bet · H901SfU28 · 2022-06-08 00:00:00 — Uppehållstillstånd ska inte beviljas en person som har ställning som varaktigt bosatt i en annan EU-stat, eller hans eller hennes anhöriga, om personen utgör ett hot mot allmän ordning och säkerhet (5 kap. 17 § UtlL). Migrationsöverdomstolen har i ett vägledande avgörande (MIG 2019:23) uttalat att det inte finns något ovillkorligt krav på att fängelsestraff ska ha utdömts för att brottsligheten ska beaktas inom ramen för vandelsprövningen. Enligt 5 kap. 17 a § första stycket 1 UtlL får uppehållstillstånd vägras kärnfamilj som ansöker om uppehållstillstånd på grund av anknytning bl.a. om utlänningen utgör ett hot mot allmän ordning och säkerhet. Uppehållstillstånd får återkallas för en utlänning som medvetet har lämnat oriktiga uppgifter eller medvetet har förtigit omständigheter som har varit av betydelse för att få tillståndet. Om utlänningen har vistats här i landet med uppehållstillstånd får återkallelse dock ske endast om det finns synnerliga skäl (7 kap. 1 § UtlL). Återkallelse av uppehållstillstånd får vidare ske om det finns särskilda skäl, men bara om utlänningen ännu inte har rest in i (7 kap. 2 § UtlL). Ett exempel är att förutsättningen för uppehållstillstånd har ändrats väsentligt. Om utlänningen har rest in i landet får enligt 7 kap. 3 § UtlL uppehållstillståndet återkallas om utlänningen utan arbetstillstånd bedriver verksamhet som kräver ett sådant tillstånd utlänningen har beviljats arbetstillstånd och anställningen har upphört, om inte utlänningen har fått en ny anställning eller det på grund av tidigare verksamhet eller i övrigt kan antas att utlänningen kommer att bedriva sabotage, spioneri eller olovlig underrättelseverksamhet i eller i något annat nordiskt land. Uppehållstillstånd får dock inte återkallas enligt 1 eller 3 ovan om utlänningen har vistats här i landet med uppehållstillstånd när frågan om återkallelse prövas av den myndighet som först beslutar i saken. Vid bedömningen av om ett uppehållstillstånd ska återkallas när utlänningen har rest in i landet ska hänsyn tas till den anknytning utlänningen har till det svenska samhället och till om andra skäl talar mot en återkallelse. Vid bedömningen ska särskilt beaktas levnadsomständigheter, om utlänningen har barn i , övriga familjeförhållanden och vistelsetiden i (7 kap. 4 § UtlL). Enligt 5 kap. 15 § UtlL ska ett tidsbegränsat uppehållstillstånd på ansökan av förundersökningsledaren ges till en utlänning som vistas här, om det behövs för att en förundersökning eller huvudförhandling i brottmål ska kunna genomföras, utlänningen klart visat sin vilja att samarbeta med de brottsutredande myndigheterna, utlänningen brutit alla förbindelser med de personer som är misstänkta för brott som förundersökningen avser och hänsyn till den allmänna ordningen och säkerheten inte talar emot att tillstånd beviljas. Om utlänningen vill ha betänketid för att återhämta sig och för att kunna ta ställning till om han eller hon vill samarbeta med de brottsutredande myndigheterna, ska på ansökan av förundersökningsledaren ett tidsbegränsat uppehållstillstånd meddelas om det behövs för att förundersökning eller huvudförhandling i brottmål ska kunna genomföras och hänsyn till den allmänna ordningen och säkerheten inte talar emot att tillstånd beviljas. Ett uppehållstillstånd för att en förundersökning eller huvudförhandling i brottmål ska kunna genomföras får förlängas om förundersökningsledaren begär det under vissa förutsättningar. Ett uppehållstillstånd för betänketid får förlängas om förundersökningsledaren begär det och det av särskilda skäl finns behov av en längre betänketid och under vissa förutsättningar. Skydd mot utvisning för brottsoffer Uppehållstillstånd får enligt 5 kap. 16 § UtlL beviljas en utlänning som har beviljats ett tidsbegränsat uppehållstillstånd som t.ex. make, maka eller sambo och som inte kan få ett nytt sådant uppehållstillstånd för att förhållandet har upphört om utlänningen har