bet · H901MJU29 · 2022-06-08 00:00:00 — Mark- och uttalade där att en tidigare markägare, som inte varit delaktig i den aktiva verksamheten och därmed endast skulle kunna ha ett begränsat avhjälpandeansvar enligt 10 kap. MB, inte med stöd av 26 kap. 22 § MB kan föreläggas att vidta markundersökningar i syfte att utröna om det föreligger en föroreningsskada (jfr MÖD 2011:25, se , M., Miljöbalk (1998:808) 10 kap. 2 §, Karnov (). Enligt 8 § lagen (1998:811) om införande av , förkortad MP, ska bestämmelserna i 2 kap. 8 § och 10 kap. 2 § MB tillämpas i fråga om miljöfarlig verksamhet vars faktiska drift har pågått efter , om verkningarna av verksamheten alltjämt pågår vid tiden för ikraftträdande och det finns behov av att avhjälpa skador eller olägenheter som har orsakats av verksamheten. Om det inte finns någon verksamhetsutövare som kan utföra eller bekosta ett avhjälpande av en föroreningsskada kan i stället fastighetsägaren vara ansvarig. Detta regleras i 10 kap. 3 § MB. Av bestämmelsen följer att var och en som har förvärvat den förorenade fastigheten är ansvarig, om förvärvaren vid förvärvet kände till föroreningen eller borde ha upptäckt den. I fråga om en förorenad byggnad eller anläggning gäller detsamma den som har förvärvat den fastighet där byggnaden eller anläggningen är belägen. Paragrafen reglerar fastighetsägares ansvar gentemot det allmänna. Avsikten med förvärvarens undersökningsplikt är att med marknadens hjälp få till markundersökningar före förvärv av näringsfastigheter. Förvärvarens undersökningsplikt kan därför som regel inte ersättas av utredning som säljaren tillhandahåller i form av balansräkningar, revisorsintyg och liknande. Genom lagändringen SFS 2007:660 har det i 3 § första stycket klargjorts att fastighetsägarens subsidiära ansvar endast gäller föroreningsskador. Genom att ordet ”efterbehandling” bytts ut mot ”avhjälpande” framgår att den som förvärvat en förorenad fastighet kan bli ansvarig även för utredningskostnader. Mark- och har i MÖD 2014:14 funnit att verksamhetsutövaren inte kunde åläggas något ansvar för avhjälpande av föroreningsskada, och då fastighetsägarens ansvar är subsidiärt kunde inte heller fastighetsägaren åläggas ett sådant ansvar. Av MÖD 2011:1 framgår att verksamhetsutövarkretsen måste vara helt uttömd innan krav riktas mot fastighetsägaren. I MÖD 2016:22 fann domstolen att det i avsaknad av verksamhetsutövare var möjligt att rikta ansvaret mot fastighetsägaren. I MÖD 2018:3 ansågs omständigheterna vid förvärvet av fastigheterna ha varit sådana att fastighetsägaren inte kunde åläggas ansvar för undersökning av markföroreningar inom fastigheten, se , M., Miljöbalk (1998:808), 10 kap. 3 §, Karnov (). Övergångsbestämmelsen i 15 § MP innebär att 10 kap. 3 § MB bara ska tillämpas på fastighetsförvärv som har gjorts efter ikraftträdande. Anslaget Sanering och återställning av förorenade områden i statens budget (utg.omr. 20 anslaget 1:4) finns för att åstadkomma insatser där det inte finns någon ansvarig som kan betala, eller där någon bara till en begränsad del kan hållas ansvarig för att betala. ansvarar för nationell samordning och prioritering av avhjälpande av föroreningsskador. administrerar det statliga anslaget och fattar beslut om bidrag till utredningar och åtgärder med stöd av förordningen (2004:100) om avhjälpande av föroreningsskador och statligt stöd för sådant avhjälpande. Vid behandlingen av statens budget anslog 1 för detta ändamål (prop. 2021/22:1 utg.omr. 20, bet. 2021/22:MJU1, rskr. 2021/22:109–111). Konventionen om tillgång till information, allmänhetens deltagande i beslutsprocesser och tillgång till rättslig prövning i miljöfrågor (Århuskonventionen) trädde i kraft , och är part till konventionen . Konventionen vilar på princip 10 i Riodeklarationen om miljö och utveckling, som antogs vid om miljö och utveckling i . Denna princip anger att miljöfrågor hanteras bäst när alla berörda medborgare deltar på lämplig nivå. På det nationella planet