bet · H901KU11 · 2022-01-14 00:00:00 — Även om jag instämde i att det var angeläget att agerade för att hålla nere smittspridningen ansåg jag att en strävan att begränsa smittan inte får drivas så långt att en myndighet på eget bevåg tillåter sig att på detta sätt göra avsteg från bindande regler. Jag menade också, med hänsyn till särskilda uppdrag inom ramen för uppgiften att stoppa smittan, att man borde ha agerat som ett särskilt gott föredöme och utvecklat sina arbetsmetoder på ett sådant sätt att man kunde ha både utfört obligatoriska uppgifter och följt råd och rekommendationer under pandemin. hade till exempel kunnat ta in kopior av de akter man skulle granska. Jag har gjort många intressanta iakttagelser, och jag svarar gärna på utskottets frågor. Tills vidare stannar jag dock här. , JO: Mitt ansvarsområde omfattar , inklusive tvångsvården av missbrukare och unga, socialförsäkringen och ärenden enligt LSS. Jag ansvarar också för arbetsmarknadsärendena. När det gäller trendbrott kan jag notera några sådana. Under verksamhetsåret har socialförsäkringsärendena minskat med , som arbetsmarknadsärendena ökat med . Anmälningarna mot a-kassorna har mer än fördubblats. Problemen här gäller främst långsam handläggning av ersättningsärendena. Här kan jag hänvisa till min inspektion av tre a-kassor, som redovisas i mitt beslut på sidan 42 i ämbetsberättelsen. Det beslutet gäller arbetslöshetskassan Alfa, arbetslöshetskassa och Småföretagarnas arbetslöshetskassa. Granskningen gällde i första hand långsam handläggning och hur arbetslöshetskassornas beslut var utformade. Chefs-JO Nymansson frågade sig hur domstolarna och förvaltningsmyndigheterna levt upp till de krav som vi ställer på dem. När vi lämnade över förra årets ämbetsberättelse försökte jag ge olika exempel på hot mot god förvaltning inom mitt ansvarsområde. Jag nämnde då typiska, återkommande och allvarliga brister i myndigheternas handläggning. Även återkommer jag till detta genom att i min översikt ta legalitetsprincipens krav som utgångspunkt. Gemensamt för mitt urval av beslut i ämbetsberättelsen är att myndigheterna ibland gör saker som saknar författningsstöd. Detta kanske inte är en ny trend, men det är i varje enskilt fall ett allvarligt problem när kravet på rättsligt stöd inte respekteras i myndigheternas verksamheter. Ett sådant förfarande riskerar att undergräva förtroendet för myndigheterna. En stor del av de åtgärder som myndigheterna kan fatta beslut om är ingripande för den enskilde. Legalitetsprincipen och dess krav på rättsligt stöd för myndigheternas handlande och rättssäkerhet för enskilda är avgörande för hur rättsordningen fungerar. Förvaltningen ska vara normbunden och inte godtycklig. Att det nödvändiga författningsstödet för en åtgärd saknas behöver dock inte betyda att en myndighet utövar offentlig makt utan hänsyn till gällande rätt. Normalt får det antas vara fråga om en felaktig tolkning av tillämpliga, kanske oklara bestämmelser. I vissa situationer blir gränsen mellan oriktig tillämpning av rättsregler och avsaknad av författningsstöd också flytande. är problemet att myndigheterna inte tillräckligt noggrant tar reda på om de har rättsligt stöd för sina åtgärder. Problemen riskerar att bli allvarliga när regelverk sätts på undantag och mer praktiska lösningar eftersträvas. Detta gäller särskilt, menar jag, i de ärenden som gäller barn och unga, där skyddsaspekterna är påtagliga. Här utgår jag dock från mitt ansvarsområde. I årets ämbetsberättelse har jag tagit med några beslut som mycket konkret ger exempel på myndighetsåtgärder som utmanat kravet på god förvaltning. Se till exempel beslutet på sidan 27 om Arbetsförmedlingens hot om sanktioner på felaktiga grunder och besluten på sidan 510 och sidan 523 om socialnämndens placeringar av barn. Dessa ärenden vittnar om en mycket pragmatisk syn på regelverken. Ärendena gäller och och är, menar jag, exempel på mycket dålig förvaltning. Mer specifikt har jag under det aktuella verksamhetsåret tyvärr