bet · H901MJU17 · 2022-03-08 00:00:00 — Kritiker framhåller bl.a. att biologer inte alltid har tillräckligt bra data för att kunna beräkna beståndens storlek och tillväxt. har alternativ till MSY lanserats i olika vetenskapliga sammanhang. Ett begrepp är maximal ekonomiska avkastning (maximum economic yield, ) som fastställer den fångstnivå som ger den högsta ekonomiska nettovinsten, dvs. den största positiva skillnaden mellan ett fiskes totala kostnader och dess intäkter. Ekosystemansatsen, som har sitt ursprung i Konventionen om biologisk mångfald, är en annan vägledande princip i EU:s gemensamma fiskeripolitik. Enligt Miljömålsberedningen (SOU 2020:83) innebär ekosystemansatsen att naturvärden bevaras och naturresurser nyttjas miljömässigt, ekonomiskt och socialt hållbart, med målet att säkerställa att ekosystemen används inom sina gränser. Det betyder bl.a. att fisket inte bör påverka pelagiska (djur som lever i den fria vattenmassan) och bentiska (djur som lever på och under botten) arter, livsmiljöer och näringsvävar negativt så att dess långsiktiga produktionskapacitet försämras eller att biologisk mångfald påverkas negativt. Enligt skälsats 13 i grundförordningen är det nödvändigt att införa en ekosystemansats i fiskeripolitiken för att säkerställa att fiskeverksamhetens negativa inverkan på de ekosystemen minimeras och att fiske och vattenbruk inte leder till en försämring av den miljön. Ekosystemansatsen syftar på så sätt till att förvalta användningen av naturresurser, med beaktande av fiskeverksamhet och annan mänsklig verksamhet, som man bevarar både den biologiska rikedom och de biologiska processer som är nödvändiga för att skydda livsmiljöernas sammansättning, struktur och funktion i det berörda ekosystemet. Havs- och vattenmyndigheten har vid upprepade tillfällen pekat på att fiskeriförvaltningen traditionellt bygger på att utvecklingen av varje bestånd analyseras var för sig och att fisketrycket ses som den främsta orsaken till beståndets utveckling. Myndigheten fick 2016 i uppdrag av regeringen att ta fram en strategi för en ekosystembaserad fiskförvaltning. Regeringen har genom ändringen av uppdraget 2018 tydligt signalerat att en ekosystembaserad fiskförvaltning är en integrerad del av havsförvaltningen. har regeringen ändrat uppdraget till ett mål och återrapporteringskrav i årsredovisningen där Havs- och vattenmyndigheten ska redogöra för hur myndigheten arbetar för att en ekosystembaserad fiskförvaltning ska vara en integrerad del i att uppfylla målen i havs- och vattenförvaltningen samt miljömålen. I rapport 2020:3 framhåller Havs- och vattenmyndigheten att för att fisk och fiske ska kunna förvaltas i enlighet med en ekosystemansats, behövs förståelsen av fiskens roll i ekosystemet samt hur förvaltningen av fisken på olika sätt kan påverka vilka ekosystemtjänster vi får och . Även kunskap om hur bestånden samspelar med andra arter och miljöfaktorer behöver lyftas in för att kunna ge en mer nyanserad bild av beståndsutvecklingen, t.ex. födotillgång, predation från andra arter eller ändringar i fiskens livsmiljöer. Förståelsen behöver stärkas av vilka indirekta effekter fiske på en art kan få på näringsväven och om det kan påverka våra möjligheter att nå mål för andra arter, livsmiljöer eller ekosystemtjänster, t.ex. hur förekomst av större rovfiskar påverkar algtillväxt och därmed badvattenkvalitet. Mot denna bakgrund lämnar Miljömålsberedningen (SOU 2020:83) en analys av de delar av fiskförvaltningen som direkt eller indirekt kan förväntas ha betydelse för att nå de havsanknutna miljökvalitetsmålen. Beredningen framhåller att förvaltningen av fisk främst styrs av mål inom EU:s gemensamma fiskeripolitik och nationella näringspolitiska mål. Det är dock flera mål inom det miljöpolitiska området som har och successivt får större betydelse för förvaltningen av fiskbestånden och fisket, inte minst målet om god miljöstatus i EU:s havsmiljödirektiv, som även den gemensamma fiskeripolitiken ska bidra till. Därtill