bet · H901JuU26 · 2022-05-10 00:00:00 — I motion 2021/22:1507 av Boriana (M) begärs ett tillkännagivande om att stärka skyddet för brottsutsatta barn och ungdomar, och i motion 2021/22:3634 av och Kopparklint (båda M) yrkande 4 begärs ett tillkännagivande om att regeringen bör se över en särskild barnkommission med uppdrag att utreda om och hur myndigheter agerat för att förhindra att det enskilda barnet utsatts för övergrepp. På uppdrag av regeringen har i samverkan med , och tagit fram nationella riktlinjer för samverkan kring barn som misstänks vara utsatta för brott (Delredovisning av regeringsuppdrag avseende gemensamma nationella riktlinjer kring barn som misstänks vara utsatta för brott och kriterier för landets barnahus, POA-428-6530/08). Syftet med riktlinjerna är att säkerställa att samverkan mellan berörda myndigheter vid utredningar om barn sker på ett effektivt och rättssäkert sätt med ett konsekvent barnperspektiv. Enligt riktlinjerna ska arbete med brottsutsatta barn främst ske i s.k. barnahus, men även på orter där sådana saknas ska samverkan ske. Förfarandet för när barn hörs under förundersökningen ska präglas av ett konsekvent barnperspektiv. Målgrupp för samverkan är barn som misstänks vara utsatta för misshandel och andra våldsbrott, sexualbrott eller brott mot förbud mot könsstympning av kvinnor. I målgruppen ingår även barn som lever med våld i familjen (vittnen till våld). När det bedöms vara lämpligt bör samverkan även omfatta barn som är förövare av sexualbrott. Polisen arbetar därför enligt särskilda metoder när offret är ett barn. Förhör hålls av särskilt utbildad personal antingen i barnahus eller i speciellt inredda förhörsrum för barn hos polisen för att barnet ska slippa besöka olika inrättningar och upprepa sin historia. Videoförhör används för att barnet inte ska behöva närvara vid rättegången (prop. 2012/13:111 s. 93). Av skrivelsen Handlingsplan 2016–2018 till skydd för barn mot människohandel, exploatering och sexuella övergrepp (skr. 2015/16:192) framgår att det finns barnahus på fler än 30 orter i . Efter förslag från utskottet uppmanade i ett tillkännagivande regeringen att stimulera myndigheternas arbete med att inrätta fler barnahus (bet. 2013/14:JuU18, rskr. 2013/14:177). Regeringen anför i skrivelse 2016/17:75 (s. 15) att flera nya barnahus har etablerats sedan tillkännagivandet beslutades, och barnahus finns i alla län utom , och . Verksamheten omfattar barn , och den har varit föremål för översyn. Vidare har ett nationellt – Barnafrid – inrättats vid . De åtgärder som tas upp i tillkännagivandet är därmed omhändertagna. Regeringen anför vidare i skrivelse 2017/18:75 (s. 10 f.) att regeringen beslutade att ge (Barnafrid – nationellt centrum för kunskap om våld mot barn) i uppdrag att utvärdera barnahusverksamheterna i (S2018/00212/FST). Vidare konstaterar regeringen att de åtgärder som tas upp i tillkännagivandet därmed är omhändertagna, och beslutade regeringen att lägga punkten till handlingarna. Punkten är slutbehandlad. Som framgår ovan gav regeringen i uppdrag att utvärdera barnahusverksamheterna i . För att främja ett kvalitativt och likvärdigt bemötande för brottsutsatta barn, oavsett bostadsort, ska utvärderingen identifiera goda exempel och eventuella brister. Av beskrivningen av uppdraget framgår bl.a. följande. Uppdraget om utvärdering av barnahusverksamheterna syftar till att synliggöra aktuella behov och därigenom främja att brottsutsatta barn får ett likvärdigt bemötande, stöd och skydd oavsett bostadsort. En utvärdering belyser kvalitet, behovsuppfyllnad, eventuella skillnader och de konsekvenser sådana skillnader får för de barn som utgör målgruppen, och utvärderingen kan på så sätt utgöra ett viktigt underlag för berörda myndigheter. I uppdraget ingick inte att lämna åtgärdsförslag. Uppdraget redovisades till regeringen . Av slutrapporten framgår att 32 barnahus besöktes inom ramen för utvärderingen –. I utvärderingen konstateras att det finns många välfungerande barnahus men att det förekommer regionala skillnader i barnahusens organisation och verksamhet. 