behövt fortsätta min granskning av hur bestämmelserna i och LVU om de så kallade särskilda befogenheterna, avskiljande och vård i enskildhet, tillämpats. Min oro här gäller om regelkunskapen är tillräcklig på LVM-hemmen och de särskilda ungdomshemmen. En viktig fråga är om tillämpningen ute på institutionerna är korrekt och enhetlig. Den blixtbelyser frågan om , Sis, centralt borde arbeta mer aktivt och probleminriktat i sin normgivande och normerande uppgift. Mest oroväckande och allvarliga är, menar jag, de återkommande uppgifterna om att intagna barn och ungdomar blir utsatta för fasthållningar och obefogat våld på de särskilda ungdomshemmen. Detta är något som jag upprepade gånger har kritiserat Sis för. Att fasthållningar och obefogat våld förekommer är tyvärr något jag kunde konstatera också efter att ha inspekterat fyra av Sis särskilda ungdomshem på temat trygghet och säkerhet. Denna tematiska inspektionsrunda följde jag upp med en inspektion av Sis placeringsenhet, och jag räknar med att kunna avsluta och redovisa den inspektionen . Enligt regeringsformen är var och en gentemot det allmänna skyddad mot bland annat påtvingat kroppsligt ingrepp. Den enskildes skydd får endast begränsas genom lag. De särskilda befogenheterna enligt LVM och LVU innebär att den enskildes grundläggande fri- och rättigheter inskränks. Ett avskiljande är ett långtgående ingrepp i den personliga integriteten. Det är därför viktigt att ungdomshemmen inte tillämpar reglerna på ett sådant sätt att vården bedrivs i en gråzon, där det råder osäkerhet om huruvida åtgärderna har stöd i lagen. Rätten att överklaga Sis beslut om att använda sådana befogenheter utgör, tillsammans med tillsyn, partsinsyn och insyn genom offentlighetsprincipen, en viktig del av rättssäkerheten för de unga intagna. kan det vara mycket svårt för den unga att bedöma vilka anspråk på domstolsprövning han eller hon kan ha efter att ha hållits fast på ett oacceptabelt sätt. Min granskning visade att Sis fortsätter att felaktigt fatta beslut om avskiljande när den unge hållits fast mot golv och väggar, men utan att ha blivit avskild. Jag vill betona att åtgärden att hålla fast en intagen inte har stöd i LVU. Utifrån mina inspektioner kan jag konstatera att personalen vid ungdomshemmen ofta har svårt att avgöra den rättsliga innebörden av olika åtgärder och att utifrån detta säkerställa att de krav i formellt hänseende som ställs på verksamheten uppfylls. Personalen måste inte bara förstå vad de särskilda befogenheterna innebär och när de får tas i anspråk utan måste också kunna skilja dessa befogenheter från andra typer av åtgärder som de faktiskt saknar lagstöd för. Utöver legalitetsaspekterna får detta betydelse för hur kraven på enhetlighet och förutsebarhet uppfylls i tillämpningen. Det får även betydelse för den intagnes möjligheter till överprövning i förvaltningsdomstol av Sis beslut. Jag menar att det här finns en risk för bristande enhetlighet inom Sis, som beror på att varje ungdomshem kan göra sin egen bedömning av det inträffade. I detta sammanhang kan jag hänvisa till två beslut, på sidan 533 och sidan 564, som gäller det särskilda ungdomshemmet . De oklarheter som finns här handlar inte bara om tillämpningsfrågor. För att tillämpningen ska bli korrekt och rättssäker krävs också att regleringen är tydlig och att kravet på förutsebarhet i lagstiftningen är uppfyllt. Sis har framfört att det finns tillämpningsproblem på grund av hur regleringen är utformad när det gäller de särskilda befogenheterna, men också därför att myndighetens egna riktlinjer varit alltför kortfattade i dessa delar. Med anledning av Barnrättsbyråns rapport noterade jag med stor oro att Sis, på fråga från en journalist om det verkligen finns stöd i LVU för att hålla fast intagna, förklarade att personalen har att följa Sis interna riktlinjer och att dessa ännu inte hunnit ändras. Jag anser det vara mycket bekymrande att dessa riktlinjer inte har ändrats trots att det snart gått jag i ett beslut