ska, enligt principen, varje individ ha skälig tillgång till den miljöinformation som finns hos offentliga organ, inklusive information om farliga material och verksamheter i samhället, och det ska ges möjlighet att delta i beslutsprocessen. Stater ska underlätta och uppmuntra folkligt medvetande och deltagande genom att se till att information finns lätt åtkomlig. Tillgång till effektiva juridiska och administrativa procedurer inklusive rättsmedel för upprättelse och gottgörelse ska erbjudas. I konventionen förklaras att ett tillfredsställande miljöskydd är väsentligt för människors välbefinnande och för deras åtnjutande av grundläggande mänskliga rättigheter. Varje människa har rätt att leva i en miljö som är förenlig med hälsa och välbefinnande men har också en skyldighet att, både ensam och tillsammans med andra, skydda och förbättra miljön för nuvarande och kommande generationer. För att kunna hävda denna rättighet och fullgöra denna skyldighet anger konventionen att medborgarna måste ha tillgång till miljöinformation, rätt att delta i beslutsprocesser och tillgång till rättslig prövning i miljöfrågor. Konventionens bestämmelser utgör en minimistandard för rättigheterna. Enligt konventionen har icke-statliga organisationer som främjar miljöskydd och som uppfyller de krav som uppställs i nationell rätt en särskilt viktig roll, och de tillerkänns därför samma rättigheter som den berörda allmänheten i övrigt. Konventionen bygger på följande tre grundprinciper som brukar kallas konventionens tre pelare: – allmänhetens rätt att ta del av miljöinformation som finns hos myndigheter – allmänhetens rätt att delta i beslutsprocesser som har inverkan på miljön – allmänhetens tillgång till rättslig prövning i miljöfrågor. Även EU är part till Århuskonventionen, och konventionen är införlivad i EU-lagstiftningen genom förordning (EG) nr 1367/2006. Enligt förordningen får icke-statliga organisationer väcka talan vid EU:s domstolar mot de beslut som EU:s institutioner och organ har fattat. Konventionen är också genomförd i genom bestämmelser i bl.a. direktivet om allmänhetens deltagande (och rådets direktiv /35/EG av om åtgärder för allmänhetens deltagande i utarbetandet av vissa planer och program avseende miljön och om ändring, med avseende på allmänhetens deltagande och till rättslig prövning, av direktiv /337/EG och direktiv /61/EG). Även andra EU-direktiv ställer upp vissa krav på allmänhetens tillgång till rättslig prövning i miljöfrågor. I artikel 4.3 andra stycket i fördraget om Europeiska unionen () föreskrivs att medlemsstaterna ska vidta alla lämpliga åtgärder, både allmänna och särskilda, för att säkerställa att de skyldigheter fullgörs som följer av fördragen eller unionens institutioners akter. Enligt artikel 19.1 andra stycket i samma fördrag ska medlemsstaterna fastställa de möjligheter till överklagande som behövs för att säkerställa ett effektivt domstolsskydd inom de områden som omfattas av unionsrätten. Artikel 47 första stycket i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna anger att var och en vars unionsrättsliga rättigheter har kränkts har rätt till ett effektivt rättsmedel inför en domstol. I artikel 9.3 i Århuskonventionen anges att den allmänhet som uppfyller eventuella kriterier i nationell rätt ska ha möjlighet att få handlingar och underlåtenheter som strider mot den nationella miljölagstiftningen prövade av domstol eller i administrativ ordning. Den svenska lagstiftningen och talerätten för miljöorganisationer grundas på konventionen. presenterade ett tillkännagivande om tillgång till rättslig prövning i miljöfrågor (2017/C 275/01). Kommissionen konstaterar där att det på de områden som inte omfattas av EU:s harmoniserade sekundärlagstiftning finns stora skillnader mellan medlemsstaternas nuvarande bestämmelser om tillgång till rättslig prövning i miljöfrågor. har enligt kommissionen bidragit till en ansenlig och värdefull rättspraxis som klargör EU:s krav på tillgång till rättslig