68 kommuner, främst i norra , , och sydöstra delar av , står utanför verksamheten. I sammanfattningen anförs bl.a. följande (s. 5). Ur ett barnperspektiv medför de konstaterade regionala skillnaderna en risk för ett icke likvärdigt bemötande, stöd och skydd. Detta kan yttra sig i form av olikheter bland annat gällande definition av målgrupper för Barnahusen, krisstöd och bedömning av vårdbehov, tillgång till barnmedicinsk och barn- och ungdomspsykiatrisk vård, möjlighet att erbjuda frivilliga hälsokontroller samt att tillgodose syskons behov av stöd och behandling. Läget ter sig problematisk för åldersgruppen 15–18-åringar, som nödvändigtvis inte kommer i kontakt med Barnahus. Sammanfattningsvis kan man konstatera att det har tillkommit ytterligare ett antal Barnahus som de grundläggande problemen som belysts i de tidigare utredningarna kvarstår. Det finns dock utrymme för förbättringar då det gäller det multiprofessionella teamarbetet och det tvärsektionella samarbetet, men de stora utmaningarna finns då det gäller behovet av en enhetlig nationell styrning som slår fast att barn som misstänks vara utsatta för brott ska utredas i en barnvänlig miljö där berörda myndigheter samlas och samverkar under ett tak, och där brottsutredning, skydd, samt fysisk och psykisk hälsa beaktas. Vidare saknas en nationell samordning av verksamheten i Barnahus. Befintlig sekretesslagstiftning försvårar samverkan och gör det svårt för Barnahusen att leva upp till de nationella kriterierna. Lagstiftningen förhindrar även gemensam statistikföring och försvårar därmed uppföljning och planering av verksamheten i Barnahus. Utredningen om skydd för barn som bevittnar våld och andra brottsliga handlingar och ansvar för uppmaning att begå självmord I utredningsbetänkandet Straffrättsligt skydd för barn som bevittnar brott mellan närstående samt mot uppmaning och annan psykisk påverkan att begå självmord (SOU 2019:32) gör utredningen bedömningen att det bör utredas om det finns behov av författningsreformer och andra åtgärder för barnahusens verksamhet, för att alla barn som utsatts för brott av närstående ska ha likvärdig rätt till anpassade åtgärder oavsett var i landet de bor. Utredningen anför bl.a. följande (s. 222 f.). Barnahusen är en samverkansform som inkluderar flera olika myndigheter och verksamheter. En reglering av sådan verksamhet kan vara förenad med svårigheter. Utredningen menar emellertid att det finns mycket starka skäl för att se över barnahusens verksamhet och hur denna ska regleras samt vilka riktlinjer och mål som ska finnas och hur verksamheten ska följas upp. Detta är centralt för att alla barn ska ha samma rätt till anpassade utredningar och samverkande insatser när de misstänks ha blivit utsatta för brott. Som det ser ut avgörs den frågan av var i landet barnet bor och barn som råkar bo på en plats som saknar barnahus, kommer inte att få tillgång till detta specialanpassade förfarande alls. Utredningen menar att detta kräver en särskild genomgång av lämpligt organ. Frågan om reglering och styrning av barnahusens verksamhet bör alltså utredas särskilt. Utredningen uppväxt fri från våld (A 2021:02) beslutade regeringen att ge en särskild utredare i uppdrag att lämna ett förslag till en samlad nationell strategi för att förebygga och bekämpa våld mot barn, inklusive hedersrelaterat våld och förtryck. Strategin ska anlägga ett helhetsperspektiv och möjliggöra en sammanhållen inriktning för arbetet med att förebygga och bekämpa våld mot barn . Utredaren ska ta fram förslag till mål för det långsiktiga arbetet att förebygga och bekämpa våld mot barn. Utredaren ska även identifiera brister och möjliga åtgärder. I syfte att nå de uppsatta målen ska utredaren föreslå åtgärder inom följande områden: • samverkan mellan statliga myndigheter, kommuner, organisationer och andra