särskild anknytning till förhållandet har upphört främst på grund av att i förhållandet utlänningen, eller utlänningens barn, utsatts för våld eller annan allvarlig kränkning av sin frihet eller frid eller andra starka skäl talar för att utlänningen ska ges fortsatt uppehållstillstånd. Uppehållstillståndet ska vara tidsbegränsat och gälla . Utvisning på grund av brott I propositionen anges att en alltmer globaliserad värld med en ökad personrörlighet ställer krav på förändringar av utlänningsrätten. Det har skett en omfattande samhällsutveckling när den senaste större översynen av reglerna om utvisning på grund av brott gjordes (prop. 1993/94:159). Som exempel kan nämnas att blev medlem i EU 1995 och att andelen utländska medborgare i landet ökat , från av befolkningen 2020. Brottsligheten har också utvecklats och digitaliseringen har möjliggjort nya typer av brottsupplägg. Vidare har enligt propositionen brottsligheten inom ramen för kriminella nätverk ökat och har hedersrelaterat våld och förtryck varit en uppmärksammad fråga. Regeringen anför att hedersrelaterat våld och förtryck är ett allvarligt samhällsproblem som orsakar ett stort fysiskt och psykiskt lidande för den som drabbas. Regeringen anser därför att reglerna om utvisning på grund av brott måste bli mer ändamålsenliga och anpassas efter nuvarande förhållanden. Vidare bör det svenska regelverket inte väsentligen avvika från dem i våra nordiska grannländer. Regeringen föreslår således att regelverket om utvisning på grund av brott ska skärpas så att det blir möjligt att i fler fall än utvisa utlänningar som begår brott. Regelverket ska svara mot proportionalitetsprincipens krav, möjliggöra en nyanserad bedömning och uppfylla internationella åtaganden. Regeringen föreslår att kapitlet i utlänningslagen om utvisning på grund av brott ska upphävas och ersättas av ett nytt kapitel där bestämmelserna struktureras om och förses med fler rubriker för att regelverket ska bli mer överskådligt. Regeringen anser att ett beslut om utvisning på grund av brott även fortsättningsvis ska förutsätta att utlänningen döms till en strängare påföljd än böter. Dessutom bör det, liksom , krävas att det antingen finns en risk för fortsatt brottslighet här i landet eller att brottet är av visst allvar. Det uttryckliga kravet på att brottet ska kunna leda till fängelse för att utvisning ska få ske ska emellertid enligt regeringens förslag tas bort ur lagtexten. När det gäller risk för fortsatt brottslighet som ett skäl för utvisning bör det enligt regeringens förslag bedömas på samma sätt som . Risken för återfall måste kunna karaktäriseras som konkret och det ska finnas ett rimligt underlag för bedömningen. Detta innebär normalt att utlänningen vid åtminstone ett tidigare tillfälle har dömts för brott, godkänt ett strafföreläggande, fått en åtalsunderlåtelse eller fått en straffvarning. I propositionen anges att ett antagande om återfallsrisk ibland kan vara befogat även utan att det finns dokumentation om tidigare lagföringar, exempelvis om utlänningen vid den första lagföringen döms för flera brott. Andra omständigheter som kan vägas in i bedömningen är om brottet har begåtts i nära anslutning till utlänningens ankomst till eller om han eller hon lever under oordnade ekonomiska och sociala förhållanden. Också en utländsk dom kan ges betydelse vid bedömningen av återfallsrisken. Även brottets karaktär kan tala för att det finns risk för återfall. Detta kan vara fallet när brottsligheten indikerar yrkesmässig verksamhet eller om brottstypen annars i hög grad utgör ett upprepningsbrott. Våld i nära relationer har i rättspraxis pekats ut som en sådan brottstyp (NJA 2019 s. 544). Det måste även anses gälla när brottsligheten är hedersrelaterad. Oavsett förekomsten av tidigare lagföringar måste domstolen i varje enskilt fall göra en noggrann prövning av återfallsrisken, där samtliga relevanta förhållanden beaktas och vägs samman. När det gäller den s.k. straffvärdegränsen