som gällde ungdomshemmet slog fast att fasthållning inte är en särskilt reglerad befogenhet enligt LVU. Jag kommer att följa upp detta och återkomma till dessa frågor. Med denna lite missbelåtna anmärkning tackar jag för ordet. Per Lennerbrant, JO: Jag vill börja med att säga några ord om JO:s uppdrag – ett uppdrag som enligt min mening blir allt viktigare i takt med samhällsutvecklingen. Jag tar som utgångspunkt den allvarliga brottslighet som det rapporteras mycket om och att åtgärder mot brott blir allt viktigare, både hos allmänheten och hos de politiska partierna. I de programförklaringar som partierna gör och i remitterade lagförslag och redan genomförd lagstiftning kan jag se en vilja att ge de brottsbekämpande myndigheterna ökade möjligheter till bland annat tvångsmedelsanvändning – åtgärder som till sin natur är integritetskänsliga och innebär begränsningar av grundlagsskyddade fri- och rättigheter. Grundlagen medger sådana begränsningar om de införs genom lag, men endast under de förutsättningar som anges i grundlagen. Det handlar bland annat om att åtgärden ska vara proportionerlig i förhållande till sitt syfte. Det är såklart viktigt att de brottsutredande myndigheterna har tillgång till effektiva verktyg i kampen mot brottsligheten. Men dessa måste alltså balanseras mot integritetshänsyn och vara förenliga med grundläggande principer. När åtgärderna mot brottslighet blir fler och går längre än vi har sett blir JO:s uppgift att vaka över medborgarnas grundläggande fri- och rättigheter och se till att de inte träds förnär allt viktigare. För mig som har tillsyn över de flesta av de myndigheter som har ett brottsbekämpande uppdrag blir detta en mycket viktig fråga för framtiden. När det gäller JO:s uppdrag vill jag också peka på den roll som JO har vid granskning av lagförslag som remitteras till JO, både från och från regeringen. JO:s granskning av lagremisser tar som naturlig utgångspunkt regeringsformens katalog över grundläggande fri- och rättigheter. Som chefs-JO redan har lyft fram här har denna del av JO:s uppdrag haft stor betydelse under pandemin genom att konstitutionella aspekter getts nödvändig belysning, bland annat när det gäller den så kallade pandemilagen. För egen del har jag också lämnat remissvar om bland annat förslag som av smitthänsyn begränsat möjligheten att hålla allmänna sammankomster och offentliga tillställningar. På brottsbekämpningens område blir det allt vanligare med samverkansinsatser mellan olika myndigheter, till exempel mellan tullen, polisen och , men också med kommuner inblandade. Sådana insatser ställer stora krav på en tydlig ansvarsfördelning mellan myndigheterna. Det får inte råda några tvivel om var ansvaret ligger eller vilka befogenheter de deltagande myndighetspersonerna har. För att myndigheternas åtgärder och beslut ska kunna granskas i efterhand är det också viktigt att det tydligt framgår vilken myndighet som har gjort vad. En samverkansinsats där frågor av detta slag aktualiseras är föremål för en granskning som jag bedriver just . Jag nämnde tullen. är en myndighet som fått allt större rättsliga befogenheter för brottsutredning. Behovet av granskning av verkets åtgärder ökar som en konsekvens av detta. Jag utreder flera ärenden som gäller , och jag avser att ge verket ökad uppmärksamhet i min tillsyn framöver. De förändringar som jag har nämnt nu är alltså bara några exempel på varför JO:s uppdrag blir allt viktigare. Pandemin har, som vi har hört, satt samhällets institutioner på prov i en rad olika avseenden. En aspekt som jag har granskat gäller som sagt tillämpningen av offentlighetsprincipen. Även regeringsformens bestämmelse om saklighet och opartiskhet blev aktuell. Beslutet finns med i ämbetsberättelsen. I tider av kris ökar behovet av granskning av myndigheternas åtgärder. I detta sammanhang spelar medierna en mycket viktig roll. För mediernas granskning är tillgången till allmänna handlingar och uppgifter ur sådana handlingar av central betydelse. Min