bet · H901MJU29 · 2022-06-08 00:00:00 — I 31 kap. 4 § anges sådana beslut enligt som berättigar till ersättning, exempelvis beslut som gäller naturreservat och beslut om biotopskyddsområden. I 31 kap. 2 § anges att bestämmelserna i expropriationslagen (1972:719) som huvudregel ska gälla vid ersättning enligt 31 kap. . höjdes den ersättning som betalas vid expropriation och andra åtgärder där fastigheter tas i anspråk med tvång (prop. 2009/10:162, bet. 2009/10:CU21, rskr. 2009/10:362–363). föreslog miljö- och jordbruksutskottet ett tillkännagivande till regeringen i fråga om arbetet med att utforma kompensationsmodeller vid inskränkningar i äganderätten. Utskottet noterade inledningsvis att det pågår ett arbete när det gäller rådighetsinskränkningar i samband med inrättande av vattenskyddsområden och rådighetsinskränkningar med stöd av artskyddsförordningen. Däremot bedömde utskottet att det fanns anledning att även på andra områden granska och föreslå ändringar i de bestämmelser som möjliggör rådighetsinskränkningar av hälsoskydds-, miljöskydds- och säkerhetsskäl. Utskottet beskrev det som angeläget att ytterligare initiativ tas för att utreda vilka slags kompensationsmodeller som skulle kunna utformas för att begränsa de ekonomiska förluster som markägare kan drabbas av till följd av rådighetsinskränkningar. Kammaren biföll utskottets förslag (bet. 2017/18:MJU19, rskr. 2017/18:217). Av regeringens skrivelse 2020/21:75 skrivelser till regeringen – åtgärder framgår följande om det nyssnämnda tillkännagivandet: Regeringen har beslutat om kommittédirektiv om Stärkt äganderätt, flexibla skyddsformer och naturvård i skogen (dir. 2019:46) och har regeringen även beslutat om tilläggsdirektiv (dir. Skr. 2020/21:75 252 2020:63) till (M 2019:02). Vidare har regeringen beslutat om kommittédirektiv om Översyn av artskyddsförordningen (dir. 2020:58). Regeringen bedömde att tillkännagivandet om kompensation vid inskränkningar i ägarenderätten därigenom tillgodosetts och beslutade att skriva av ärendet (M2018/01138). Punkten är slutbehandlad. riktade en uppmaning till regeringen om att tillsätta en parlamentariskt sammansatt kommitté som ska se över och stärka det grundlagsreglerade egendomsskyddet. anförde att det är betydelsefullt att samhället värnar äganderätten och att markägare så långt som möjligt bör få bestämma över sin egendom. Beslut som rör exempelvis skydd av värdefulla områden, arter och ekosystem bör bygga på samarbete med markägare och respekt för äganderätten. Med stärkt egendomsskydd säkras viktiga naturtillgångar och en omställning till ett mer hållbart samhälle, enligt utskottet. Kammaren följde utskottets förslag (bet. 2018/19:KU27, rskr. 2018/19:281). Det framgår av den skrivelse över åtgärder vidtagna som överlämnades till att tillkännagivande om att tillsätta en parlamentarisk kommitté för att se över och stärka det grundlagsreglerade egendomsskyddet inte är slutbehandlat. Regeringen anför i denna del bl.a. följande (skr. 2021/22:75 s.77 f.): Den fråga som tillkännagivandet avser bereds fortsatt inom . Mot bakgrund av den sakpolitiska överenskommelse som träffades mellan Socialdemokraterna, de gröna, och Liberalerna har regeringen bl.a. beslutat om kommittédirektiv till två utredningar, och , på område som på olika sätt berör egendomsskyddet för markägare och ersättningsrätt vid olika former av rådighetsinskränkningar över mark. I betänkande (SOU 2020:73), som redovisades , lämnas bl.a. förslag om att skydda den biologiska mångfalden och om rätt till ersättning vid nekat tillstånd till avverkning av fjällnära skog. Vidare redovisas förslag om en övergång till frivilligt formellt skydd som huvudsakligt arbetssätt för skydd av värdefull skog samt förslag om ändrade skatteregler när det gäller ersättning för skydd av skog. I propositionen Stärkt äganderätt, flexibla skyddsformer och ökade incitament för naturvården i skogen med frivillighet som grund behandlas delar av förslag (prop. 2021/22:58). betänkande (SOU 2021:51), som redovisades , tar bl.a. upp frågan om en tydligare ansvarsfördelning mellan det allmänna och verksamheter eller markägare vad gäller kostnaden för att bevara biologisk mångfald. Bland annat berörs rätten till ersättning vid vissa fridlysningsbeslut som i praktiken motsvarar områdesskydd när de avsevärt försvårar pågående markanvändning, som EU-statsstödsregler behöver beaktas. Betänkandet har remissbehandlats och bereds inom . Punkten är inte slutbehandlad. Regeringens proposition 2021/22:58 Stärkt äganderätt, flexibla skyddsformer och ökade incitament för naturvården i skogen med frivillighet som grund behandlades av utskottet i betänkande 2021/22:MJU18 med samma namn som propositionen. För att stärka ägande- och brukanderätten och erbjuda skogsägare alternativ när värdefull skog skyddas föreslog regeringen nya ersättningsmarker och ett utökat markförsäljningsprogram från . Utskottet ställde sig bakom regeringens förslag och föreslog även vissa tillkännagivanden. I betänkandet redovisade utskottet det som statsminister anförde i samband med regeringsförklaringen , nämligen att äganderätten i skogen ska stärkas eftersom det är grunden för att i ökad utsträckning kunna ta till vara skogens potential för klimat, ekonomi och miljö. När det gällde frågan om äganderätt uttalade utskottet bl.a. följande i sitt ställningstagande (s. 64): Utskottet noterar att regeringen uttalat att den privata äganderätten till skogen ska stärkas, senast i regeringsförklaringen. tillsattes bl.a. i syfte att värna och stärka den privata äganderätten till skogen genom att stärka rättssäkerheten för markägare och företag och säkerställa att markägare får ekonomisk kompensation för inskränkningar i ägande- och brukanderätten i den utsträckning de har rätt till. Utskottet välkomnar de förslag och bedömningar i propositionen som syftar till att stärka äganderätten. Enligt utskottets mening spelar myndigheterna en stor roll i arbetet med hållbart brukande och skydd av naturvärden, och det är viktigt att de beaktar äganderättsperspektivet i detta arbete. Utskottet anser att en utgångspunkt för stärkt äganderätt är en bra dialog och ett gott samarbete mellan markägare och myndigheter. Mot bakgrund av att regeringen har presenterat en proposition som betonar betydelsen av att stärka äganderätten för markägare anser utskottet att motionerna […] kan lämnas utan vidare åtgärd. Vidare behandlades i betänkandet bl.a. frågan om förtydligande av regelverket om rätt till ersättning vid avslag på ansökan om tillstånd till avverkning i fjällnära skog. Utskottet uttalade i den delen följande (s. 107): Utskottet välkomnar att regeringen ska återkomma till med en proposition som tydliggör bestämmelserna om rätt till ersättning vid avslag på ansökan om tillstånd till avverkning i fjällnära skog. Det är enligt utskottets mening viktigt att lagstiftningen om ersättning vid nekat tillstånd till avverkning i fjällnära skog är transparent och tydlig. Utskottet noterar även att skogsutredningen har föreslagit en ny bestämmelse i skogsvårdslagen som innehåller en presumtion om att skogsbruk är pågående markanvändning för produktiv skogsmark inom det fjällnära området. Utskottet ser fram emot den proposition i frågan som regeringen aviserat ska överlämnas till . Den aviserade propositionen 2021/22:207 Tydligare bestämmelser om ersättning vid avslag på ansökningar om tillstånd till avverkning i fjällnära skog har överlämnats till och bereds i miljö- och jordbruksutskottet. Beslut i ärendet i utskottet och kammaren är planerat till . I propositionen bedömer regeringen bl.a. att tillståndskravet för avverkning i fjällnära skog även i fortsättningen bör vara ett komplement till bestämmelser om områdesskydd och naturvårdsavtal enligt jordabalken, dvs. För att skapa positiva drivkrafter för markägare att bevara fjällnära skog med höga naturvärden bör ett arbetssätt med frivillig intresseanmälan för formellt skydd utvecklas. I denna del anför regeringen