för utvisning, där det inte finns en återfallsrisk, anser regeringen att den nuvarande gränsen fängelse bör sänkas. Regeringen noterar att utvisning i allmänhet inte kan komma i fråga vid t.ex. en relativt allvarlig misshandel med ett straffvärde på åtta månaders fängelse, som det finns förutsättningar för utvisning på grund av återfallsrisk vid exempelvis tre fall av stöld med ett samlat straffvärde på två månaders fängelse. Regeringen föreslår därför att utvisning oberoende av återfallsrisk ska få ske om brottet har ett straffvärde som motsvarar fängelse . Med detta förslag kommer misshandelsbrott, flera sexualbrott, vissa fall av äktenskapstvång och barnäktenskapsbrott att kunna leda till utvisning även om det inte finns en risk för återfall. Straffvärdesänkningen medför också att brott med heders- eller hatbrottsmotiv i större utsträckning blir utvisningsgrundande. Förhållandet att gärningen har haft ett heders- eller hatbrottsmotiv ska dessutom beaktas i skärpande riktning enligt 29 kap. 2 § BrB vid bedömningen av brottets straffvärde. Därmed kan det förväntas att sådana brott oftare når upp till straffvärdegränsen än andra jämförbara brott utan sådana motiv. Vidare föreslår regeringen vad gäller straffvärdegränsen att den även fortsättningsvis ska kunna underskridas när brottets karaktär ger skäl till det. En sådan ordning gäller och bidrar till att domstolen kan göra en nyanserad bedömning av utvisningsfrågan. Det blir också möjligt att undvika situationer som annars skulle kunna vara stötande för rättskänslan. Brottet bör ofta vara av sådan karaktär att det kan leda till utvisning vid lägre straffvärden än när det har inneburit ett angrepp mot någons liv, hälsa, frihet eller frid eller när brottet annars utgjort en påtaglig integritetskränkning. Detta bör i synnerhet gälla om angreppet varit oprovocerat, utövats i en nära relation eller riktat sig mot någon som befinner sig i en skyddslös ställning, såsom en äldre person eller ett barn. Detsamma bör gälla om ett motiv för brottet varit att bevara eller återupprätta en persons eller familjs heder. Vidare kan det finnas skäl att överväga utvisning vid lägre straffvärden när ett motiv för brottet varit att kränka någon på grund av ras, hudfärg, nationellt eller etniskt ursprung, trosbekännelse, sexuell läggning eller annan liknande omständighet. Även brott som har riktat sig mot rättsordningen eller ett annat särskilt skyddsvärt samhällsintresse bör i många fall anses vara av sådan karaktär att straffvärdegränsen kan underskridas. Brottets straffvärde bör också kunna ha betydelse vid bedömningen av om brottets karaktär är sådant att det bör vara utvisningsgrundande oberoende av om det finns en återfallsrisk. Om straffvärdet för det aktuella brottet ligger långt under straffvärdegränsen kan det som regel knappast anses vara av sådan karaktär att det i sig motiverar utvisning. Om straffvärdet ligger nära , och brottet har varit av sådan karaktär att det talar för utvisning, bör utvisning normalt sett kunna komma i fråga. Vad gäller den s.k. anknytningsregleringen anser regeringen att domstolen vid prövningen av om en utlänning ska utvisas på grund av brott bör fortsätta att väga hans eller hennes anknytning till mot de skäl som talar för utvisningen. Det finns dock enligt regeringen skäl att strama åt reglerna så att skyddet mot utvisning förbehålls de fall när utlänningen i nämnvärd utsträckning har etablerat sig i det svenska samhället eller har starka familjeband hit. Vid bedömningen ska brottslighetens karaktär, straffvärde, återfallsrisk och flerfaldig brottslighet vägas mot anknytningen. Att utvisningen ska vara proportionerlig följer även av bl.a. . Det finns skäl att se särskilt allvarligt på brott av viss karaktär, t.ex. att brottet har haft ett heders- eller hatbrottsmotiv. När straffvärdet vida överstiger straffvärdegränsen, exempelvis vid allvarligare fall av vålds- och sexualbrott, grova narkotika- och vapenbrott eller allvarlig