granskning gällde en påstådd mörkläggning hos ett antal kommuner och en region i fråga om uppgifter om antalet smittade personer inom äldreomsorgen. En begäran om att få ut sådana uppgifter hade gjorts av medier. I beslutet uttalar jag att utredningen gav en bild av att personer i ledande befattning vid flera av de anmälda kommunerna och i regionen dragit upp riktlinjer för hur denna begäran skulle hanteras och att dessa riktlinjer gick ut på att inga uppgifter skulle lämnas ut och att besked om detta skulle lämnas vid en i förväg bestämd tidpunkt. Jag kunde emellertid inte slå fast att de formella besluten i utlämnandefrågan verkligen hade fattats på osakliga grunder. Omständigheterna i en av kommunerna var dock sådana att det fanns en rimlig grund för uppfattningen att beslutet inte fattats på objektivt sätt. Av utredningen framgick också att allmänna handlingar gallrats och e-post raderats utan att det fanns rättsligt stöd för detta. Jag kunde konstatera att det som kommit fram genom utredningen visade på en bristande förståelse och respekt hos personer i ledande befattning vid flera av kommunerna och i regionen för den grundlagsfästa rätten att ta del av allmänna handlingar och för den viktiga roll som medierna spelar för granskningen av den offentliga verksamheten. Jag uttalade därför förståelse för att det uppkommit misstankar om att kommunerna och regionen önskat begränsa insynen i sin verksamhet, vilket naturligtvis i sig var mycket allvarligt. Som jag har beskrivit i min övergripande redovisning i den tryckta ämbetsberättelsen var det annars svårt att se någon tydlig röd tråd bland klagomålen på mina områden i pandemirelaterade frågor. Det kom in ett antal klagomål mot bland annat gränspolisen med anledning av att personer nekats inresa till , utlandsmyndigheternas agerande i vissa avseenden och besluten att stänga bibliotek. Inget av dessa klagomål har dock föranlett några uttalanden från min sida. En – tyvärr, måste jag säga – ständigt aktuell fråga är handläggningstiderna vid . slutförde jag en bred granskning av handläggningstiderna i flera ärendetyper. fick kritik i samtliga fall. Ett av besluten finns med i ämbetsberättelsen. Efter att besluten meddelats ökade antalet klagomål till JO om långsam handläggning vid verket kraftigt. Jag är bekymrad över läget för vissa ärendeslag. Särskilt bekymmersamt är läget i medborgarskapsärenden. Frågan om medborgarskap är av stor betydelse för den enskilde, och långa handläggningstider kan få flera negativa konsekvenser, till exempel att sökanden inte kan komma i fråga för vissa anställningar. Medborgarskapet har också betydelse för möjligheten att rösta i allmänna val. Enligt är den beräknade handläggningstiden för en ansökan om medborgarskap 38 månader, alltså . Jag kan också nämna att de långa handläggningstiderna medfört att det hade gjorts mer än 80 000 framställningar om så kallad dröjsmålstalan i medborgarskapsärenden. Möjligheterna för en enskild att föra en dröjsmålstalan var en nyhet i den förvaltningslag som infördes . Syftet var att ge en enskild möjlighet att angripa en alltför utdragen handläggningstid hos myndigheten. valde att hantera framställningarna på automatiserad väg. Samtliga automatiserade beslut innebar ett avslag på framställningen, utan att någon egentlig motivering till beslutet gavs. Verkets automatiserade hantering är föremål för min granskning i ett initiativärende, och jag avser att fatta ett beslut . Det av mina beslut som fick mest uppmärksamhet gällde granskningen av en chefsåklagares uttalanden vid en pressträff när beslutet meddelades att förundersökningen med anledning av mordet på statsminister lades ned. Som skäl för beslutet angav åklagaren att det inte längre fanns anledning att fullfölja förundersökningen eftersom den misstänkte hade avlidit. Under den långa pressträffen namngav åklagaren bland annat den misstänkta personen. Huvudfrågorna i granskningen var om åklagarens redovisning var förenlig med den så kallade oskuldspresumtionen, som