bl.a. följande: 2021/22:58 gör regeringen vidare bedömningen att det i många fall, både för stat och markägare, kan vara effektivare att med frivillighet som grund vidta förebyggande åtgärder för att bevara värdefulla fjällnära skogar än att reaktivt ersätta intrång i pågående markanvändning vid nekat tillstånd till avverkning (s. 29). Av samma proposition framgår det också att regeringen bedömer att områdesskydd ovan gränsen för fjällnära skog kan möjliggöra ett enklare förfarande för markägare att få ersättning, som utifrån rådande förutsättningar i regel får sin ersättning efter nekat avverkningstillstånd (s. 30). Frivillighet bör enligt prop. 2021/22:58 vara utgångspunkten för formellt skydd och det bör även gälla inom och i nära anslutning till fjällnära skog (s. 8, 10, 12 och 29). Markägare ska vidare enligt prop. 2021/22:58 enkelt kunna ta initiativ till formellt skydd av fjällnära skog, vilket skapar förutsättningar för att skyddet kan genomföras på ett sätt som värnar äganderätten. Ersättningens storlek vid formellt områdesskydd kan vara densamma som vid avslag på en ansökan om tillstånd till avverkning i samma område. Det finns dock vissa fördelar med en ordning som innebär att ersättning i första hand lämnas i samband med beslut om formellt skydd jämfört med att ersättning lämnas till följd av ett beslut om avslag på en ansökan om tillstånd till avverkning. […] Möjligheten att anmäla sin fjällskog för bildande av formellt skydd bör därför göras mer fördelaktig i jämförelse med att ansöka om avverkningstillstånd. Det är viktigt att markägarna informeras om fördelarna med att frivilligt anmäla sin skog för områdesskydd. Det kan röra sig om möjligheterna att önska skyddsform (naturreservat, biotopskyddsområde eller naturvårdsavtal), en snabb handläggning, samt möjligheten att få ersättningsmark om sådan finns tillgänglig. Regeringen avser därför att uppdra åt och att i samverkan med berörda länsstyrelser och i dialog med de som berörs utveckla ett arbetssätt med ökad frivillighet som grund, där intresseanmälan från markägare föregår eventuellt formellt skydd. I uppdraget bör det ingå att utveckla tydlig information riktad till markägare i fjällskogsområdet om vilka skogar som lämpar sig för formellt skydd, hur ersättningsmöjligheterna ser ut och vilka valmöjligheter som finns när det gäller skyddsform. I uppdraget bör det också ingå att utveckla arbetssätt för att skapa delaktighet och engagemang för markägarna i området. Vidare bör det i uppdraget ingå att utreda hur man kan utforma positiva incitament för markägare att lämna in en intresseanmälan för formellt skydd, exempelvis genom hög prioritet vid fördelning av ersättningsmark eller möjlighet till ett visst småskaligt nyttjande av skogen för husbehov. De förslag som lämnat bereds i . och träffade 1971 en överenskommelse med bestämmelser bl.a. om fiske och fiskevård i älv, den s.k. gränsälvsöverenskommelsen. För samarbetet inrättades ett särskilt mellanstatligt organ, Finsk-svenska gränsälvskommissionen. Till överenskommelsen fanns även en fiskestadga för älvs fiskeområde bifogad. För att anpassa gränsälvssamarbetet till den utveckling på miljö-, vattenrätts- och fiskeområdet som har ägt rum träffade länderna en ny gränsälvsöverenskommelse. Till överenskommelsen hör fortfarande en fiskestadga för älvs fiskeområde. När det gäller stadgan framgår följande av proposition 2009/10:212 Ny gränsälvsöverenskommelse med : Fiskestadgan utgör en integrerad del av gränsälvsöverenskommelsen och har således samma traktaträttsliga status som denna. Den innehåller regler för fisket inom fiskeområde. Fiskeområdet utgör huvudsakligen enskilt vatten i vilket fisket tillhör fastighetsägaren. I likhet med annan reglering av fiske innebär överenskommelsen i denna del att fiskerätten i området inskränks i beståndsvårdens intresse. Inskränkningarna bedöms stå i överensstämmelse med regeringsformens bestämmelser om egendomsskyddet. För att fullgöra uppgifter i enlighet med