sou · H9B374d2 · 2021-09-23 00:00:00 — Maj:t i statsrådet i budgetpropositionen fram konungens genom Riksmarskalksämbe- tet framställda anspråk på medel för hovhållningen, varefter biföll eller avslog för- ändringsförslagen. Ofta biföll förslagen, men det finns också flera exempel på att meddelade avslag, t.ex. med motiveringen att någon höjning inte behövdes eller 1919A:52, se härtill Bramstång Hov och slott s. 164. 1778 Första kammarens protokoll 1919:25 s. 19-21, Andra kammarens protokoll 1919:34 s. 28-33. 1944:228 s. 5. 1944:228 s. 4. 1944:228 s. 6. 1782 Se till kammarrätten som revisionsinstans och , Kammarens jurister. Kammarrätten 1695-1995, : Nerenius & Santérus, 1995, s. 161-173 och 190. Finansieringen av statschefens, kungahusets och hovets verksamhet samt den kungl. dispositionsrätten till statlig egendom att andra utgifter måste prioriteras. års regeringsform framställer konungen ge- nom sina anspråk till regeringen, som sedan bedömer vilka förslag som ska läggas fram för , och så fattar beslut. Som har framgått i avsnitt 6.5. har anslagen hanterats på olika sätt under olika perioder. Särskilt höjdes inte anslagen trots prisstegringar, särskilt första hälft höjdes de inte men kompletterades med tilläggsanslag för att täcka prisstegringarna, och andra hälft har de successivt höjts för att anpassas till förändrade löne- och prisnivåer. Särskilt när det gäller det rena hovhållningsanslaget – som även kallats apanage eller civillista1783 – har emellertid den tanken funnits att det borde vara oföränderligt under en konungs regeringsperiod. Reuterskiöld ansåg på ett principiellt plan att konungens apanage bestäms ”sedvanerätts- ligt en gång för alla vid tronbestigningen, men kan äfven därefter ändras; apanagen till andra medlemmar af det kongl. huset med egen hofhållning, i den mån sådana utgå, äro däremot icke ens i princip oföränderliga”.1784 menade att apanaget, sådant det fastställts vid tronbestigningen, inte kunde sänkas utan konungens medgivande.1785 statsutskott gjorde ett uttalande i denna fråga i anslutning till trontillträde. Några riksdagsledamöter hade ansett att hovhållningssumman borde sättas ned, eftersom hade en mindre familj än . Utskottet konstaterade att anslaget utgick med samma belopp som hade beslutats vid riksdag, 420 000 rdr bco, och uttalade: ”Utskottet har nemligen trott sig böra antaga, att, vid inträffadt thron-ombyte, hofhållnings-anslaget bestämmes för den tillträdande Konungens regeringstid, och att Rikets Ständer således härvid afse icke blott den närmaste framtiden, utan äfven att förändrade förhållanden under en längre tidrymd kunna inträffa; och tillstyrker derföre Utskottet, att Hans Maj:t Konungens hofhållnings-anslag, måtte, på sätt uti den Kongl. Propositionen är föreslaget, bibehållas vid oförändradt belopp, 630,000 Rdr.”1786 Att det är fråga om ett oförändrat belopp fast det inte ser ut så, beror på att det hade skett en myntreform – 420 000 rdr bco motsvarade 630 000 rdr rmt. Men principfrågan är intressant. En nedsättning borde inte ske, eftersom anslaget redan från början skulle ta höjd för merkostnader vid familjebildning. har det inte varit en ovanlighet att ökade anslag har motiverats med att kungafamiljen har fått fler medlemmar. noterade vid riksdag att det ordinarie anslaget hade ökats med 222 240 rdr och uttalade: ”Ur konstitutionel synpunkt anser Utskottet det vara af stor vigt, att täta rubb- ningar i anslagen under denna Hufvudtitel hädanefter icke må erfordras; och då det torde kunna antagas, att, genom beviljande af den ifrågaställda mindre be- tydliga förhöjningen [en höjning av anslaget till prinsessan ], den regle- 1783 Se till det sistnämnda begreppet Naumann 1879-84 bd 2 s. 320. 1784 Reuterskiöld s. 75. 1785 1948 s. 78. 