brottslighet inom ramen för kriminella nätverk, anser regeringen att utgångspunkten bör vara att utvisning ska ske om inte mycket starka skäl talar i motsatt riktning. Bedömningen blir härigenom enligt regeringen mer i linje med hur avvägningen mellan skälen för utvisning och anknytningen till landet går till i de nordiska grannländerna. När det gäller bedömningen av utlänningens etablering är personens arbetsförhållanden viktiga. Att utlänningen har ordnade boendeförhållanden kan också tala för att han eller hon har etablerat sig i samhället. Även på vilken grund utlänningen vistas i och om utlänningen befinner sig här lagligt är förhållanden som kan ha betydelse. I vilken mån utlänningen behärskar svenska språket liksom hur utlänningen har inrättat sig i samhället i övrigt är också förhållanden som bör beaktas. Den som ägnar sig åt upprepad kriminalitet eller annars lever utanför det reguljära samhället bör betraktas som svagt etablerad. Även vissa brottstyper kan tyda på en bristande anpassning till svenska normer och förhållanden. Inte minst gäller detta hedersrelaterad brottslighet. Vid bedömningen av utlänningens etablering bör dessutom hänsyn tas till utlänningens kvarvarande band till hemlandet. Även vistelsetid bör beaktas inom ramen för bedömningen av hur etablerad utlänningen är. Större vikt bör dock läggas vid de faktiska band som uppkommit under utlänningens vistelsetid i landet. En sammanvägd bedömning bör göras av utlänningens situation och omständigheterna i det enskilda fallet. En person som vistas illegalt i landet bör i huvudsak inte åtnjuta ett skydd mot utvisning på grund av vistelsetiden. gäller att en utlänning som döms för brott och som hade vistats i med permanent uppehållstillstånd när åtal väcktes eller som då varit bosatt här får utvisas endast om det finns synnerliga skäl. Enligt regeringen kan det ifrågasättas varför en person som varit bosatt i landet men inte har etablerat sig här ska ges ett starkare skydd mot utvisning än den som vistats i men har etablerat sig här genom t.ex. arbete eller studier. Regeringen anser att regleringen med absoluta tidsgränser skapar en stelbenthet som inte tillåter att omständigheterna beaktas fullt ut i det enskilda fallet. Dessutom ger regleringen upphov till svårmotiverade trösklar. Regeringen föreslår därför att kravet på att det ska finnas synnerliga skäl för att utvisa en utlänning som har vistats i ska tas bort. Vistelsetiden bör i stället beaktas inom ramen för bedömningen av utlänningens etablering. Beroende på övriga omständigheter kan en mycket lång vistelsetid även fortsättningsvis medföra att det krävs starka skäl för att utvisning ska få ske. Det blir ytterst fråga om en helhetsbedömning i det enskilda fallet av vilken vikt som ska läggas vid de olika omständigheter som har betydelse för utvisningsfrågan samt hur dessa ska vägas mot varandra. En sådan ordning riskerar inte att gå emot internationella åtaganden. Regeringen föreslår även att de materiella bestämmelserna om utvisning på grund av brott av en utlänning som har uppehållstillstånd med tillfälligt skydd enligt 21 kap. UtlL eller uppehållstillstånd som tribunalvittne eller nära anhörig till ett sådant vittne enligt 22 kap. UtlL ska finnas i 8 a kap. UtlL i stället för 21 och 22 kap. UtlL. I de två sistnämnda kapitlen ska det i stället finnas upplysningsbestämmelser. Regeringen bedömer dock att förutsättningarna för att utvisa den som är flykting inte bör ändras, eftersom bestämmelserna om skydd för flyktingar bygger på åtaganden enligt . När det gäller alternativt skyddsbehövande omfattas de inte av bestämmelserna till skydd för flyktingar. För dessa gäller de grundläggande och allmänna bestämmelserna om utvisning på grund av brott, samt i tillämpliga fall andra specialbestämmelser. Mot bakgrund av samhällsutvecklingen med ökad brottslighet inom ramen för kriminella nätverk, ökat dödligt våld vid konflikter i den kriminella miljön och sänkt medianålder bland misstänka