finns det ett antal strategier på såväl europeisk som nationell nivå som direkt eller indirekt påverkar förvaltningen av fiskbestånden. Miljömålsberedningen lämnar vidare ett antal förslag och gör bedömningar i fråga om förvaltningen av fiskbestånd. Beredningen bedömer att all förvaltning av fiskresurser ska vara ekosystembaserad och att en ekosystembaserad fiskförvaltning är en förutsättning för att uppfylla miljökvalitetsmålet Hav i balans samt levande kust och skärgård och mål 14 i Agenda . Beredningen föreslår således att regeringen integrerar frågor om hållbar förvaltning av fiskresurserna med havsmiljöförvaltningen och att Havs- och vattenmyndighetens instruktion ändras så att det framgår att myndigheten ska tillämpa en ekosystemansats samt att hållbar förvaltning av fiskresurserna integreras med havsmiljöarbetet. Miljömålsberedningen lämnar också bedömningar och förslag i fråga om målen och rådgivningen för fiskförvaltningen. Beredningen bedömer att fiskeripolitiken inte lever upp till målet i artikel 2 i EU:s gemensamma fiskeripolitik som slår fast att fiskeripolitiken ska vara förenlig med unionens miljölagstiftning, särskilt med målet att uppnå en god miljöstatus enligt havsmiljödirektivet. Utformningen av rådgivningen för hållbar förvaltning av fiskresursen, både inom EU och nationellt, behöver därför ses över. Beredningen har uppfattat att aktörer med ansvar för förvaltning av havsmiljön men även flera inom den svenska fiskförvaltningen ser detta som viktigt och prioriterat. Mot denna bakgrund föreslår beredningen att – Havs- och vattenmyndighetens instruktion tydliggörs så att det framgår att myndigheten inom sitt ansvarsområde ansvarar för ett samordnat genomförande av EU:s miljölagstiftning, inklusive EU:s gemensamma fiskeripolitik, med hänsyn till bl.a. miljökvalitetsnormer, rådgivning, genomförande av åtgärder samt uppföljning och utvärdering – regeringen aktivt verkar inom EU, Baltfish och Scheveningen för att främja att rådgivning från ICES om fiskekvoter och tekniska regleringar inom fiskeripolitiken även ska bidra till att nå fastställda förhållanden som kännetecknar en god miljöstatus enligt havsmiljödirektivet – regeringen med stöd av ICES tar fram ett förslag till hur en samlad rådgivning för fiskeripolitikens mål för beståndsförvaltning, inklusive delbestånd, och de delar inom havsmiljödirektivets kvalitativa deskriptorer som berör fisk, kan utformas. Miljömålsberedningens bedömningar och förslag bereds inom . Enligt regeringen är det viktigt att stödja ICES i deras arbete med att utveckla råden för att tillämpa ekosystemansatsen i fiskförvaltning. Det är dessutom viktigt att nationella datainsamlingsprogram för bestånd har hög kvalitet för att ge ICES bakgrundsdata som gör att de ger råd som är baserade på bästa tillgängliga kunskap. Regeringen har därför gett Havs- och vattenmyndigheten i uppdrag att formulera ett projekt till ICES om framtida scenarier för och dess fiskbestånd. I redovisningen framhåller myndigheten att trots flera existerande direktiv och strategier finns det ingen gemensam vision för hur ekosystem ska förvaltas, baserat på såväl sammanvägt önskvärt tillstånd för som önskvärd samhällsutveckling och förväntade klimatförändringar, och som kan användas för att vägleda en ekosystebaserad förvaltning. För att närma sig en sådan vision krävs ett förbättrat tvärvetenskapligt kunskapsunderlag. Myndigheten redovisar därefter sitt förslag på ansats och möjligt upplägg för ett sådant projekt i form av en kort projektbeskrivning, grov tids- och kostnadsuppskattning samt möjlig finansiering. Sammanfattningsvis ska projektet syfta till att – öppna för en vetenskapligt grundad politisk diskussion om förmåga att tillhandahålla ekosystemtjänster till nytta för samhälle och sektorer i regionen – ge vetenskapligt underbyggt stöd för att, i ett senare steg, kunna diskutera den gemensamma målbilden för förvaltning av ekosystem, och identifiera eventuella målkonflikter – utgöra underlag för att