berörda aktörer • förebyggande arbete mot våld mot barn samt upptäckt av våld mot barn • skydd, stöd och behandling för barn som upplevt våld (dvs. bevittnat våld och/eller utsatts för våld) • brottmålsprocessen för barn som upplevt våld • kunskap, metodutveckling och uppföljbarhet. Uppdraget ska redovisas (dir. 2022:17). Barnfridsbrott och särskild företrädare för barn infördes det nya gradindelade brottet barnfridsbrott i . Det innebar att det blev straffbart att utsätta ett barn för att bevittna vissa brottsliga gärningar, såsom vålds- och sexualbrott, i nära relationer. Straffet är fängelse i högst . Är brottet grovt döms för grovt barnfridsbrott till fängelse i lägst och högst . Det finfördes även en särskild straffskala för ringa brott. För att stärka barnens ställning generellt utvidgades även uppdraget för den som är särskild företrädare för ett barn enligt lagen (1999:997) om särskild företrädare för barn (prop. 2020/21:170, bet. 2020/21:JuU35). Av 1 § lagen om särskild företrädare för barn följer att när en förundersökning har inletts eller återupptagits i fråga om ett brott som kan leda till fängelse och har begåtts mot någon som är , ska en särskild företrädare förordnas för barnet om en vårdnadshavare kan misstänkas för brottet. En särskild företrädare ska också förordnas om det kan befaras att en vårdnadshavare på grund av sitt förhållande till den som kan misstänkas för brottet inte kommer att ta till vara barnets rätt. En särskild företrädare ska inte förordnas om det med hänsyn till barnet är obehövligt eller särskilda skäl annars talar mot det. I 2 § samma lag finns bestämmelser om vad som gäller när vårdnadshavarna inte är gifta eller bor tillsammans under äktenskapsliknande förhållanden och sådana omständigheter som anges i 1 § endast gäller en av vårdnadshavarna. Den särskilda företrädarens uppgifter framgår av 3 § och innefattar att, i stället för barnets vårdnadshavare, som ställföreträdare ta till vara barnets rätt under förundersökningen och i efterföljande rättegång. utvidgades uppdraget till att även omfatta åtgärder som rör verkställighet av skadestånd och ansökan om brottsskadeersättning. Syftet med utvidgningen är framför allt att dessa uppgifter inte ska ankomma på vårdnadshavarna. I den utredning som ligger till grund för propositionen (SOU 2019:32) föreslås bl.a. att uppdraget för särskilda företrädare för barn utvidgas även på så sätt att det i lagen ska anges att det till företrädarens uppgifter hör att hämta barnet till förhör och att inför barnets deltagande i utredningsåtgärder tillse att barnet har den information det behöver för att känna trygghet i situationen samt informera barnet om utfallet av förundersökning och eventuell rättegång. Regeringen konstaterar att det redan ingår i den särskilda företrädarens uppgift att ta till vara barnets rätt under förundersökningen och i efterföljande rättegång samt bedömer att detta innefattar att se till att barnet har den information det behöver för att känna trygghet samt informera barnet om utfallet av förundersökning och rättegång. Enligt regeringen riskerar dessutom en alltför detaljerad bestämmelse att läsas som uttömmande i fråga om vad företrädaren ska och får göra och föreslår därför inte någon ändring i denna del. När det gäller förslaget om hämtning till förhör noterar regeringen att frågan togs upp i samband med införandet av lagen om särskild företrädare för barn. Det uttalades då att det inte är möjligt att ge en fullständig behandling av frågor om hur förhör ska genomföras, men att samma regler som annars gäller är tillämpliga. Det uttalades även att den särskilda företrädaren saknar befogenheter att använda tvångsmedel, såsom att hämta barnet. För att förhör genom den särskilda företrädarens medverkan ska kunna komma till stånd, anfördes det vidare, torde det ofta krävas att det sker i samband med att barnet vistas i daghem, skola eller liknande. Däremot ingår det i den särskilda företrädarens