innebär en rätt att bli betraktad som oskyldig till dess att skuldfrågan fastställts av en domstol, samt om den misstänktes intressen togs till vara på ett tillräckligt sätt. Oskuldspresumtionen är en del av den grundlagsfästa rätten till en rättvis rättegång. Det var min bedömning att den misstänkte vid pressträffen framställdes som skyldig till mordet och att åklagarens redovisning utgjorde en kränkning av oskuldspresumtionen. Jag konstaterade också att åklagaren enligt objektivitetsprincipen, som binder åklagaren, hade ett ansvar att ta till vara den misstänktes intressen och att mer borde ha gjorts för att åstadkomma detta. Jag var mycket kritisk till hur chefsåklagaren presenterade sitt beslut att lägga ned förundersökningen. Fru ordförande och övriga ledamöter av ! Det jag nu har nämnt är endast några få iakttagelser från det gångna året och också någon spaning för framtiden. Det finns förstås mycket mer att säga, men tiden begränsar mig. Jag slutar därför här men svarar såklart gärna på de frågor som utskottets ledamöter kan ha. Ordförande: tack för presentationerna! Vi går direkt in på frågorna så att vi hinner med så många som möjligt. (S): Ordförande och JO! Jag blev väldigt rörd över era föredragningar. Stort tack för det arbete ni gör! Jag vill särskilt nämna det ni redogör för angående barn och unga och det som chefs-JO talade om – betydelsen av att värna och utveckla tilliten i vårt land. Detta är naturligtvis väldigt viktigt för barn och unga som hamnar i kläm. Jag vill i detta inlägg och i mina frågor lyfta JO:s granskning av agerande i fråga om personlig skyddsutrustning i samband med pandemin, detta efter en anmälan av fackförbundet . Vård- och omsorgspersonal stod verkligen i frontlinjen när pandemin slog till mot vårt land, och de är våra hjältar. Respekt, sjysta arbetsvillkor och skyddsutrustning borde vara självklarheter. En viktig del av arbete med den ämbetsberättelse ni har överlämnat till oss är att lära av misstag som begåtts så det offentliga kan agera annorlunda framåt. Därför har jag ett par frågor om omständigheterna kring initiala skyddsstopp – det omedelbara förbudet mot patientnära arbete på boendet . Det handlade alltså om verksamhet som på grund av bristfällig skyddsutrustning riskerade liv och hälsa hos brukare och personal. Det var en akut situation. Av JO:s granskning framgår att det sätt på vilket förbudet formulerades av myndigheten ledde till att det inte höll i domstol. Det är detta mina frågor kretsar kring eftersom det i förlängningen rör väldigt många svenskar – faktiskt oss alla när vi är i behov av vård och omsorg. Begreppet ”patientnära arbete” var inte en tillräckligt vedertagen formulering, och enligt förvaltningsrätten kunde arbetsgivaren inte antas förstå vad som måste göras för att förbudet skulle kunna lyftas. Som JO skriver konstaterar förvaltningsrätten att det inte gick att identifiera vilka arbetsmoment förbudet faktiskt tog sikte på. Detta – en teknikalitet i sammanhanget – innebar att rätten upphävde skyddsstoppet, och JO påpekar att sakfrågan aldrig prövades. Eftersom myndighetens beslutsformuleringar inte var rättsligt adekvata kom liv och hälsa återigen att riskeras för brukare och personal på grund av bristfällig skyddsutrustning. Av JO:s granskning framgår dessutom att det på blankett för förbud inte krävs några särskilda skäl. Enligt JO användes blanketten efter önskemål från bland annat arbetsgivaren. Jag skulle därför vilja be JO utveckla era tankar dels om sätt att skriva omedelbara förbud och huruvida de kan skrivas på ett sätt som håller för rättslig prövning och därmed fylla sin funktion som ett skydd för liv och hälsa för oss alla att rättssäkerheten påverkas ju också att och dels om eventuella brister skulle kunna kopplas till tillkortakommanden när det gäller den blankett som inte kräver att skälen utvecklas. Det skulle framstå som anmärkningsvärt om utformningen av en enkel blankett hos en myndighet bidrar till att bedömningar inte håller rättsligt