och gärningspersoner föreslår regeringen att förbudet mot att utvisa den som kom till innan han eller hon hade fyllt och som har vistats här ska tas bort. I stället ska en sådan person få utvisas endast om han eller hon har gjort sig skyldig till brottslighet som har ett straffvärde som motsvarar fängelse eller som annars är av sådan karaktär att han eller hon inte bör stanna kvar i . Utvisning ska även få ske om utlänningen har återfallit i brott på ett sådant sätt att han eller hon inte bör få stanna kvar. Regeringen noterar att det hittillsvarande förbudet ger ett starkare skydd mot utvisning än vad som krävs enligt internationella åtaganden och dessutom saknar motsvarighet bland de nordiska grannländerna. Regeringen noterar att kraven för utvisning av EES-medborgare har införts som en följd av rörlighetsdirektivet. Reglerna återger de centrala krav som följer av direktivet. Regeringen gör bedömningen att det inte finns något utrymme att skärpa regelverket. Kravet på att det ska finnas synnerliga skäl för att avvisa eller utvisa en EES-medborgare eller en familjemedlem till en EES-medborgare med permanent uppehållsrätt föreslås emellertid ersättas med ett krav som innebär att avvisning eller utvisning endast får ske om det är särskilt motiverat av hänsyn till allmän ordning och säkerhet. Detta ska gälla såväl vid utvisning på grund av brott som vid avvisning eller utvisning enligt 8 kap. UtlL. Detsamma ska gälla för vissa brittiska medborgare och deras familjemedlemmar. Regeringen föreslår att kravet på synnerliga skäl för att utvisa en medborgare i ett annat nordiskt land som vistats i när åtal väcktes ska tas bort. Regeringen föreslår att den som har ställning som varaktigt bosatt i ska få utvisas på grund av brott endast om han eller hon utgör ett reellt och tillräckligt allvarligt hot mot allmän ordning och säkerhet. När en domstol överväger om en utlänning som har ställning som varaktigt bosatt ska utvisas ska den ta hänsyn till hur länge utlänningen har varit bosatt i , hans eller hennes ålder, följderna av en utvisning för utlänningen och hans eller hennes familjemedlemmar samt utlänningens band till eller avsaknad av band till ursprungslandet. Dessa särskilda förutsättningar för utvisning av varaktigt bosatta ska tillämpas vid sidan av de grundläggande förutsättningarna för utvisning. Skyddet för varaktigt bosatta är snarlikt det som tillkommer EES-medborgare, men en varaktigt bosatt kan utvisas på något mindre allvarlig grund än vad som krävs för att utvisa en EES-medborgare. Verkställighet av beslut om utvisning på grund av brott När det gäller verkställighetshinder som t.ex. risk för tortyr eller förföljelse i hemlandet bör domstolarna enligt regeringen även fortsättningsvis beakta detta vid prövningen av utvisningsfrågan. Om domstolen bedömer att en utvisning inte kommer att kunna verkställas i samband med att den dömde friges avstår domstolen från att besluta om utvisning. Om hänsyn till verkställighetshinder tas först i samband med att beslutet ska verkställas kan det leda till att utvisningsbeslutet måste upphävas efter avtjänat straff om verkställighet då inte är möjlig. Förutom merarbete och ökade kostnader som följer av detta kan också icke verkställda utvisningar minska allmänhetens förtroende för systemets funktionalitet. Att verkställighetshinder beaktas i ett tidigt skede innebär också att utlänningen och hans eller hennes anhöriga kan besparas en lång ovisshet om huruvida en utvisning kan förväntas trots påståenden om hinder mot verkställighet. Enligt nuvarande praxis krävs det mycket höga straffvärden för att det ska bli fråga om längre eller varaktiga återreseförbud. De straffhöjningar som har gjorts har mindre betydelse för sådana återreseförbud. Den svenska tillämpningen framstår dessutom som återhållsam vid en jämförelse med grannländer. Regeringen anser därför att återreseförbuden bör bli längre och att de varaktiga återreseförbuden inte bara bör vara förbehållna de