uppgift att ta ställning till om barnet bör genomgå ett förhör (se prop. 1998/99:133 Särskild företrädare för barn s. 28 och 31–32). Det anförda gör sig enligt regeringens mening alltjämt gällande. Det skulle inte vara en lämplig ordning att lägga en skyldighet på den särskilda företrädaren att alltid ansvara för hämtning av barnet. Det skulle nämligen inte finnas några tvångsmedel att tillgå, och det är nödvändigtvis inte alltid till barnets bästa att den särskilda företrädaren, som barnet kanske inte har träffat tidigare, hämtar barnet. Enligt regeringens mening bör det därför, som , i stället vara upp till den särskilda företrädaren för barn att ta ställning till hur barnet, på det för barnet lämpligaste sättet, ska inställa sig till ett förhör eller annan utredningsåtgärd. Till särskild företrädare får enligt 5 § en advokat, en biträdande jurist på advokatbyrå eller någon annan förordnas. Endast den som på grund av sina kunskaper och erfarenheter samt personliga egenskaper är särskilt lämplig för uppdraget får förordnas. Regeringens handlingsplan mot prostitution och människohandel Regeringen beslutade beslut om Handlingsplan mot prostitution och människohandel (bilaga till regeringsbeslut nr II:1). Syftet med handlingsplanen är att förebygga och motverka prostitution och människohandel för alla ändamål samt att bidra till ett bättre skydd och stöd för personer som är utsatta för människohandel. I handlingsplanen framgår att regeringens mål för barnrättspolitiken är att barn och unga ska respekteras och ges möjlighet till utveckling och trygghet samt delaktighet och inflytande. I regeringens målsättning inkluderas att inget barn ska utsättas för människohandel, exploatering eller sexuella övergrepp. Vid beredning av motioner från den allmänna motionstiden /20 (bet. 2019/20:JuU29 s. 51 f.) föreslog utskottet ett tillkännagivande om att regeringen ska ta fram en nationell plan för barnahusens verksamhet i syfte att förbättra likvärdigheten och tillgången till insatser för alla barn oavsett var i landet man bor. Utskottet anförde bl.a. följande. Utskottet anser att det så långt som det är möjligt ska undvikas att ett barn slussas runt mellan flera olika myndigheter och att barnet inte ska behöva upprepa sin historia för flera olika personer. Barnahus är ett bra exempel på en trygg och barnvänlig miljö där barn som misstänks vara utsatta för övergrepp är i centrum för utredningsprocessen. Det är ytterst viktigt att alla barn som behöver får tillgång till denna verksamhet och att insatserna håller lika god kvalitet och är likvärdiga över hela landet. Utskottet anser därför att regeringen ska ta fram en nationell plan för barnahusens verksamhet i syfte att förbättra likvärdigheten och tillgången till insatser för alla barn. följde utskottets förslag (rskr. 2019/20:233). I skrivelse 2021/22:75 (s. 89 f.) anför regeringen att den gett en särskild utredare i uppdrag att lämna förslag på en strategi för att förebygga och bekämpa våld mot barn, inkluderat hedersrelaterat våld och förtryck (dir. 2021:29). Utredaren ska lämna förslag på hur barnahusverksamheten kan utvecklas, exempelvis vad gäller att ge likvärdig tillgång till stöd till barn under hela brottmålsprocessen och genom nationell samordning. Uppdraget ska redovisas . Punkten är inte slutbehandlad. I samma betänkande (bet. 2019/20:JuU29 s. 51 f.) uttalade utskottet att det inte framkommit något som gav skäl att ställa sig bakom ett yrkande om att sekretesslagstiftningen bör förändras så att berörda myndigheter inom barnahusen kan samarbeta utan hinder av sekretess. Motionsyrkandet avstyrktes därför och följde utskottets förslag (rskr. 2019/20:233). Vid fjolårets beredning från allmänna motionstiden /21 föreslog utskottet ett tillkännagivande om att det skyndsamt bör tas fram en nationell plan för barnahusens verksamhet för att förbättra likvärdigheten och tillgången för alla barn oavsett var i landet man bor (bet. 2020/21:JuU27 s. 64 f.). Utskottet