utveckla en ekosystembaserad förvaltning som tar hänsyn till belastningar från källa till hav och som avser samband mellan drivkrafter, aktiviteter, belastningar, status och olika ekosystemkomponenter – ge en förbättrad grund för vetenskaplig rådgivning till förvaltande myndigheter på olika förvaltningsnivåer – stärka möjligheterna att nå de mål som är satta i ett flertal nationella och internationella processer t.ex. det svenska miljömålssystemet, FN Agenda 2030, Helsingforskonventionens (Helcom) handlingsplan för (Baltic Sea Action Plan, BSAP), för , EU:s gröna giv, den gemensamma fiskeripolitiken[1] och vattendirektivet[2]. Det kan användas för att i samverkan med grannländer stärka havsplaneringen nationellt och gränsöverskridande samt genomförandet av havsmiljödirektivet[3]. Projektet föreslås drivas med ICES som plattform för genomförandet, alternativt av vetenskapliga partner under ledning av ett sekretariat, där internationell samverkan säkras genom nätverk och workshoppar ledda av ICES. Förslaget bereds inom . Som redovisas ovan har och Havs- och vattenmyndigheten tagit fram en gemensam strategi för fiskets framtid samt nya sektorsspecifika handlingsplaner. Strategin och planerna ska, med ett långsiktigt perspektiv, bidra till en konkurrenskraftig och hållbar livsmedelskedja i enlighet med bl.a. målen i livsmedelsstrategin. Strategin innehåller 15 delmål och kommer att vara styrande för de båda myndigheternas arbete med en koordinerad förvaltning och främjande där ekologi, ekonomi och social hållbarhet ska vara vägledande. Ett målområde handlar om väl förvaltade och fungerande ekosystem vilket innehåller ett antal delmål med tillhörande aktiviteter, bl.a. i fråga om vetenskapliga underlag för ekosystembaserad fiskförvaltning. I betänkande 2021/22:MJU6 Åtgärder för att rädda fiskbestånden i föreslog utskottet ett tillkännagivande till regeringen i fråga om en ekosystembaserad fiskförvaltning för fiskbestånd. Utskottet framhöll den vetenskapliga utvecklingen och ny evidensbaserad kunskap om den biologiska interaktionen mellan olika fiskarter i samt klarläggandet av att det finns flera genetiskt olika delbestånd av sill och strömming i . Mot denna bakgrund ansåg utskottet att regeringen ska verka för att en ny översyn av den gällande förvaltningsplanen för torsk, sill, strömming och skarpsill i genomförs. Utskottet ansåg att regeringen ska begära att kommissionen tar fram kriterier för en reviderad plan för att på så sätt utveckla en mer lokalanpassad förvaltning. Denna plan ska ha sin utgångspunkt i ny evidensbaserad kunskap om de olika fiskbestånden i och deras biologiska interaktion. biföll utskottets förslag (bet. 2021/22:MJU6, rskr. 2021/22:60–61). Fiskelagen (1993:787) är en s.k. sektorslagstiftning och innehåller de grundläggande bestämmelserna om rätten att fiska. 20 § innehåller ett bemyndigande som ger regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer rätt att meddela föreskrifter om vilken hänsyn som ska tas till naturvårdens intressen vid fiske. Föreskrifterna får dock inte vara så ingripande att fisket avsevärt försvåras. Den tidigare fiskelagstiftningen innehöll inte någon sådan bestämmelse. Av författningskommentaren i proposition 1992/93:232 (s. 68 f.) framgår att avsikten med bemyndigandet är att inom ramen för den nationella fiskelagstiftningen skapa möjligheter att skydda känslig natur och att harmoniera bestämmelsen på detta område med övrig lagstiftning för areella näringar. tillämpas parallellt med annan lag som reglerar verksamheter m.m. som faller inom tillämpningsområde, t.ex. fisket (prop. 1997/98:45 del 1 samt 1 kap. 3 § ). är i normgivningshänseende att likställa med vanlig lag, och det innebär att ska tillämpas parallellt med annan gällande lag. I 7 och 8 kap. finns bestämmelser om olika områdesskydd respektive regler som kompletterar jakt- och fiskelagstiftningen när det gäller att skydda djur- och växtarter. Enligt 3 § fiskelagen ska lagen inte tillämpas i den mån den strider mot