bet · H901JuU24 · 2022-03-22 00:00:00 — Utskottet noterar också att utredaren även ska ta ställning till om skyddet för den personliga integriteten bör stärkas och finner inte skäl att ta något initiativ med anledning av motion 2021/22:462 (V) yrkandena 1 och 2. Utskottet noterar vidare att flera av de förslag som väcks i motionerna om utökad användning av hemliga tvångsmedel har koppling till frågor som omfattas av utredningens direktiv, bl.a. frågor om för vilka brott och vid vilka straffvärden hemliga tvångsmedel ska få användas. Utredaren ska enligt direktiven säkerställa att en välfungerande systematik i regelverket om hemliga tvångsmedel upprätthålls. Det innebär att utredaren även ska bedöma behovet av följdändringar i bl.a. inhämtningslagen och preventivlagen. Regeringen har dessutom gett en särskild utredare i uppdrag att överväga flera frågor kopplade till möjligheterna att använda hemliga tvångsmedel i preventivt syfte. Mot bakgrund av det omfattande arbete som pågår är utskottet inte berett att ta något initiativ med anledning av vad som anförs i motionerna 2021/22:1879 (M), 2021/22:2556 (SD) yrkandena 4, 8, 14 och 15, 2021/22:2997 (SD) yrkande 4, 2021/22:3783 (M) yrkandena 5 och 8, 2021/22:3974 (L) yrkandena 51 och 54, 2021/22:4031 (M) yrkande 5, 2021/22:4184 (KD) yrkande 26, 2021/22:4189 (KD) yrkande 42 samt 2021/22:4190 (KD) yrkandena 27 och 39 om utökade möjligheter att använda hemliga tvångsmedel. Utredningen om utökade möjligheter att använda hemliga tvångsmedel har fått i uppdrag att ta ställning till om ett tillstånd till hemlig rumsavlyssning och hemlig kameraövervakning bör kunna knytas till en person i stället för en viss plats. Utskottet anser att det är en brist att utredningen inte på motsvarande sätt har fått i uppdrag att ta fram ett förslag om att knyta ett tillstånd till hemlig avlyssning eller övervakning av elektronisk kommunikation till en person i stället för till ett telefonnummer eller en annan adress eller till en viss elektronisk kommunikationsutrustning. En sådan ordning skulle minska tidsutdräkten för att få tillstånd till att t.ex. avlyssna samtal när den misstänkte med täta mellanrum byter mobiltelefon och skaffar nya anonyma kontantkort. Vad utskottet nu har anfört bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. Utskottet tillstyrker därmed motionerna 2021/22:2556 (SD) yrkande 6, 2021/22:3974 (L) yrkande 52 och 2021/22:4189 (KD) yrkande 47. En ny lag om hemlig dataavläsning trädde i kraft . I lagen finns ett platskrav som innebär att ett tillstånd till hemlig dataavläsning som gäller kameraövervaknings- eller rumsavlyssningsuppgifter ska vara kopplat till en viss plats. Kriminella nätverk är ofta mycket medvetna om vilka begränsningar som finns för polisens tvångsmedel och utnyttjar dessa begränsningar maximalt. Om de t.ex. byter möteslokal i sista sekund blir det mycket svårt för de rättsvårdande myndigheterna att använda hemlig dataavläsning för att ta del av kameraövervakningsuppgifter. Sådana problem kan undvikas om tvångsmedlet knyts till en person i stället för en plats. Som framgår ovan har Utredningen om utökade möjligheter att använda hemliga tvångsmedel fått i uppdrag att utreda om ett tillstånd till hemlig rumsavlyssning och hemlig kameraövervakning bör kunna knytas till en person i stället för en plats. Utredaren ska enligt direktiven även bedöma behovet av följdändringar i bl.a. lagen om hemlig dataavläsning. Enligt utskottets uppfattning är det angeläget att det arbete som pågår även leder fram till ett förslag i fråga om platskravet vid hemlig dataavläsning. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. Därmed tillstyrker utskottet motionerna 2021/22:2556 (SD) yrkande 9, 2021/22:3783 (M) yrkande 7, 2021/22:3974 (L) yrkande 53 och 2021/22:4189 (KD) yrkande 49. I samband med beredningen av propositionen om hemlig dataavläsning behandlade utskottet motionsyrkanden om vilka krav som bör ställas för att hemlig dataavläsning ska få användas i inhämtningslagsfallen, om förbud mot hemlig dataavläsning i vissa fall och om tillträdestillstånd. Utskottet hänvisar till sina tidigare uttalanden och vidhåller de bedömningar som gjordes i samband med att lagen infördes. Därmed avstyrker utskottet liknande förslag i motionerna 2021/22:2556 (SD) yrkandena 10 och 11 samt 2021/22:4189 (KD) yrkandena 48 och 50. Utskottet noterar vidare att datalagringsutredning har fått i uppdrag att analysera vissa frågor om jurisdiktion i förhållande till elektronisk information som finns eller kan finnas utanför och ta ställning till om det bör införas en särskild lagreglering för exekutiv jurisdiktion. Uppdraget ska redovisas . Utskottet anser att utredningens arbete inte bör föregripas och avstyrker därför motion 2021/22:2556 (SD) yrkande 12 om territorialitetsprincipen. När det gäller datalagring konstaterar utskottet att under /19 genom ett tillkännagivande uppmanade regeringen att skyndsamt återkomma med ett förslag som dels innebär en mer omfattande skyldighet att lagra uppgifter med koppling till nationell säkerhet, dels innebär en mer omfattande lagringsskyldighet generellt. Utskottet ser positivt på att en utredare nu har fått i uppdrag att se över datalagringsregleringen. Utskottet vill emellertid understryka vikten av att detta arbete bedrivs skyndsamt och att regeringen därefter återkommer till med ett förslag i enlighet med det tidigare tillkännagivandet. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. Utskottet tillstyrker därmed motion 2021/22:3783 (M) yrkande 6. Utskottets förslag i korthet ställer sig bakom det som utskottet anför om att begränsa möjligheterna till förundersökningsbegränsning, direktavskrivning och åtalsunderlåtelse och tillkännager detta för regeringen. Jämför reservation 27 (S, V, MP). I partimotion 2021/22:4031 av m.fl. (M) yrkande 55 begärs att regeringen skyndsamt ska göra en översyn av regelverket för förundersökningsbegränsning i syfte att få fler brott utredda. En liknande begäran framställs i kommittémotion 2021/22:3778 av m.fl. (M) yrkande 15. m.fl. (C) anser i kommittémotion 2021/22:3579 yrkande 25 att möjligheterna till direktavskrivning, förundersökningsbegränsning och åtalsunderlåtelse bör begränsas, särskilt i fall där det finns ett tydligt brottsofferintresse. De grundläggande bestämmelserna om åtal finns i 20 kap. (RB). Enligt 20 kap. 6 § RB ska åklagare, om inte något annat är föreskrivet, väcka åtal för brott som hör under allmänt åtal. Åklagaren har enligt denna regel en absolut åtalsplikt. Principen om absolut åtalsplikt innebär att en åklagare är skyldig att väcka åtal så snart bevismaterialet är sådant att åklagaren på objektiva grunder kan förvänta sig en fällande dom. Den absoluta åtalsplikten har emellertid flera undantag. Enligt 20 kap. 7 § RB får en åklagare, under förutsättning att något väsentligt allmänt eller enskilt intresse inte åsidosätts, i vissa fall besluta att underlåta åtal för brott (åtalsunderlåtelse). Åtal får underlåtas om det kan antas att det aktuella brottet inte skulle leda till någon annan påföljd än böter, om det kan antas att påföljden skulle bli villkorlig dom och det finns särskilda skäl för åtalsunderlåtelse, om den misstänkte begått något annat brott och det utöver påföljden för detta brott inte krävs påföljd med anledning av det aktuella brottet eller om psykiatrisk vård eller insatser enligt lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade kommer till stånd. Åtal får även underlåtas i andra fall om det av särskilda skäl är uppenbart att det inte krävs någon påföljd för att avhålla den misstänkte från vidare brottslighet och det med hänsyn till omständigheterna inte heller av andra skäl krävs att åtal väcks. Vid förundersökning mot personer finns det utökade möjligheter till åtalsunderlåtelse enligt 17 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare, s.k. straffvarning. Alla beslut om åtalsunderlåtelse förutsätter att det är klarlagt i utredningen, t.ex. genom ett erkännande, att