätundersökningar och annan särskild datainsamling, som Nationella trygghetsundersökningen (NTU) och den s.k. hatbrottsstatistiken. Statistiken över anmälda brott redovisas för hela landet och per region, vanligtvis där brotten anmälts, samt per kommun där brottet har begåtts. är indelad i sju polisregioner, i stället för de tidigare 21 länspolismyndigheterna. Dessa sju polisregioner har helhetsansvar för polisverksamheten inom ett angett geografiskt område. redovisas brottsstatistiken efter de sju regionerna i stället för efter län. I regleringsbrevet har Brå fått i uppdrag att följa upp och analysera tillämpningen av förbudet mot köp av sexuella tjänster (BrB 6 kap. 11 §) och utnyttjande av barn genom köp av sexuell handling (BrB 6 kap. 9 §). Brå ska inom ramen för uppdraget belysa rättsväsendets hantering av dessa brott från anmälan till dom. I det ingår bl.a. att utifrån ärendena beskriva och analysera vilka som köper och säljer sex respektive utnyttjar barn genom köp av sexuell handling, hur köpen initieras och genomförs, beskriva orsakerna till att anmälningar av sexköp läggs ned, kartlägga vilka påföljder som döms ut för sexköp och hur dessa motiveras samt analysera i vilken mån de personer som sålt sex har haft målsägandestatus i de aktuella ärendena. Brå ska utifrån ärendena även studera i vilken mån personer döms för våldtäkt eller oaktsam våldtäkt vid sexköp och vad som utmärker dessa ärenden. Uppdraget ska redovisas (Ju2020/03554). När det gäller misshandel mot vuxna vid våld i nära relationer indelas brotten utöver brottsoffrets ålder och kön även efter relationen mellan brottsoffret och gärningspersonen samt, för obekanta, efter brottsplatsen. är statistiken indelad i fyra relationstyper: närstående genom parrelation, närstående genom släktskap/familj, annan slags relation samt obekant med offret. Vid fjolårets beredning från allmänna motionstiden /21 (bet. 2020/21:JuU27 s. 80 f.) föreslog utskottet att regeringen skulle ge Brå i uppdrag att kartlägga sambandet mellan hedersvåld, gängkriminalitet och religiös extremism. följde utskottets förslag (rskr. 2020/21:345). I skrivelse 2021/22:75 (s. 120) anför regeringen att Brå i regleringsbrevet för och 2022 har ett återrapporteringskrav där myndigheten ska redovisa hur man har arbetat med att ta fram kunskap om eventuell koppling mellan våldsbejakande extremism och hedersrelaterat våld och förtryck, och vad denna kunskap visar. Om ett sådant samband föreligger, ska Brå redovisa hur man har arbetat med att ge stöd till yrkesverksamma i deras förebyggande arbete. () har, på uppdrag av Center mot våldsbejakande extremism vid Brå, gjort en förstudie om skärningspunkten mellan våldsbejakande islamistisk extremism och hedersrelaterat våld och förtryck. Studien har, mot bakgrund av befintlig forskning, formulerat vad som kan sägas om skärningspunkten mellan våldsbejakande islamistisk extremism och hedersrelaterat våld och förtryck samt bedömt behovet av ytterligare forskning (5143). Punkten är inte slutbehandlad. Utskottet konstaterar att det främsta syftet med Brottsförebyggande rådets (Brå) kriminalstatistik är att belysa rättsväsendets hantering av brott. Den är viktig som underlag för politiska beslut, liksom för uppföljning och styrning av rättsväsendets verksamheter. Den används också till utredningar och till forskning, samt som information till allmänheten. Utskottet anser inte att det bör åligga Brå att utifrån statistiken utarbeta evidensbaserade metoder att förebygga brott som föreslås i motion 2021/22:2860 (M) yrkande 1. Motionsyrkandet avstyrks därför. Sedan den nya polisorganisationen trädde i kraft har brottsstatistik redovisats efter de sju regionerna i stället för efter län. Utskottet anser att det finns ett värde i att bibehålla redovisningssättet så att det är lätt att jämföra statistiken. Det saknas därför skäl att ställa sig bakom motion 2021/22:3613 (M) om att överväga att redovisa brottsstatistik länsvis i stället för regionvis. Utskottet konstaterar att det vore värdefullt om skulle föra statistik om orsakerna som ligger till grund för anmälningar till eller till att barn omhändertas. Kriminalstatistiken bör även särskilja brott mot barn som sker inom familjen samt om gärningspersonen är en förälder eller annan omsorgsperson. Även hedersrelaterad brottslighet osynliggörs ofta i brottsstatistiken, vilket gör det svårare att identifiera om flera brottsanmälningar hänger ihop med en kollektiv hotbild där flera gärningsmän är inblandade. Regeringen bör därför vidta åtgärder för att förbättra statistiken på detta område.