föreskrifter som har meddelats med stöd av 7 eller 8 kap. . Fredningstider och fiskefria områden I fråga om fredningstider beslutar Havs- och vattenmyndigheten om sådana restriktioner av fisket i havet innanför trålgränsen och i de fem samt i tillrinnande vattendrag upp till första definitiva vandringshindret. Syftet med fredningstider är att öka skyddet av fisk under lek och lekvandring. Fredningstider kan även beslutas av föreningen i fiskevårdsområden. Vanligtvis är fredningsperioder begränsade till vissa delar av året när skydd av fiskbestånden är motiverat, dvs. för arter som har en koncentrerad lekperiod och som inte leker året om. är endast sådana redskap tillåtna som inte fångar den art som skyddet avser. För att minska det totala fisketrycket på ett bestånd begränsas i vissa fall även mängden redskap som får användas eller hur många fiskar som får fångas. I haven har Havs- och vattenmyndigheten beslutat om fredningstider för bl.a. lax, öring, torsk, sik, hummer, hälleflundra, abborre, piggvar och gädda. Enligt myndigheten pågår ett löpande arbete tillsammans med länsstyrelserna för att identifiera viktiga områden för lek och lekvandring och för att stänga dessa under lämpliga perioder. Till skillnad från fredningstider där det råder fiskeförbud under delar av året eller förbud mot vissa fiskemetoder innebär ett fiskefritt område ett totalt förbud mot fiske. I har inte fiskefria områden använts som förvaltningsåtgärd i någon större utsträckning. inrättades fem fiskefria områden med inriktning på olika målarter. Havs- och vattenmyndigheten har därefter sammanställt en utvärdering av de biologiska effekterna och samhällsekonomiska konsekvenserna av fiskefria områden (rapport 2016:13). Av rapporten framgår bl.a. att fiskefria områden främst bör inrättas i fall då annan reglering, som möjliggör visst fiske, bedöms vara otillräcklig. Havs- och vattenmyndigheten överväger fiskefria områden som åtgärd i fall då annan reglering som möjliggör visst fiske bedöms vara otillräcklig. Det kommer framför allt att gälla områden där lokala bestånd utarmats på grund av högt fisketryck. Fiskefria områden klassificeras inte i statistiken eller etappmålet för skydd av områden eftersom de har inrättats med hjälp av fiskerilagstiftningen för att skydda fisken som resurs och skyddar därför inte mot annan form av exploatering. I Miljömålsberedningens betänkande Havet och människan görs bedömningen att det behövs en satsning för återhämtning av flera fiskbestånd i kustområden, både i och i . Alla delar av fiskens livsförutsättningar behöver inkluderas därför behöver flera förslag till styrmedel och åtgärder behöver ingå – från förvaltningen av fisk i utsjön till fysiska åtgärder på land. Mot denna bakgrund föreslås att regeringen ger kustlänsstyrelserna, med stöd av Havs- och vattenmyndigheten, i uppdrag att ta fram länsvisa – alternativt samordnade inom vattendistrikten – åtgärdsplaner för fiskevården för att stärka bestånden av stora rovfiskar, stärka ekosystemens resiliens och bidra till att minska effekterna av övergödning. Den långsiktiga målsättningen är att planeringen av fiskevården i kustområdena ska inkluderas i arbetet med åtgärdsprogrammen enligt havsmiljöförordningen och vattenförvaltningsförordningen. Miljömålsberedningen framhåller i detta hänseende att ett ändamålsenligt områdesskydd och regleringar av påverkansfaktorer som fysisk exploatering, undervattensbuller, grumling m.m. är avgörande för att skydda fiskbeståndens lek- och uppväxtmiljöer. I de fall där skydds- och bevarandeåtgärder syftar till att skydda fiskens lek- och uppväxtmiljöer, bedömer Miljömålsberedningen att det inte bör finnas omfattande intressekonflikter mellan naturvården och fiskförvaltningen. Det behövs därför en bättre koordinering av arbetet med områdesskydd, strandskydd, övriga regleringar som t.ex. fartbegränsningar och arbetet med fiskfredningsområden. Det redovisas vidare att den vetenskapliga litteraturen i princip är överens om att skyddade områden