den misstänkte har begått brottet. Beslutet motsvarar en lagföring av brottet som registreras i belastningsregistret och kan beaktas vid ett efterföljande återfall. Enligt 23 kap. 1 § RB ska en förundersökning inledas så snart det finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har begåtts (absolut förundersökningsplikt). En förundersökning behöver dock inte inledas om det är uppenbart att brottet inte går att utreda. En förundersökning behöver enligt 23 kap. 22 § RB vidare inte genomföras om det ändå finns tillräckliga skäl för åtal och det gäller ett brott som inte kan antas leda till någon annan påföljd än böter eller som har koppling till en pågående rättegång (s.k. förenklad utredning). Om det inte längre finns anledning att fullfölja en förundersökning ska den läggas ned (23 kap. 4 § RB). Skäl till att förundersökningen inte längre bör fullföljas kan vara att det saknas spår efter gärningspersonen eller att den misstänkte har avvikit. Om det visar sig att den påstådda gärningen inte är brottslig eller att gärningspersonen var när brottet begicks eller har avlidit ska förundersökningen inte heller fullföljas. Att brottet har begåtts av en utländsk medborgare som hunnit lämna landet kan vara ett annat skäl för nedläggning (se JO 1980/81 s. 117) men däremot inte en allmänt pressad arbetssituation (se JO 2002/03 s. 139). De vanligaste skälen att lägga ned en förundersökning torde dock vara att det inte längre kvarstår någon misstanke eller att utredningsmöjligheterna har tömts ut (, Karnov lagkommentarer, , kommentaren till 23 kap. 4 § RB). Reglerna om förundersökningsbegränsning i 23 kap. 4 a § RB innebär att en förundersökning får läggas ned av processekonomiska skäl trots att det i och för sig av andra skäl finns anledning att fullfölja den. Om det finns förutsättningar för att lägga ned en förundersökning enligt reglerna om förundersökningsbegränsning redan innan en förundersökning har inletts, får det beslutas att förundersökning inte ska inledas. Av 23 kap. 4 a § första stycket 1 RB följer att en förundersökning får läggas ned om fortsatt utredning skulle kräva kostnader som inte står i rimligt förhållande till sakens betydelse och det dessutom kan antas att brottets straffvärde inte överstiger fängelse (s.k. disproportionsfall, bestämmelsen utvidgades efter regeringens förslag i prop. 2011/12:10 från böter till fängelse ). Bestämmelsen syftar till att förhindra en orimlig resursanvändning i den brottsutredande verksamheten och ska tillämpas i de undantagsfall då kostnaderna för utredningen är till den grad oproportionerliga i förhållande till sakens betydelse att det inte är rimligt att fortsätta utredningen. Tillämpningsområdet är bl.a. resurs- och kostnadskrävande utredningar som har samband med jorddelnings- och grannelagsrättsliga förhållanden, exempelvis brott av typen markintrång, olovligt fiske och olovlig jakt (prop. 1981/82:41 s. 20 och 34). Även brottsanmälningar som har sitt ursprung i civilrättsliga tvister om bl.a. affärsrörelser, arv och skilsmässor är typiskt sett sådant som kan motivera förundersökningsbegränsning (prop. 2011/12:10 s. 30). Vid avvägningen ska de allmänna och enskilda intressen som i det särskilda fallet talar mot att förundersökningen läggs ned beaktas. Skäl som kan tala mot en förundersökningsbegränsning i det enskilda fallet är bl.a. brottets art, omständigheterna när brottet begicks samt brottsoffrets ställning eller att det behövs ett klargörande av ett osäkert rättsläge. Möjligheten att begränsa en förundersökning av processekonomiska skäl motiverades när bestämmelsen infördes i med att polis och åklagare skulle få bättre möjligheter att använda sina resurser till att utreda allvarlig brottslighet (prop. 1981/82:41). Det framhölls då att förundersökningsbegränsning ger en möjlighet att lägga ned en förundersökning av det skälet att fullföljandet av förundersökningen skulle föra med sig kostnader eller arbetsinsatser som ter sig oproportionerliga eller