gränsälvsöverenskommelsen finns det fortfarande ett mellanstatligt samarbetsorgan, Finsk-svenska gränsälvskommissionen. Den nya gränsälvskommissionen har dock, till skillnad från den tidigare, inte någon beslutanderätt i miljö- eller fiskefrågor utan svarar i stället för en rad uppgifter i syfte att stärka samarbetet mellan länderna i sådana frågor som omfattas av gränsälvsöverenskommelsen. Prövningsverksamheten har i stället övergått till nationella domstolar och myndigheter. Förvaltningen av fisket utövas av Havs- och vattenmyndigheten (HaV) och i samt den ansvariga finska myndigheten i samarbete. Överenskommelsen har införlivats i svensk rätt genom lagen (2010:897) om gränsälvsöverenskommelse mellan . I 2 a kap. förordningen (1994:1716) om fisket, vattenbruket och fiskerinäringen (fiskeförordningen) finns särskilda föreskrifter om fisket i fiskeområde. Enligt 2 a kap. 8 § är allt fiske, utom fiske efter nejonöga med mjärde, förbjudet i älvområdet – . Av 2 a kap. 12 § följer att HaV, eller den till vilken myndigheten uppdrar detta, får upplåta fisketillstånd där staten äger rätten till fiske efter lax och öring. HaV har uppgett att ägare till fastigheter utmed inom och kommuner har fiskerätt till alla arter utom lax och öring. I samma område har även staten fiskerätt, och då till lax och öring. Ett fisketillstånd (fiskekort för t.ex. en säsong) kan visserligen vara giltigt då det råder förbud mot att fiska (totalt förbud eller förbud mot att fiska vissa arter eller med vissa fångstmetoder), men fiskekortet ger dock inte den som innehar tillståndet rätt att fiska annat än i enlighet med gällande regler. Den som fiskar är skyldig att känna till de regler som gäller för de vatten där man fiskar. Frågan om ersättning för rådighetsinskränkning i fiskerätt till följd av fiskevårdande föreskrifter behandlades av i NJA 2014 s. 332. Av domen framgår bl.a. följande: Som regel medför sådana ingripanden från det allmänna som är motiverade av hälsoskydds-, miljöskydds- eller säkerhetsskäl inte någon rätt till ersättning. Ett gemensamt drag för den lagstiftning som ändå ger rätt till ersättning vid sådana rådighetsinskränkningar är tanken att ersättning ska utgå när ingreppet är nödvändigt för att uppnå det önskade resultatet men det vid en avvägning mellan, å ena sidan, arten av det allmänna intresse som ska skyddas och, å andra sidan, ingreppets effekter för den enskilde inte är rimligt att denne ensam ska bära kostnaderna. När den lagstiftning som möjliggör en rådighetsinskränkning inte kan anses ge någon ledning i ersättningsfrågan, ligger det nära till hands att motsvarande proportionalitetsbedömning i stället får göras i det enskilda fallet, med beaktande av att ersättning normalt inte utgår vid ingripanden som grundas på t.ex. miljöskyddsskäl. (Jfr här det skydd som gäller enligt vid rådighetsinskränkningar och härtill hörande frågor, , Egendomsskyddet, 2000, s. 375 ff. och 422 ff.) I ett sådant fall kan alltså ersättning vid en rådighetsinskränkning utgå om hänsynen till den enskildes intressen kräver detta, även när inskränkningen är betingad av säkerhetsskäl eller intresset att skydda miljön eller människors liv eller hälsa. Så kan vara fallet när inskränkningen beror på omständigheter som ligger utanför den enskildes kontroll och som drabbar den enskilde särskilt hårt. Inskränkningen måste dock på vanligt sätt ha medfört ett avsevärt försvårande av den pågående markanvändningen eller en betydande skada (jfr kraven i 2 kap. 18 § andra stycket RF [nu 2 kap. 15 § andra stycket RB]). definierar grön infrastruktur som ekologiskt funktionella nätverk av livsmiljöer och strukturer, naturområden samt anlagda element som utformas, brukas och förvaltas på ett sätt så att biologisk mångfald bevaras och ekosystemtjänster som är viktiga för samhället främjas i hela landskapet. I praktiken innebär arbetet med grön infrastruktur att skydd, bevarande, restaurering och återskapande av livsmiljöer, ekosystemfunktioner och naturliga