anförde följande. I slutredovisningen av uppdraget gällande utvärdering av barnahusverksamheterna i framgår det att många barnahus fungerar bra men att det finns regionala skillnader. Detta medför risker för att barn som utsatts för brott inte får ett likvärdigt bemötande, stöd och skydd, något som kan komma att innebära stora svårigheter för det utsatta barnet. Det är enligt utskottets mening viktigt att bristerna som slutredovisningen pekade på åtgärdas skyndsamt. tillkännagav att regeringen ska ta fram en nationell plan för barnahusens verksamhet för att förbättra likvärdigheten och tillgången för alla barn oavsett var i landet man bor. Regeringen bör därför skyndsamt presentera en sådan nationell plan som ska innehålla förebyggande åtgärder samt åtgärder när ett barn blivit utsatt. Planen ska tydliggöra vilket ansvar alla aktörer har, och när det finns brister ska förbättringar föreslås. följde utskottets förslag (rskr. 2020/21:345). I skrivelse 2021/22:75 (s. 120) anför regeringen att den gett en särskild utredare i uppdrag att lämna förslag på en strategi för att förebygga och bekämpa våld mot barn, inkluderat hedersrelaterat våld och förtryck (dir. 2021:29). Utredaren ska lämna förslag på hur barnahusverksamheten kan utvecklas, exempelvis vad gäller att ge likvärdig tillgång till stöd till barn under hela brottmålsprocessen och genom nationell samordning. Uppdraget ska redovisas . Punkten är inte slutbehandlad. I samband med att behandlade proposition 2020/21:170 Barn som bevittnar brott tillkännagav för regeringen att straffskalan för brottet barnfridsbrott bör höjas (bet. 2020/21:JuU35 s. 6, rskr. 2020/21:314). I regeringens skrivelse 2021/22:75 s. 113 anges att ärendet bereds i och att punkten inte är slutbehandlad I samband med att barnfridsbrottet infördes behandlade utskottet en motion om att den särskilda företrädarens ansvar bör förtydligas så att det direkt i lagtexten framgår att det är den särskilda företrädaren som har det praktiska ansvaret för hämtning av barn till förhör (bet. 2020/21:JuU35 s. 12 f.) Utskottet ansåg i likhet med regeringen att det inte framstår som ändamålsenligt att i detalj reglera den särskilda företrädarens uppgifter bl.a. eftersom en sådan bestämmelse riskerar att läsas som uttömmande. Det bör dessutom åligga den särskilda företrädaren att i varje enskilt fall bedöma på vilket sätt barnet lämpligast ska inställa sig till förhör. Motionen avstyrktes därför. Vid beredning av motioner från den allmänna motionstiden /19 (bet. 2018/19:JuU14 s. 72 f.) avstyrkte utskottet även en begäran om ett tillkännagivande om att rättsprocesser där barn är inblandade ska förbättras och förändras kontinuerligt. Utskottet yttrade att det utgår från att ett sådant arbete bedrivs och ansåg inte att det framkommit något som gav anledning att göra något sådant tillkännagivande. följde utskottets förslag. Som framgår ovan har en utredning om barnahusverksamheterna i konstaterat att tillgången till och innehållet i verksamheten varierar i olika delar av landet, vilket är problematiskt eftersom alla barn har rätt till likvärdigt stöd och likvärdiga myndighetsinsatser. har också tidigare efterfrågat en nationell plan för barnahusens verksamhet i syfte att förbättra likvärdigheten och tillgången till insatser för alla barn. Utskottet anser därför att det är positivt att regeringen har gett en särskild utredare i uppdrag att bl.a. lämna ett förslag på hur barnahusverksamheten kan utvecklas, exempelvis vad gäller att ge ett likvärdigt stöd. För att betona vikten av att detta arbete också leder fram till en nationell plan för barnahusens verksamhet anser utskottet att bör göra ännu ett tillkännagivande till regeringen i frågan. Utskottet tillstyrker därför motionerna 2021/22:455 (V) yrkande 4, 2021/22:3218 (C) yrkandena 8, 2021/22:3387 (L) yrkande 9, 2021/22:3424 yrkande 30 och 2021/22:3778 (M) yrkande 7 och tillstyrker delvis 2021/22:2887 (M) yrkandena 1–7. Utskottet anser