är nödvändiga för att skydda biologisk mångfald och viktiga ekosystemtjänster. Detta förutsätter dock att områdena är rätt placerade och har funktionella och effektiva regleringar. De flesta synteser som utvärderar effekter av områdesskydd är globala, men en tydlig slutsats är att områdesskydd och i synnerhet helt skyddade områden – s.k. fiskefria områden (no-take zones) – leder till signifikant ökning av fiskbestånd, ökad storlek på individer samt ökad biodiversitet. presenterade Havs- och vattenmyndigheten ett långsiktigt åtgärdsprogram för att öka skyddet av sill/strömming i samt och . Bland åtgärderna ingår bl.a. förstärkt skydd av rekryterings- och uppväxtområden. Havs- och vattenmyndigheten arbetar kontinuerligt med fiskereglering i skyddade områden inom ramen för den s.k. plattformen. Inom plattformen pågår ett omfattande arbete med att se över behov av fiskereglering i skyddade områden samt genomförande av nödvändiga bevarandeåtgärder. begärde Havs- och vattenmyndigheten att få i uppdrag att ta fram gemensamma rekommendationer om bevarandeåtgärder i 17 skyddade områden. gav regeringen och vattenmyndigheten i uppdrag att utarbeta gemensamma rekommendationer om bevarandeåtgärder för fyra skyddade områden. Myndigheten lämnade in en lägesrapport för uppdraget, inklusive ett förslag till tidsplan för att införa nödvändiga bevarandeåtgärder i övriga områden som omfattades av myndighetens begäran om uppdrag. beslutade regeringen att ge Havs- och vattenmyndigheten i uppdrag att i dialog med berörda medlemsstater och i samråd med berörda intressenter utarbeta gemensamma rekommendationer om bevarandeåtgärder i tolv[4] skyddade områden. De gemensamma rekommendationerna ska kunna utgöra grund för begäran till kommissionen att anta de åtgärder som föreslås för dessa områden genom delegerade akter enligt det förfarande som avses i grundförordningen. Åtgärderna ska vara ändamålsenliga och kostnadseffektiva samt nödvändiga för att efterleva skyldigheterna enligt EU:s miljölagstiftning. Havs- och vattenmyndigheten ska och därefter en gång lämna en lägesrapport om genomförandet av uppdraget till . Samlad utvärdering av medlemsstaternas ålförvaltningsplaner Rekryteringen av ålbeståndet har minskat med och beståndet bedöms som akut hotat. Ålen är upptagen på lista över utrotningshotade arter; ålen finns på Cites lista II och EU-bilaga B tillsammans med många andra djurarter som riskerar att utrotas om inte handeln med dessa kontrolleras. I samband med att ålen Cites-listades blev det också krav på Cites-tillstånd för all import och export av arten till och från EU. Eftersom det inte är säkerställt att fångsten av ål är hållbar beslutade EU att stoppa all import och export av ål och ålprodukter till och från samtliga medlemsstater. Detta import- och exportförbud har förlängts tills ny forskning kan visa att arten börjar återhämta sig. Bakgrunden till rådande ålfiskebestämmelser är rådets förordning (EG) nr 1100/2007 om åtgärder för återhämtning av beståndet av europeisk ål (ålförordningen). Enligt ålförordningen skulle medlemsstaterna upprätta planer för förvaltning av ålbeståndet. Målet är att uppnå en utvandring av blankål motsvarande av rikets historiskt naturliga blankålsproduktion. Nitton medlemsstater har tagit fram nationella ålplaner som tillsammans omfattar ca 90 s.k. ålhanteringsenheter och ca 1 880 åtgärder. nationella förvaltningsplan för ål godkändes av kommissionen 2009. Planen innehåller åtgärder på i huvudsak fyra områden: skärpta regleringar av fisket, utökade kontrollåtgärder, ökade utsättningar av ål och åtgärder för att minska dödlighet hos blankål i vattendrag, dvs. Planen är adaptiv, vilket innebär att åtgärderna kan justeras om bestånden så tillåter. En utvärdering av genomförda åtgärder ska enligt artikel 9 i ålförordningen rapporteras till kommissionen var tredje år. 2014 gjorde kommissionen en utvärdering av medlemsstaternas ålförvaltningsplaner, men resultaten var otydliga bl.a. till följd av bristande underlag (COM (2014)0640 final). Mot bakgrund av ålens fortsatt kritiska status antog kommissionen och medlemsstaterna 2017 ett gemensamt uttalande som syftar till att effektivisera skyddet för ålbeståndet och att rapportering enligt artikel 9 ska fortsätta, trots att 2018 formellt var enligt förordningen. har rådet beslutat om en säsongsstängning av ålfisket i alla EU:s vatten, vilket redovisas närmare i nästföljande avsnitt. Hur ålfisket i övrigt ska förvaltas är i hög grad upp till de enskilda länderna att bestämma själva. presenterade kommissionen en utvärdering av ålförordningen (SWD(2020) 35–36). Kommissionen bedömer att förordningen är relevant och i grunden lämpad för att hjälpa ålbeståndet att återhämta sig. Enligt kommissionen säkerställer förordningen att förvaltningen kan tillämpas i ålens alla livsstadier, och den omfattar både fiske och icke-fiskerelaterade antropogena effekter. Trots stora framsteg när det gäller att minska fiskeansträngningen, och ett samlat försök att utveckla en förvaltningsram för hela EU, är beståndssituationen fortfarande kritisk. som framsteg har tagits när det gäller att minska fiskeridödligheten har fisket efter ål ökat i vissa medlemsstater. Vidare finns det stora olikheter i medlemsstaternas rapportering om hur deras respektive arbete inom ramen för ålförvaltningsplanerna fortgår. Mot denna bakgrund bedömer kommissionen att det behövs ytterligare åtgärder för att genomföra förordningen med ett större fokus på icke-fiskerelaterade åtgärder. I budgetpropositionen (prop. 2021/22:1 utg.omr. 20) föreslår regeringen att tillskjuter medel till Havs- och vattenmyndigheten bl.a. för att genomföra en oberoende, internationell utvärdering av den svenska ålförvaltningen. beslutade i enlighet med regeringens förslag i denna del (prop. 2021/22:1 utg.omr. 20, bet. 2021/22:MJU1, rskr. 2021/22:110). Enligt regleringsbrevet ska Havs- och vattenmyndigheten redovisa hur myndigheten i det svenska genomförandet av nationell och EU-reglerad förvaltning av ål säkerställt att alla åtgärder genomförts så att skyddet av beståndet prioriteras utöver det frivilliga programmet för uppköp av ålfiskefångster. Övriga åtgärder för att bevara ålen Ålen är en kommersiellt fiskad men inte kvoterad art. Det råder inget totalförbud mot allt riktat fiske på ål i EU:s vatten. om fiskemöjligheter togs beslutet att förbjuda kommersiellt fiske av ål , dvs. blankål, i alla EU:s vatten i Nordostatlanten inklusive . Under rådet beslutades att förbudet ska gälla i tre sammanhängande månader mellan och . Varje medlemsstat fick besluta om vilken exakt sammanhängande period . För del beslutade Havs- och vattenmyndigheten om en säsongsstängning mellan och . Enligt uppgift från Havs- och vattenmyndigheten förlades fiskestoppet till den period av året då det bedrivs som minst yrkesfiske eftersom det svenska ålfisket redan är förhållandevis strikt reglerat. Inga begränsande åtgärder omfattade glasål, dvs. ål som är kortare än . Fiskeministrarna har därefter beslutat om en fortsatt säsongsstängning för åren 2019–2021 som omfattar alla EU:s vatten i Nordostatlanten och . lämnade ICES rekommendationer års fiske. ICES bedömer att utifrån försiktighetsprincipen bör det vara noll fångst av ål inklusive glasål i alla livsmiljöer i EU:s vatten. Detta innebär nollfångster av ål i alla europeiska habitater, både i havet och i inlandsvatten. Övrig mänsklig påverkan, såsom exempelvis vattenkraft eller andra vandringshinder, bör minimeras och elimineras där så är möjligt. ICES rekommendationer är en tydlig skärpning jämfört . beslutade fiskeministrarna i stället om en fortsatt säsongsstängning av fisket på ål som innebär att det t.o.m. är förbjudet att fiska ål. En skärpning 2022/23 är att medlemsstaterna ska införa förbudsperioden då vandringen av ål är som störst. Som en del av den nationella ålförvaltningsplanen råder det generellt förbud för ålfiske i , i havet och i större delen av de svenska sötvattensområdena. Ålfiskeförbudet är inte tidsbegränsat.