processer beaktas i såväl fysisk planering och pågående mark- och vattenanvändning som i brukande och förvaltning av naturresurser. Regionala handlingsplaner för grön infrastruktur är en central åtgärd i den nationella strategin för biologisk mångfald och ekosystemtjänster (prop. 2013/14:141, bet. 2013/14:MJU27, rskr. 2013/14:359). redovisade länsstyrelserna ett regeringsuppdrag där det framgår att arbetet med grön infrastruktur möjliggör ökad transparens och att det ger underlag för landskapsaktörer. Vi samma tidpunkt redovisade även ett uppdrag om grön infrastruktur (NV-01521-1). Av redovisningen framgår att området är under utveckling och att många komplexa frågor hanteras. Myndigheten bedömde att fortsatt och fördjupad dialog samt samverkan med berörda aktörer är avgörande. Därtill pekade myndigheten ut förutsättningar och områden som är relevanta att fokusera på i det långsiktiga arbetet med grön infrastruktur. I budgetpropositionen (prop. 2019/20:1 utg.omr. 20) bedömde regeringen att de regionala handlingsplanerna för grön infrastruktur kommer att stärka ekologiska samband i landskapet och förbättra förutsättningarna för ekosystemtjänster. Regeringen bedömde även att arbetet med grön infrastruktur har gett en ökad medvetenhet om behovet av ett landskapsperspektiv när det gäller bevarandet av biologisk mångfald. anförde regeringen att nuvarande bevarandeåtgärder av olika slag, t.ex. inom ramen för grön infrastruktur, inte är tillräckliga. En motion om att avbryta de regionala handlingsplanerna för grön infrastruktur till dess att frågan om hur grön infrastruktur påverkar brukande-, förfogande- och äganderätten prövades av miljö- och jordbruksutskottet i betänkande 2018/19:MJU18 Miljömålen – med sikte . Utskottet avstyrkte motionen och anförde följande: Utskottet avser inte att, utöver vad som eventuellt kommer att rymmas inom ramen för de äganderättsutredningar som redan är planerade, initiera någon utredning om den gröna infrastrukturens påverkan på bl.a. äganderätten eller att avbryta de befintliga handlingsplanerna. Ett snarlikt yrkande prövades därefter av utskottet i betänkande 2019/20:MJU12 Övergripande miljöfrågor, då utskottet uttalade bl.a. följande: Utskottet noterar att artskyddsförordningen till följd av januariavtalet ska ses över i syfte att effektivt skydda hotade arter som markägares rättssäkerhet och möjlighet till ersättning värnas. I avvaktan på denna översyn föreslår utskottet att motionerna […] lämnas utan vidare åtgärd. besvarade dåvarande miljö- och klimatminister en skriftlig fråga om villkoren för hur grön infrastruktur etableras (fr. 2020/21:276). Statsrådet anförde följande: har frågat mig om jag avser att förändra villkoren för hur grön infrastruktur etableras, under andra former än genom dialog och samverkan. Att arbeta med en grön infrastruktur i landet är ett led i att bevara ekosystem och främja ekosystemtjänster samt bevara den biologiska mångfalden. Den förväntas leda till utvecklade ekologiska samband i landskapet, förstärkta ekosystemtjänster och klimatanpassning exempelvis genom naturbaserade skydd mot erosion. antog en strategi för arbetet med att stärka biologisk mångfald och säkra ekosystemtjänster, baserad på alliansregeringens proposition 2013/14:141 ”En svensk strategi för biologisk mångfald och ekosystemtjänster” som överlämnades till . I denna proposition beskriver regeringen att insatser för bevarandet av den biologiska mångfalden och ekosystemtjänsterna behöver göras med ett helhetsperspektiv där hänsyn tas till ekologiska samband och att regeringen vill att detta ska utvecklas inom regionala handlingsplaner för grön infrastruktur som tas fram i dialog och samarbete mellan brukare, myndigheter och ideella organisationer m.fl. Länsstyrelsernas arbete med att ta fram regionala handlingsplaner för grön infrastruktur har pågått . och har hållit riktade skogsdialoger med markägare och naturvårdsorganisationer om hur handlingsplanerna kan bidra till grön infrastruktur