prövning i miljöfrågor. Kommissionen har, efter att ha övervägt och förkastat andra alternativ, kommit fram till att ett tolkningsmeddelande (dvs. det aktuella dokumentet) är det lämpligaste och mest ändamålsenliga sättet att hantera problemen. Tanken med tolkningsmeddelandet är att skapa en tydlig bild av vad som krävs på nationell nivå för att uppfylla EU-rättsliga krav när det gäller tillgång till rättslig prövning i samband med beslut, handlingar eller underlåtelser av medlemsstaternas offentliga myndigheter (punkterna 7, 9, 11 och 15). I meddelandet konstaterar kommissionen att rättspraxis bekräftar att miljöorganisationer spelar en central roll för att säkerställa att skyldigheterna enligt EU:s miljölagstiftning efterlevs (punkt 38). Kommissionen anför också att medlemsstaterna får införa kriterier som icke-statliga organisationer måste uppfylla för att få talerätt, men framhåller att kriterierna inte får medföra att det blir omöjligt eller orimligt svårt att utöva de materiella och processuella rättigheter som följer av unionsrätten (avsnitt 2.5.4). För att leva upp till Århuskonventionen och krav på måste anpassa den nationella rätten efter dessa regelverk (jfr prop. 2004/05:65 s. 24). Myndigheters organisation, verksamhet och kompetens antog ett klimatpolitiskt ramverk för . syftar till att skapa långsiktiga förutsättningar för en ambitiös och effektiv klimatomställning. Det klimatpolitiska ramverket består av nationella klimatmål, en klimatlag och ett klimatpolitiskt råd. Miljömålsberedningen gjorde i sitt betänkande En klimat- och luftvårdsstrategi för (SOU 2016:47) bedömningen att klimatfrågan behöver integreras i arbetet i alla politikområden och sektorer och på alla nivåer i samhället. Regeringen gav en särskild utredare i uppdrag att se över all relevant svensk lagstiftning så att det klimatpolitiska ramverket får genomslag (dir. 2019:101, ). Om klimatmålen ska nås är det enligt regeringen viktigt att se över hur klimatfrågan har integrerats i lagstiftning som utformats med syfte att reglera olika politikområden och vid behov anpassa denna så att den också är i linje med de klimatpolitiska målen. Att når de nationella klimatmålen är en viktig del för att leva upp till de åtaganden har genom FN:s hållbarhetsagenda, Agenda 2030 och . Syftet är att skapa bättre förutsättningar för att klimatmål ska kunna nås. • se över hur kan anpassas för att utgöra ett effektivt verktyg för att nå klimatmålen • identifiera annan relevant lagstiftning som kan ha betydelse för att nå klimatmålen • redovisa på vilket sätt lagstiftningen är relevant för möjligheterna att nå klimatmålen • prioritera lagstiftningarna utifrån förutsättningar att bidra till att dessa mål kostnadseffektivt nås • se över denna lagstiftning så att det klimatpolitiska ramverket får genomslag • lämna nödvändiga författningsförslag och redovisa eventuella ytterligare utredningsbehov. Som beskrivits i detta betänkande slutredovisade sitt uppdrag i betänkandet Rätt för klimatet (SOU 2022:21). I slutbetänkandet lämnas förslag till ändringar av lagstiftningen inom tre områden: främja bidrag till klimatomställningen, underlätta byggande av elnät och ett transporteffektivt samhälle. Miljömålssystemet består av ett generationsmål, 16 miljökvalitetsmål samt ett antal etappmål. miljömål är det nationella genomförandet av den miljömässiga dimensionen av de globala hållbarhetsmålen. 