1786 riksdag, Bihang, saml. 4, bd 1, statsutskottets betänkande nr 47, s. 2. Finansieringen av statschefens, kungahusets och hovets verksamhet samt den kungl. dispositionsrätten till statlig egendom ring af ifrågavarande anslag, som, på sätt ofvan är antydt, under de sednaste riks- dagarne fortgått, varder för en längre framtid afslutad, hemställer af sådan an- ledning Utskottet, att hvad Kongl. Maj:t uti berörda hänseende äskat må af bi- fallas.”1787 Påföljande år yttrade statsutskottet i anledning av ett antal motioner om nedsättning av anslaget under första huvudtiteln: ”Ehuru icke hos oss, såsom i åtskilliga andra länder, den så kallade civillistan för monarkens regeringstid bestämmes, torde likväl nedsättning uti de i sådant hänse- ende beviljade anslag endast vid regentombyte böra från Representationens sida ifrågakomma, så vida förmår fullgöra förpligtelser af dylik och der- med jemförlig beskaffenhet.”1788 Även om alla besparingar var önskvärda, ansåg inte utskottet att det fanns giltig anled- ning att sätta ned anslaget, särskilt som dess storlek hade övervägts närmare så sent som vid riksdag. gav sig personligen in i diskussionen när han önskade lägga till ett anslag åt hertigen av , prins . Detta misslyckades som vi har sett (avsnitt 6.5.6. ), dels på grund av att del var ekonomisk kris, dels då statsutskottet fortfarande hyste ”betänklighet att vidtaga förändring i anslagen under riksstatens Första Hufvudtitel”.1789 hade emellertid i diktamen till statsrådsprotokollet anfört: ”Visserligen har den mening uttalats, att Första Hufvudtitelns ordinarie anslags- summa, en gång faststäld, borde förblifva oförändrad under hvarje Konungs lifstid. Denna åsigt är dock ej hållbar; dessutom aldrig hittils följd. Den beror på en förvexling af Hufvudtiteln och Konungens Civillista. Hans apanage – ej Hufvudtiteln – kan och bör vara en gång för alla till belopp bestämdt.”1790 Även om ofta hade varit restriktiv med att förändra de olika anslagen under första huvudtiteln, måste man ge rätt i att det finns en skillnad mellan ett hovhåll- ningsanslag, för vilket endast kvitto krävs, och anslag som ska täcka vissa bestämda kostnader och som utsätts för revision. Här var det dock fråga om ett anslag till Hertigen av , ett anslag som hörde till hovhållningsanslaget och som snarare anknyter till den nu aktuella frågan om varje medlem av kungahuset ska ha sitt eget anslag eller om delanslag ska fördelas ut från hovhållningsanslaget av konungen. Under regeringstid löstes problemet på så sätt att tilläggsanslag beviljades, och frågan om hovhållningsanslagets oföränderliget var då av mindre principiell vikt. Under och regeringstid har anslaget successivt justerats i takt med löne- och prisförändringar. Anslag till kungahusets övriga medlemmar har lösts på in- dividuell basis för prinsessan och prins , vilket beror på den speciella situation 1867:33 s. 2. 1868:25 s. 2; se även statsutskottets bet. 1869:32, 1870:21, 1871:10, 1872:5, 1873:3. 1886:38 s. 1, statsutskottets bet. 1886:5a s. 1. 1886:32 s. 4. Finansieringen av statschefens, kungahusets och hovets verksamhet samt den kungl. dispositionsrätten till statlig egendom som uppstod efter prins tidiga bortgång . Därefter har anslag till kunga- husets övriga medlemmar fördelats av konungen ur hovhållningsanslaget. Sammanfattningsvis kan konstateras att hovhållningsanslaget inte är oföränderligt åt nå- got håll. Det kan, som Naumann uppfattade det, ”höjas och minskas vid hvarje ny statsre- glering”.1791 Detta gäller dock endast så länge det grundläggande kriteriet över- enskommelse iakttas, nämligen att konungen tillhandahålls ”tillräckeliga medel för underhål- landet af en emot dess höga wärdighet och Rikets anseende swarande Hof-Stat”. Vad detta närmare bestämt innebär förändras förstås , men hovhållningsanslaget måste göra det möjligt för statschefen och kungahusets övriga medlemmar att fullgöra sina konstitution- ella och representativa funktioner på ett