meningslösa när man sätter dem i relation till den samhällsreaktion som kan komma i fråga för brottsligheten. Regeringen uttalade att även om inget fall i teorin är omöjligt att utreda är det närmast självklart att verkligheten sätter en gräns för vilka insatser som kan göras för att utreda ett brott (prop. 1994/95:23 s. 96). Av 23 kap. 4 a § första stycket 2 RB följer vidare att en förundersökning får läggas ned om det kan antas att åtal för brottet inte skulle komma att väckas till följd av bestämmelserna om åtalsunderlåtelse eller om särskild åtalsprövning samt något väsentligt allmänt eller enskilt intresse inte åsidosätts genom att förundersökningen läggs ned. Någon motsvarande allmän möjlighet att besluta om förundersökningsbegränsning om man kan förvänta sig en åtalsunderlåtelse enligt 17 § lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare finns inte. Det har förutsatts att en förundersökning och ett beslut om åtalsunderlåtelse i allmänhet har en särskild betydelse som varning för en ung person som begår brott (prop. 1981/82:41 s. 21 och prop. 1984/85:3 s. 26). Ytterligare undantag från åtals- och förundersökningsplikten finns i reglerna om åtalsprövning för vissa brott och om preskription av gamla brott. Även möjligheterna att lagföra lindrigare brottslighet genom ordningsbot eller strafföreläggande enligt bestämmelserna i 48 kap. RB medger undantag från huvudregeln att åtal ska väckas. Polismans befogenhet att meddela rapporteftergift utgör också undantag från huvudregeln. Regeringen beslutade kommittédirektiv om en skärpt syn på flerfaldig brottslighet (dir. 2021:56). Genom ett tilläggsdirektiv fick utredaren även i uppdrag att se över regelverket för förundersökningsbegränsning, åtalsunderlåtelse och direktavskrivning för att säkerställa att regelverket är effektivt och ändamålsenligt (dir. 2022:1). Uppdraget ska redovisas . I samband med att utskottet behandlade motionsyrkanden från allmänna motionstiden /19 föreslog utskottet ett tillkännagivande till regeringen om att se över regelverket för förundersökningsbegränsning. Utskottet anförde bl.a. följande (bet. 2018/19:JuU12 s. 46): Utskottet anser att det är viktigt att öka polisens förmåga och vilja att utreda och klara upp även mängdbrottslighet eller vardagskriminalitet, dvs. vanligt förekommande brott. Det finns dock enligt utskottet indikationer på att åklagare använder sig av förundersökningsbegränsning i en alltför stor omfattning. Man kan få intrycket att det på flera håll uppfattats som en skyldighet att begränsa förundersökningarna snarare än en möjlighet. Det är därför viktigt att följa upp regelverket om förundersökningsbegränsning och dess tillämpning som leder till att brottsutredningar läggs ner i onödan. Vi vill därför att regelverket om förundersökningsbegränsning ska ses över för att fler brott ska utredas. följde utskottets förslag (rskr. 2018/19:169). Frågan om att se över regelverket för förundersökningsbegränsning behandlades på nytt i betänkande 2019/20:JuU27. Utskottet konstaterade att frågan bereddes inom . Det fanns därför enligt utskottet inte anledning för att göra ännu ett tillkännagivande till regeringen i denna fråga. Motionsyrkandet avstyrktes (s. 42). följde utskottets förslag (prot. 2019/20:120). I samband med att utskottet behandlade motionsyrkanden från allmänna motionstiden /21 föreslog utskottet att i ett nytt tillkännagivande skulle uppmana regeringen att se över regelverket för förundersökningsbegränsning och att en sådan översyn även skulle omfatta möjligheterna till direktavskrivning och åtalsunderlåtelse. Utskottet anförde bl.a. följande (bet. 2020/21:JuU25 s. 49 f.): Under /19 gjorde efter förslag från utskottet ett tillkännagivande till regeringen om att se över regelverket för förundersökningsbegränsning. Utskottet vidhåller de uppfattningar som uttrycktes i samband med det tidigare tillkännagivandet och anser att det är angeläget att en sådan översyn kommer till stånd. För att fler brott ska utredas och