26 nationella myndigheter samt har i sin instruktion ett utpekat ansvar i miljömålssystemet. Åtta av dessa myndigheter är ansvariga för ett eller flera av miljökvalitetsmålen. Havs- och vattenmyndigheten ansvarar för miljökvalitetsmålet Ingen övergödning. Enligt definition innebär det miljökvalitetsmålet att halterna av gödande ämnen i mark och vatten inte ska ha någon negativ inverkan på människors hälsa, förutsättningar för biologisk mångfald eller möjligheterna till allsidig användning av mark och vatten. Regeringen har fastställt fyra preciseringar av miljökvalitetsmålet Ingen övergödning: • Påverkan på havet: Den svenska och den sammanlagda tillförseln av kväveföreningar och fosforföreningar till omgivande hav underskrider den maximala belastning som fastställs inom ramen för internationella överenskommelser. • Påverkan på landmiljön: Att atmosfäriskt nedfall och brukande av mark inte leder till att ekosystemen uppvisar några väsentliga långsiktiga skadliga effekter av övergödande ämnen i någon del av . • Tillstånd i sjöar, vattendrag, kustvatten och grundvatten: Sjöar, vattendrag, kustvatten och grundvatten uppnår minst god status för näringsämnen enligt förordningen (2004:660) om förvaltning av kvaliteten på vattenmiljön. • Tillstånd i havet: Havet har minst god miljöstatus med avseende på övergödning enligt havsmiljöförordningen (2010:134). Vilka kompetens- och behörighetskrav som bör ställas på myndighetspersoner, i det fallet djurskyddskontrollanter, behandlades av utskottet i betänkande 2018/19:MJU11 Djurskydd. Utskottet uttalade då bl.a. följande i sitt ställningstagande: När det gäller frågan om att djurskyddskontrollanterna ska ha yrkeserfarenhet av djurhållning konstaterar utskottet att uppdraget som djurskyddskontrollant även kräver andra färdigheter än kunskap om djur, bl.a. sådan kunskap om författningarna som styr myndighetens agerande mot enskilda. Denna kunskap är nödvändig för att upprätthålla rättssäkerheten. […] Behörighetsreglering finns bara inom vissa områden där särskilt höga krav måste ställas, såsom yrken inom hälso- och sjukvården. Sammantaget finner utskottet inte skäl att förorda en behörighetsreglering för djurskyddskontrollanter. I sin skrivelse 2017/18:265 Miljömålen – med sikte framhåller regeringen att är ett viktigt verktyg för att genomföra miljöpolitiken. Bestämmelserna i balken syftar till att främja en hållbar utveckling som innebär att nuvarande och kommande generationer tillförsäkras en hälsosam och god miljö. Flera av de centrala myndigheter som har ett utpekat ansvar i miljömålssystemet är också tillsynsmyndigheter enligt . Regelverket och systemet för prövning är utformat för att möjliggöra en samlad och integrerad tillståndsprövning. Syftet är att den totala miljöpåverkan av verksamheter och åtgärder ska bedömas i ett sammanhang. Därigenom ska det bli möjligt att nå maximal miljönytta och kunna styra mot miljökvalitetsmålen. Som redovisats tidigare i detta betänkande har regeringen tillsatt utredningen modern och effektiv miljöprövning (dir. 2020:86). Utredaren ska bl.a. utvärdera vissa aspekter av miljöprövningsdelegationernas roll och organisation, t.ex. om det är ändamålsenligt att koncentrera prövningen av vissa typer av ärenden till ett mindre antal miljöprövningsdelegationer. Utredningen kommer enligt uppgift från () redovisas . På finns information om den nationella strategin för miljöbalkstillsynen 2022–2024. Strategin har tagits fram i samverkan mellan , , , Havs-och vattenmyndigheten, , och och är ett verktyg för att uppnå en effektiv och likvärdig tillsyn. Tillsynen är ett viktigt styrmedel för att säkerställa syftet med och därmed främja en hållbar utveckling utifrån miljömålen. Målgruppen för strategin är tillsynsmyndigheterna, dvs. kommuner, länsstyrelser och försvarsinspektören för hälsa och miljö. Strategin syftar till att främja tillsyn inom områden som ur ett nationellt perspektiv är extra angelägna under strategins period. En ökad tydlighet gynnar att myndigheternas samlade resurser och kompetens används effektivare, bidrar till en ökad likvärdighet i tillsynen och underlättar planering av tillsyn. I strategin konstateras att dagens tillsyn i många fall är välfungerande men att det också finns brister. Den nationella strategin är en viktig del i att stärka tillsynen, men fler åtgärder behöver vidtas i samverkan för att utveckla miljöbalkstillsynen. Strategin innehåller sex tillsynsområden och vart och ett av dessa har fokusområden med tillhörande preciseringar kopplade till sig. Fokusområdena är avfall, förorenade