inte att det framkommit några omständigheter som ger anledning att ställa sig bakom ett sådant tillkännagivande som begärs i motion 2021/22:1738 (M) om att verka för en ökad medvetenhet om betydelsen av att anmäla brott. Utskottet är inte heller berett att ta initiativ till några sådana tillkännagivande som begärs i motion 2021/22:3634 (M) yrkande 3 om att regeringen bör ta fram en konkret handlingsplan mot sexuella övergrepp mot barn eller förslaget i motion 2021/22:4156 (M) om att arbeta fram nationella riktlinjer gällande bemötande av barn i särskilt utsatta situationer dit räddningstjänst eller liknande kallas. Som framgår ovan bereds tidigare tillkännagivande om att straffet för brottet barnfridsbrott bör höjas. Det saknas därför enligt utskottet anledning för att ta några sådana initiativ som efterfrågas i motion 2021/22:3219 (SD) yrkande 18 om att straffet för brottet barnfridsbrott bör höjas. Utskottet avstyrker med anledning av detta motionen. Utskottet konstaterar beträffande övriga motioner om barnfridsbrott att ändringarna trädde i kraft så sent som och att utskottet därför inte är berett att nu ta initiativ till några sådana ändringar i denna lagstiftning som begärs i motionerna 2021/22:2883 (M) yrkande 1, 2021/22:3218 (C) yrkande 2 och 3 samt 2021/22:3972 (L) yrkande 41. I motion 2021/22:3778 (M) yrkande 17 begärs ett tillkännagivande om den särskilda företrädarens ansvar för att medverka vid hämtning av barn till förhör. Utskottet vidhåller sin tidigare inställning och avstyrker motionsyrkandet. Utskottet finner inte skäl att ställa sig bakom förslagen i motionerna 2021/22:2883 (M) yrkande 2 och motion 2021/22:3778 (M) yrkande 18 om en utredning av ombud för barn och särskild företrädare för barn. Utskottet är inte heller berett att ställa sig bakom förslaget i motion 2021/22:3218 (C) yrkande 1 om ett tillkännagivande om att särskilda företrädare för barn bör ges ökade befogenheter att fatta beslut om vissa vård- och stödinsatser. Det mycket viktigt att engagemanget och förfarandet för att utreda och fälla till ansvar för brott mot barn håller hög nivå. Många utsatta barn ger uttryck för en bristande tilltro till myndigheterna och tvivlar på att de kan få hjälp. Utskottet anser därför att de som arbetar med brottsutredningar där barn är brottsoffer ska ha särskilda specialistkunskaper och att tidsfristen för handläggning av brott mot barn inte överskrids utan att det är motiverat. Det bör vidare göras en översyn av den sammanlagda tiden för utredning och brottmålsprocess i barnärenden och av möjligheten att ge barn stöd- och rehabiliteringsinsatser även för brottsutredning och brottmålsprocess. Vad utskottet nu har anfört bör ge regeringen till känna. Därmed bifaller utskottet motionerna 2021/22:1507 (M), 2021/22:3218 (C) yrkandena 7, 9, 10 och 12. Avslutningsvis anser utskottet att det inte har framkommit skäl att ställa sig bakom förslagen i motionerna 2021/22:3387 (L) yrkande 4 och 2021/22:3634 (M) yrkande 4. Motionsyrkandena avstyrks därför. Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden om bl.a. att regeringen bör tillsätta en utredning i syfte att förlänga målsägandebiträdenas förordnanden och en utredning om ytterligare brottsskadeersättning avseende ekonomiska konsekvenser för personer som blivit utsatta för sexuellt och fysiskt våld. Jämför reservation 41 (V, MP) och 42 (V, MP). I samband med att utskottet beslutat att yttra sig till civilutskottet över proposition 2021/22:198 Stärkt rätt till skadestånd för brottsoffer beslutade utskottet att lämna över motioner från allmänna motionstiden om effektivare hantering av ersättning till brottsoffer till civilutskottet. Dessa motioner har därför flyttats till det ärendet. I kommittémotion 2021/22:455 av m.fl. (V) yrkande 12 begärs ett tillkännagivande om att regeringen bör tillsätta en utredning i syfte att förlänga målsägandebiträdenas förordnanden så att brottsoffer kan få stöd i samband med ersättningsanspråk.