upp finns det enligt utskottet även anledning att se över frågan om att begränsa möjligheterna till direktavskrivning och åtalsunderlåtelse, särskilt i de fall där det finns ett tydligt brottsofferintresse. Utskottet föreslår därför att i ett nytt tillkännagivande uppmanar regeringen att se över regelverket för förundersökningsbegränsning och att en sådan översyn även ska omfatta möjligheterna till direktavskrivning och åtalsunderlåtelse. följde utskottets förslag (rskr. 2020/21:289). Som framgår ovan har regeringen gett en särskild utredare i uppdrag att se över regelverket för förundersökningsbegränsning, åtalsunderlåtelse och direktavskrivning. I direktiven hänvisar regeringen bl.a. till tillkännagivanden. Som framgår ovan har tidigare tillkännagett för regeringen att det behövs en översyn av regelverket för förundersökningsbegränsning, direktavskrivning och åtalsunderlåtelse. Det är därför positivt att en utredare nu har fått i uppdrag att göra en sådan översyn. Enligt utskottet är det angeläget att utredningens arbete bedrivs skyndsamt och att regeringen därefter återkommer till med ett förslag som innebär att möjligheterna till förundersökningsbegränsning, direktavskrivning och åtalsunderlåtelse begränsas så att fler brott kan utredas och upp. Detta gäller särskilt i de fall där det finns ett tydligt brottsofferintresse. Vad utskottet nu har anfört bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. Därmed tillstyrker utskottet motionerna 2021/22:3579 (C) yrkande 25, 2021/22:3778 (M) yrkande 15 och 2021/22:4031 (M) yrkande 55. Kroppsbesiktning i samband med resning Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om kroppsbesiktning i samband med resning. I motion 2021/22:631 av m.fl. (SD) yrkande 1 föreslås att det ska vara möjligt att tvinga en person till topsning i samband med resning. En dom i brottmål ska sedan tiden för att överklaga har gått ut, och den därmed fått laga kraft, i princip vara orubblig (30 kap. 9 § RB). Denna s.k. orubblighetsprincip innebär förutsebarhet för parterna i den meningen att de normalt kan lita på att avgörandet är slutgiltigt. Endast i undantagsfall är det möjligt att genom resning riva upp en dom som fått laga kraft. Enligt 58 kap. 3 § första stycket 2 RB får resning beviljas till nackdel för en tilltalad som har frikänts, om det för brottet är föreskrivet fängelse och det åberopas någon omständighet eller något bevis som inte har lagts fram och som sannolikt skulle ha lett till att den tilltalade dömts för brottet. Enligt andra stycket får resning inte beviljas på grund av någon ny omständighet eller något nytt bevis, om inte sökanden gör sannolikt att omständigheten eller beviset inte hade kunnat åberopas i rättegången, eller att sökanden annars har haft giltig ursäkt för att inte göra det. Enligt 58 kap. 6 a § första stycket RB ska åklagaren återuppta en förundersökning om det i en ansökan om resning åberopas eller om det på något annat sätt kommer fram en omständighet eller ett bevis som inte tidigare lagts fram och det är sannolikt att omständigheten eller beviset utgör grund för resning. Förundersökningen ska dock inte återupptas om det saknas behov av utredningsåtgärder. Vilka närmare utredningsåtgärder som får vidtas inom ramen för en återupptagen förundersökning regleras inte. I förarbetena till 58 kap. 6 a § RB anges att bestämmelserna om förundersökning i 23 kap. RB i möjligaste mån bör gälla även för en återupptagen förundersökning i samband med resning (prop. 2011/12:156 s. 35 f.). Förundersökning ska enligt 23 kap. 1 § RB inledas så snart det finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har begåtts. Av 16 § framgår att i fråga om användande av tvångsmedel under förundersökningen gäller 24–28 kap. Kroppsbesiktning får enligt 28 kap. 12 § första stycket RB göras på den som skäligen kan misstänkas för ett brott som kan ge fängelse bl.a. i syfte att ta reda på omständigheter som kan vara av betydelse för utredning om brottet. Av 28 kap. 12 b § första stycket RB framgår att kroppsbesiktning genom salivprov får göras på någon annan än den som skäligen kan misstänkas för ett brott, om syftet är att genom en dna-analys av provet underlätta identifiering vid utredning av ett brott som kan ge fängelse, och det finns synnerlig anledning att anta att det är av betydelse för utredningen av brottet. konstaterar i rättsfallet NJA 2021 s. 368 att det inte finns ett tydligt lagstöd för att tillämpa bestämmelserna om kroppsbesiktning i 28 kap. 12 § första stycket eller 12 b § RB vid en återupptagen förundersökning i samband med resning. En tillämpning av dessa bestämmelser skulle därför enligt domstolen komma i konflikt med regeringsformens krav på lagstöd för användning av tvångsmedel och den restriktiva tillämpning som gäller för begränsningar av skyddet mot kroppsligt ingrepp i sådana sammanhang. Utskottet finner inte skäl att ställa sig bakom förslaget i motion 2021/22:631 (SD) yrkande 1 om kroppsbesiktning i samband med resning. Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden om att gränsen för obligatorisk häktning bör sänkas och om att tidsgränserna för häktning bör tas bort. Jämför reservation 28 (M, SD, KD) och 29 (M). I partimotion 2021/22:4031 av m.fl. (M) yrkande 13 anförs att gränsen för obligatorisk häktning bör sänkas så att den omfattar alla brott med ett minimistraff om fängelse . Liknande förslag framförs i kommittémotion 2021/22:2529 av m.fl. (SD) yrkande 12 och i motion 2021/22:2997 av (SD) yrkande 5. Även m.fl. (KD) anser i kommittémotion 2021/22:4189 yrkande 37 att gränsen för obligatorisk häktning bör sänkas. Motionärerna föreslår vidare att reglerna om häktning ändras så att en person kan häktas antingen om ett års fängelse ingår i straffskalan för brottet eller om det finns återfallsrisk, flyktfara eller kollusionsfara. I kommittémotion 2021/22:3779 av m.fl. (M) yrkande 5 föreslås att de tidsgränser för häktning som infördes ska tas bort. Grundläggande regler om häktning Reglerna om häktning finns i 24 kap. (RB). På åklagarens begäran får den person häktas som på sannolika skäl är misstänkt för ett brott som kan ge fängelse . Dessutom krävs att – med hänsyn till brottets beskaffenhet, den misstänktes förhållande eller någon annan omständighet – någon av följande omständigheter föreligger (1 § första stycket): – Det finns en risk för att den misstänkte avviker eller på något annat sätt undandrar sig lagföring eller straff (flyktfara). Med detta menas att den misstänkte lämnar sin bostads- eller vistelseort eller på något annat sätt håller sig undan, i avsikt att undgå lagföring eller straff. – Det finns en risk för att den misstänkte genom att undanröja bevis eller på något annat sätt försvårar sakens utredning (kollusionsfara). Med detta avses att den misstänkte gör sig av med spår efter brottet eller förstör eller gömmer föremål som kommits åt genom brottet eller annars har betydelse för utredningen. Det kan även handla om att den misstänkte påverkar någon som kan lämna upplysningar i saken, t.ex. ett vittne, på ett sätt som är till nackdel för utredningen. – Det finns en risk för att den misstänkte fortsätter sin brottsliga verksamhet (recidivfara). Detta innebär att det finns risk för återfall inom en ganska kort tidsrymd. Det ska dessutom avse återfall i brott som är besläktade med eller har samband med det häktningsgrundande brottet. Om det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse för brottet finns det en presumtion för häktning (1 § andra stycket). Presumtionen innebär att den misstänkte ska häktas om det inte är uppenbart att skäl till häktning saknas. Grunden till bestämmelsen är att det vid allvarlig brottslighet som regel finns risk för flykt, kollusion eller recidiv. För att undvika häktning måste det därför finnas omständigheter som visar att det är uppenbart att det saknas skäl till häktning. En prövning av häktningsskälen måste dock alltid göras i det enskilda fallet även i de fall presumtionsregeln är aktuell.