områden, hälsoskydd, miljöfarlig verksamhet, naturtillsyn och vattenverksamhet. Till varje fokusområde finns ett nationellt effektmål för tillsynen, och preciseringarna utgör strategi för att uppnå effektmålen. Förutom att peka ut viss tillsyn lyfter strategin också fram andra åtgärder som stärker fokusområdena, exempelvis tillsynsvägledning. Till varje fokusområde finns ett nationellt effektmål för tillsynen. Miljösamverkan är ett samverkansorgan för tillsynsvägledning, tillsyn och viss prövning inom miljöbalksområdet och närliggande lagstiftningar. Deltagare är länsstyrelser, , och Havs- och vattenmyndigheten. Organisationens arbete syftar till att leda till en ökad samsyn hos länsstyrelserna, ge en mer enhetlig myndighetsutövning och att stödja länsstyrelserna i rollen som tillsynsvägledare och som tillsyns- och prövningsmyndigheter. Miljösamverkans uppdrag är att samordna och effektivisera miljöbalkstillsynen och skapa gemensamma bedömningsgrunder för kommunernas och länsstyrelsernas tillsyn. Utbildning och fortbildning är också en viktig del av arbetet. Det praktiska arbetet handlar om att genomföra gemensamma tillsyns- och informationskampanjer, ta fram handläggarstöd och informationsmaterial samt ordna nätverksträffar och utbildningar. En eller flera samordnare leder arbetet inom respektive miljösamverkan. Utöver Miljösamverkan finns det flera regionala samverkansorgan runt om i landet som alla strävar efter att effektivisera och stödja myndigheternas miljötillsyn. Den regionala samverkan består av kommunernas miljöförvaltningar tillsammans med andra i länet, vanligen länsstyrelse, regionförbund, kommunförbund och region. Organisationen ser lite olika ut från län till län. I ett par fall omfattas två län av samma miljösamverkan. Vissa samverkan drivs i projektform , som sedan kan förlängas medan andra är tills vidare. Varje samverkansorgan leds av en styrgrupp som tar fram en verksamhetsplan med aktiviteter utifrån kommunernas och länsstyrelsernas behov. Styrgruppen består av representanter från de olika parter som samverkar. Som redovisats tidigare i detta betänkande behöver industrier, i samband med tillståndsprövningar eller vid kontroll av gällande tillstånd, redovisa sin miljöpåverkan. Sulfatpappersmassaindustrin är känd för sina illaluktande gaser. Lukten orsakas av störningar i produktionsprocessen som leder till utsläpp av flyktiga organiska sulfatföreningar som sulfatväte. Utsläppen innebär produktionsbortfall och påverkar det omgivande samhället på ett negativt sätt. Vid pågår därför projektet prediktering av farliga utsläpp av gaser för hållbara processindustrier. Projektet, som ska pågå t.o.m. , kommer att utveckla modeller och algoritmer som med artificiell intelligens förutsäger (predikterar) utsläpp av farliga och besvärande gaser från massabruk och bioraffinaderier. Datadriven processtyrning och optimering med hjälp av processdata i kombination med nya ultrakänsliga gassensorer kommer att möjliggöra att dyra driftsstopp och utsläpp av gaser kan undvikas. Massaindustrin har stora mängder strukturerade och ostrukturerade processdata som har potential att användas för att skapa en hållbar och cirkulär processindustri samt öka industrins effektivitet och stärka konkurrenskraften. Projektet kommer att tillgängliggöra industriell data och kombinera den med sensordata och väderdata som påverkar utsläppen. Utvecklingen av en intelligent gassensor baserad på maskininlärning (s.k. soft sensor) som kan mäta mycket låga koncentrationer av gasutsläpp möjliggör datadriven processkontroll och metodverifiering. Modellen som utvecklats för massabruken kommer i projektet att vidareutvecklas för att användas för datadriven processkontroll av nya bioraffinaderier. Ökad kunskap om organiska utsläpp av lösningsmedelsgaser är viktiga när nya bioraffinaderier etableras i . IVL uppger att institutet kan modellera specifika luktande ämnen. Om lukten beror på en sammansättning av gaser kan de beräkna spridningen