i skogslandskapet. Länsstyrelserna har i regleringsbrevet i uppdrag att redovisa arbetet med regionala handlingsplaner för grön infrastruktur för att stärka de ekologiska sambanden i landskapet mellan skyddade och på andra sätt bevarade områden och biotoper, samt bedöma planernas effekter av arbetet. I detta ingår också att länsstyrelserna ska redovisa konsekvenserna för och hur hänsyn har tagits till äganderätten och markvärden. Skälet till detta är att det är viktigt att ha ett underlag för att bedöma planernas konsekvenser. Länsstyrelserna kommer att redovisa sitt uppdrag . Regeringen har inga planer på att förändra villkoren för hur grön infrastruktur etableras. Proportionalitetsprincipen och rätten till ersättning Som framgår av redovisningen ovan gäller enligt såväl regeringsformen som en proportionalitetsprincip som innebär att nödvändigheten av ett intrång som sker i skyddet för egendom med hänvisning till det allmännas intresse måste balanseras mot den skada den enskilde drabbas av till följd av intrånget. Vidare följer det av såväl grundlag som vanlig lag att den vars äganderätt inskränks, under de förutsättningar som anges i lagstiftningen, ska vara tillförsäkrad rimlig ersättning för denna rådighetsinskränkning. Enligt utskottets bedömning finns det brister i tillämpningen av detta regelverk i förhållande till markägare. Det är problematiskt med tanke på att skyddet för äganderätten är en grundläggande fri- och rättighet. Enligt utskottet måste det därför skapas bättre förutsättningar för att de myndigheter som beslutar om inskränkningar i äganderätten och ersättning för att kompensera sådana rådighetsinskränkningar ska kunna upprätthålla proportionalitetsprincipen och rätten till ersättning. Detta bör tillkännage för regeringen. Därmed tillstyrker utskottet motionerna 2021/22:161 (M) och 2021/22:3432 (M) yrkande 12. Äganderätten i beslut och ställningstaganden och utbetalning av ersättning vid beslut om formellt skydd Äganderätten är skyddad i svensk lagstiftning men det finns enligt utskottet behov av att åtgärda de brister och förskjutningar som förekommer i fråga om tolkning och tillämpning av dessa regler. Utskottet noterar att staten i flera fall har agerat på ett sätt som har skapat osäkerhet i fråga om hur lagstiftningen och vissa myndighetsbeslut ska tolkas, särskilt när det gäller processerna och möjligheten till ersättning vid naturvårdsinsatser och skydd av natur. Gränserna för äganderätten har testats genom olika begränsningar i pågående markanvändning. Det handlar bl.a. om hur myndigheterna har tagit sig an artskyddsfrågor, inventeringen av nyckelbiotoper, den fjällnära skogen och målet om levande skogar. Dessa begränsningar har enligt utskottet varit svåra för många enskilda skogsägare att förstå eller acceptera och i vissa fall har de lett till kostsamma utredningar och rättstvister som pågått . Utskottet anser att myndigheterna behöver ta tydligare hänsyn till äganderätten i beslut och ställningstaganden, vilket i sin tur kommer att skapa större uppslutning och engagemang för naturvårdsarbetet i skogen och för olika skyddsformer. Vidare anser utskottet att kortare handläggningstider och ett mer serviceinriktat bemötande bör eftersträvas av berörda myndigheter i sin myndighetsutövning. När markägaren har kommit överens med staten om formellt skydd bör huvudregeln vara att ersättning ska betalas ut i anslutning till skyddsbeslutet. Samtliga nu beskrivna aspekter behöver hanteras inom ramen för såväl den kommande parlamentariska kommitténs uppdrag (jfr tillkännagivande, bet. 2018/19:KU27, rskr. 2018/19:281) som i den löpande myndighetsutövningen i skogliga frågor. Det som utskottet nu anfört bör tillkännage för regeringen. Utskottet tillstyrker därmed motion 2021/22:3682 (C) yrkandena 1 och 4. Arbetet med grön infrastruktur När regeringen gav länsstyrelserna i uppdrag att utarbeta handlingsplaner för grön infrastruktur var utgångspunkten att det inte skulle påverka det privata ägandet.