värdigt sätt (jfr ovan avsnitt 3.5.3.). Naumann skrev: ”Det är statens pligt att förse sitt öfverhufvud med inkomster, som kunna sätta honom i stånd att äfven i detta hänseende värdigt representera det rike han styrer.”1792 utta- lande om ”Swenska Folkets kända önskan att se den urgamla Konunga-thronen omgifwen med en, densamma värdig glans”1793 (se ovan avsnitt 6.5.1.) kan fortfarande anses giltig, med viss tonvikt på att det inte ska vara vilken typ av glans som helst utan just en värdig glans, något som i sin tur med nödvändighet ges olika innebörd under olika epoker. En sådan tanke uttrycktes också av statsutskottet , i ett uttalande som ställde behovet av ”yttre glans” mot ”den enkla värdighet, som uppbär en af folkets förtroende omgifven konung”.1794 6.6.3.Civilrättsligt evighetsavtal eller konstitutionell sedvanerätt? överenskommelse ingicks mellan de då befintliga två högsta statsmakterna, konung och riksdag. I samband med regeringsform gjordes inga förändringar i över- enskommelsen, och även om konungens ställning formellt och reellt förändrades i många andra avseenden, behölls konungens enskilda styrelse över hovet (se ovan kap. 3). I 9 kap. 8 § regeringsformen togs in en bestämmelse om att statens medel och dess övriga tillgångar förvaltas av regeringen, om de inte är avsedda för och dess myndigheter eller ”i lag har avsatts till särskild förvaltning”. Enligt 9 § samma kapitel beslutar om grunderna för förvaltningen av statens egendom och förfogandet över tillgångarna. Det kan konstateras att den egendom som omfattas av den kungl. dispositionsrätten inte i lag avsatts till särskild förvaltning, vilket innebär att regeringen formellt sett förvaltar egendomen, men regeringen är därvid bunden av beslut om att ingå överenskommelsen med konungen. Märk- ligt nog synes denna aspekt på regleringen i 9 kap. 8-9 §§ regeringsformen varken ha tagits upp i förarbeten eller lagkommentarer, utöver konstaterandet att det på ett generellt plan inte är ovanligt att regeringen är bunden av riksdagsbeslut i denna typ av frågor.1795 När överenskommelse betecknas just som en ’överenskommelse’ ligger kanske däri en uppfattning om att det inte är fråga om något avtal i rent civilrättslig mening 1791 Naumann 1879-84 bd 2 s. 320. 1792 Naumann 1879-84 bd 2 s. 320. 1793 riksdag, Bihang, bd 1, statsutskottets bet. s. 715-719 på s. 717; jfr även bd 2, statsutskottets bet. s. 1252-1253 samt riksdag, Bihang, bd 4, statsutskottets bet. s. 1294-1299 på s. 1296. 1873:3 s. 3-4. 1795 Se t.ex. och 1980 s. 226-229; m.fl. 2018 s. 471. Se emellertid , De kungl. hovstaternas ställning, Promemoria, , , s. 1-2. Finansieringen av statschefens, kungahusets och hovets verksamhet samt den kungl. dispositionsrätten till statlig egendom men inte heller fråga om någon typ av offentligrättslig normgivning. Ett avtal kan visserligen tillkomma genom utväxlande av anbud och accept som i detta fall, men det har aldrig före- kommit något kontraktsliknande dokument där olika formuleringar ändrats (jag bortser här från de avtal som och har slutit, då de inte kan påverka den egentliga överenskommelsens innehåll; se ovan avsnitt 6.4.9.). Normgivning i form av grundlag eller lag tillkom visserligen års regeringsform genom samstäm- miga beslut av konung och riksdag, men överenskommelsen utfärdades aldrig som grundlag eller lag. Om man nu försöker bedöma överenskommelsens giltighet ur ett civilrättsligt perspektiv, kan man notera att det finns en viss skepticism i svensk rätt mot evighetsavtal. Enligt rättsfallet NJA 1994 s. 359 är evighetsavtal inte oskäliga i sig, och de är alltså bindande, även om skälen för jämkning kan växa sig starkare efter hand som tiden går. Det skäl som ofta har varit aktuellt som motiv för jämkning är penningvärdesförsämringar. När det gäller tolkning av om ett avtal gäller , evig tid eller (och alltså kan sägas