av luktekvivalenter och ge en uppskattning av luktstörningar i närområdet, baserat på prover från emissionskällan och en luktpanel. för standarder (SIS) är utsett av regeringen som svenskt standardiseringsorgan inom ansvarsområdena för internationella standardiseringsorganisationen (ISO) och europeiska standardiseringsorganisationen (). ISO och är ett nätverk av experter som arbetar med att skapa internationella standarder. Hos SIS kan aktörer ta initiativ till standardisering som främjar konkurrenskraft och ger smart och hållbar samhällsutveckling. SIS samverkar med alla delar av det svenska samhället, som t.ex. industrin, akademin och den offentlig sektorn. SIS projektleder det svenska arbetet med att ta fram standarder och verkar för ökat svenskt inflytande i internationella samarbeten och för att standardisering sprids och tillämpas i . SIS har tagit fram standarden Utomhusluft – Bestämning av lukt i utomhusluft genom fältinspektion (del 1 rutnätsmetod, SS-EN-16841-1:2016, och del 2 plymmetod, SS-EN-16841-2:2016). I standarden beskrivs nätmetoden för bestämning av luktexponeringsnivån i luften. Ersättning för skador orsakade av vilt Av 11 § viltskadeförordningen följer att får lämna bidrag till åtgärder för att förebygga skada av vilt på annat än ren, fisk och fiskeredskap. Vidare får lämna ersättning för skada av vilt på annat än ren, om det är uppenbart oskäligt att den skadelidande själv ska svara för de kostnader som skadan föranleder. Vid prövningen ska det särskilt beaktas om viltet får jagas, skadans omfattning samt möjligheten att genomföra en effektiv skyddsjakt eller andra skadeförebyggande åtgärder. har meddelat föreskrifter om bidrag och ersättningar för viltskador (NVSFS 2018:5) som tillämpas vid hantering av medel från viltskadeanslaget för bidrag och ersättningar för viltskador på annat än fisk, fiskeredskap och ren. Med viltskada avses enligt föreskrifterna skada på egendom som orsakas av fredat vilt och med fredat vilt avses annat vilt än klövvilt som vid skadetillfället inte får jagas med stöd av jaktförordningen (1987:905) eller med stöd av myndighetsbeslut (3 §). I föreskrifterna finns närmare regler om förfarandet för ersättning för viltskada på egendom (18–22 §§) och under vilka förutsättningar ersättning får lämnas (23–35 §§). Ansökan om ersättning för skador på ren som orsakas av varg, björn, järv, lo eller kungsörn handläggs av som också får meddela föreskrifter om bidrag och ersättning som avser skada av vilt när det gäller rennäringen (4 och 13 §§ viltskadeförordningen). Taskforce on Nature-related Financial Disclosures inrättade FN:s miljöprogram Finance Initiative (FI), , Världsnaturfonden (WWF) och Global Canopy arbetsgruppen för klimatrelaterade finansiella upplysningar (Taskforce on Nature-related Financial Disclosures, TNFD). TNFD är ett globalt initiativ som syftar till att ge finansinstitut och företag en fullständig bild av den aktuella organisationens miljörisker. Bättre information kommer att göra det möjligt för finansinstitut och företag att beakta naturrelaterade risker och möjligheter i sina beslutsprocesser. Arbetsgruppen kommer att bestå av ca 30 medlemmar som representerar finansinstitut, företag och data- och tjänsteleverantörer från såväl utvecklade marknader som tillväxtmarknader. Arbetsgruppen kommer att inhämta information från en diversifierad grupp av intressenter. Arbetsgruppen åtar sig att tillhandahålla ett ramverk som kan användas av företag m.m. för att rapportera föränderliga klimatrelaterade risker och vidta åtgärder samt för att stödja att globala finansiella flöden riktas om från sådana som är negativa för natur, miljö och klimat till sådana som är positiva. kommer att testas och förfinas 2022 innan det lanseras och sprids 2023. är ett globalt och tvärvetenskapligt rådgivande nätverk som är kopplat till TNFD. Nätverket har över 400 medlemmar, bl.a. ett antal regeringar, som har anslutit sig för att bidra till arbetsgruppens arbete och uppdrag.