allra grövsta brotten. Om brottslighetens straffvärde motsvarar fängelse i mindre än ska återreseförbudet normalt bestämmas till . Motsvarar det fängelse men inte ska återreseförbudet normalt bestämmas till . Vid högre straffvärden ska återreseförbudet normalt inte tidsbegränsas. Regeringen anser att nivåerna bör komma till uttryck i lagtexten för att bl.a. säkerställa att förslaget i praktiken leder till den avsedda skärpningen och uppnå ökad förutsägbarhet och tydlighet för den enskilde och tillämparen. Som skäl för att bestämma återreseförbudets längd på ett annat sätt än nivåerna i regeringens lagförslag får domstolen beakta brottslighetens karaktär och risken för att utlänningen kommer att göra sig skyldig till fortsatt brottslighet här i landet. Domstolen får också ta hänsyn till utlänningens anknytning till och andra särskilda omständigheter som är hänförliga till honom eller henne. Det ska i likhet med förslaget om hänsyn till anknytning vid bedömningen av om en utlänning ska utvisas göras en stramare bedömning av anknytningen än . Den föreslagna ordningen innebär t.ex. att den som gör sig skyldig till grov misshandel eller rån med ett straffvärde på upp till två års fängelse som utgångspunkt kan räkna med ett tioårigt återreseförbud. Det innebär också att t.ex. ett allvarligt brott som våldtäkt, till skillnad från , kan leda till ett återreseförbud utan tidsbegränsning. Detsamma gäller för t.ex. grovt narkotikabrott och grovt vapenbrott. Regeringen lyfter fram att det ska göras en sammanvägd bedömning och att t.ex. brottet sabotage mot blåljusverksamhet kan ge anledning att överväga en längre förbudstid. Regeringen anger i propositionen att eftersom återreseförbudet räknas för underrättens dom löper tiden för förbudet både under en eventuell fortsatt rättsprocess och under straffverkställighetsförfarandet. Detta kan leda till att förbudet upphör att gälla innan utvisningen har verkställts. En praxis där återreseförbudet räknas för underrättens dom är inte heller förenlig med . Därför föreslår regeringen att en ny bestämmelse ska införas i utlänningslagen enligt vilken återreseförbud vid utvisning på grund av brott börjar löpa den dag som utlänningen lämnar medlemsstaternas territorium eller, om beslutet om utvisning ska verkställas till en medlemsstat, den dag utlänningen lämnar . Domstolen ska i beslut med tidsbegränsade återreseförbud inte längre ange vilken dag förbudet upphör att gälla. Utvisning på grund av brott är inte en brottspåföljd utan en särskild rättsverkan av brott. Om en person har begått ett brott och utvisas på grund av det får han eller hon både en påföljd för brottet och ett utvisningsbeslut. För att den samlade reaktionen på brottet inte ska bli oproportionerligt sträng finns en bestämmelse om s.k. utvisningsmen i . Bestämmelsen innebär att domstolen vid straffmätningen, utöver brottets straffvärde, i skälig omfattning ska beakta om den tilltalade förorsakas men till följd av att han eller hon utvisas ur landet på grund av brottet. Det förekommer att ett beslut om utvisning inte kan verkställas, t.ex. på grund av verkställighetshinder. Om den dömde i ett sådant fall har fått strafflindring på grund av att domstolen har beaktat utvisningsmen har han eller hon fått ett kortare straff utan att det finns något sakligt skäl för det, dvs. utan att han eller hon faktiskt drabbats av något men. Den ordningen är enligt regeringen i hög grad otillfredsställande. Även om det handlar om ett begränsat antal fall kan resultaten ändå uppfattas som stötande och bidra till att skada tilltron till rättssystemet. Regeringen föreslår därför att bestämmelsen i om att domstolen vid straffmätningen ska beakta om den tilltalade förorsakas men till följd av att han eller hon utvisas på grund av brottet ska tas bort. Utvisningen ska därmed inte heller inverka på påföljdsvalet. Det men som utvisningen innebär för den enskilde bör i stället som i t.ex. och beaktas när återreseförbudets längd bestäms.