och att myndighetens skydd för liv och hälsa därför brister. Det vore tacksamt att få ta del av era erfarenheter av dessa processuella frågor, även om jag förstår att det kanske ligger lite i granskningens periferi. Men ni skriver ändå rätt mycket om det i ämbetsberättelsen. Det vore bra om vi kunde lära av detta. , JO: Jag antar att frågan är riktad till mig eftersom det var mitt beslut. Det finns ett väldigt långt svar på frågorna, och det finns också ett kort. Jag tänker att jag börjar med den korta förklaringen så får vi se var vi hamnar. Detta ärende var väldigt speciellt och väldigt komplext och omfattande. Det rörde frågor som var väldigt viktiga i samhället ; man ville ha svar på vad som gällde. Det är ganska svårt att veta vad som gällde i fråga om personlig skyddsutrustning 2020 när pandemin kanske var som kraftigast och precis hade startat, . Den period jag granskade var mars–. Min granskning var rättslig och fokuserade egentligen på frågan om i sin information om gällande skyddsnivå eller på annat sätt ändrat sina uppgifter om hur kravet på adekvat skyddsutrustning skulle uppfyllas och om myndigheten därigenom agerat i strid med objektivitetsprincipens krav på saklighet och opartiskhet. Det är en annan fråga än den som förvaltningsrätten hade att ta ställning. Jag uttalade mig inte om vilken skyddsnivå på personlig skyddsutrustning som var adekvat och som krävdes utifrån de bedömningar som man kunde göra utifrån arbetsmiljölagen. Det är en domstolsfråga. blev det på det sättet att förvaltningsrätten inte kunde avgöra detta mål i sak därför att beslutet inte var avfattat på ett sådant sätt. Det var inte motiverat, och det ställdes inte heller några krav i arbetsmiljölagstiftningen på att detta stopp skulle vara motiverat. Det angavs förstås några omständigheter. Men man fick inte veta vilken skyddsnivå som var adekvat eller vid vilka situationer som denna skyddsnivå skulle användas. Denna skillnad är viktig att hålla isär. JO gör en bedömning i en helt annan än fråga än förvaltningsdomstolen gör. Jag kunde konstatera att det regelverk som finns på detta område är ett myndighetsgemensamt regelverk men där olika myndigheter ansvarar för sin del. har sina föreskrifter, och har sina riktlinjer. Det är väldigt svårt att utifrån detta regelverk förstå hur dessa regler förhåller sig till varandra. Det ger en öppning för olika tolkningar, och det bidrar till en osäkerhet om vad som gäller från till den andra. Det som var en springande punkt i detta ärende, om det beslut som fattades gällande Serafen, var egentligen om det hade generell räckvidd, det vill säga om beslutet var avfattat på ett sådant sätt att alla motsvarande verksamheter runt om i landet skulle kunna lära av detta beslut eller om beslutet bara gällde Serafens äldreboenden. Det som var avgörande för denna fråga var om man skulle göra en riskbedömning eller inte. Jag menar i mitt beslut att hade gjort detta. Därför hade man inte avsett någonting annat än att göra en bedömning just på Serafen. Detta beslut hade alltså inte en generell räckvidd. Det som menade var att beslutet hade en generell räckvidd och att kraven så att säga sänktes, medan menade att man hade hållit fast vid samma skyddsnivå när man fattade detta beslut men också – det var detta som ärendet handlade om – de informationsinsatser som man gjorde efter den ifrågasatta samverkanskonferensen efter att detta beslut fattades. Om man jämför med hur reglerna såg ut och vilka uttalanden som hade gjorts av genom beslutet och genom deras information på webben kan man se, vilket jag försöker få fram när jag skriver beslutet, att de hade hållit fast vid samma nivå. Det är många steg som man måste gå igenom för att kunna konstatera detta. Jag beklagar att detta beslut är väldigt långt och ganska komplext att ta sig igenom. Men min slutsats var att jag inte ansåg att hade fog för sitt påstående att hade ändrat uppfattning och att det berodde på att de hade påverkats av SKR och andra myndigheter som och .