upp) finns det enligt NJA 1992 s. 439 anledning att tolka avtalet utifrån dess syften – i fallet var det fråga om ett förlikningsavtal. har föreslagit att ”det tidsmässiga förhållandet mellan parternas prestationer enligt avtalet”1796 ska beaktas som en viktig om- ständighet. För egen del anser jag att överenskommelse närmast är att hänföra till kate- gorin evighetsavtal, eftersom avkastningen av kungsgårdarna tillförsäkrades ständerna medan ett årligt anslag i pengar och dispositionsrätten till slotten var ständernas mot- prestation.1797 Beträffande evighetsavtal blir det vid en tänkt uppsägning relevant att överväga om det finns en så viktig grund som gör att det skulle kunna jämkas. Om den ena parten har fullgjort sin prestation, medan den andra parten ska fullgöra sin på ett sätt som påverkas av t.ex. penningvärdets fall, kan det finnas skäl för jämkning. När det gäller 1809- överenskommelse kan noteras att om konungen hade lämnat ifrån sig dispositionsrät- ten till de inkomstgivande kungsgårdarna m.m. mot ett fast årligt anslagsbelopp, hade det kunnat finnas skäl för jämkning, eftersom anslaget hade minskat i värde med penningvärdets fall. Och så har överenskommelsen i praktiken också hanterats, eftersom anslagets storlek successivt har justerats, ofta med uttrycklig hänvisning till det försämrade penningvärdet (se föregående avsnitt). Civilrättsliga resonemang blir emellertid något svåra att föra om man skulle vilja föra in den kungl. dispositionsrätten under någon av jordabalkens nyttjanderättstyper.1798 Enligt 1796 , ”Om avtals slut – särskilt om frågan: när upphör ett avtal som inte säger när det upphör?” i m.fl. ), , : , 2016, s. 577-594, citatet från s. 588. 1797 Jfr Bexhed 2020 som på s. 228 nämner ”tidsobestämd långtgående nyttjanderätt”, dock utan att dis- kutera ”tidsobestämd” i förhållande till evighetsavtal och avtal slutna , och på s. 232 skriver att det är fråga om en nyttjanderätt som gäller ”obegränsat i tiden”. Företrädare för och uttryckte den uppfattningen att dispositionsrätten ”anses gälla för evärderlig tid, så länge är en monarki”, se , ”Den kungliga dispositionsrätten”, PM , rev. 09-09, SFV dnr 230-2503/08, s. 3. 1994/95:3 s. 21 sägs apropå inrättandet av : ”Marken på är statens egendom. Konungen har dock för evärderlig tid enskild dispositionsrätt till marken. Denna rätt reglerades genom överenskommelse mellan och rikets ständer.” 1798 Jfr att dispositionsrätten till ”förmodligen inte utan vidare” kan inordnas under jordabal- kens system för nyttjanderätter, kungliga dispositionsrätten s. 5. Finansieringen av statschefens, kungahusets och hovets verksamhet samt den kungl. dispositionsrätten till statlig egendom 7 kap. 5 § jordabalken är avtal slutna normalt ändå tidsbegränsade till ,1799 en regel som tillkom redan år 1800.1800 Tidsgränsen gäller enligt bestämmelsens tredje stycke inte nyttjanderätt som upplåts av staten, vilket beror på att det åsyftade skyddet för en enskild jordägare mot att denne band sig till för långa upplåtelser inte var behövligt för staten.1801 Den kungl. dispositionsrätten är alltså i och för sig förenlig med jordabalken, även om de övriga bestämmelserna i 7 kap. jordabalken kanske inte bidrar särskilt mycket till tolkningen av dispositionsrätten. Servitut är inte begränsade till och får enligt 14 kap. 1 § jordabalken upplåtas för ändamål som är av stadigvarande betydelse för en annan fastighet. Även om man skulle kunna uppfatta den kungl. dispositionsrätten som servitutsliknande – det är en nyttjanderätt som är av stadigvarande betydelse för en innehavare av ett visst ämbete – så är inte servitut till förmån för personer i övrigt kända i svensk rätt.1802 Dispositionsrätten företer också vissa fideikommissliknande drag.1803 Det ska noteras att begreppet dispositionsrätt har använts på ett sätt som antyder att det är mer omfattande än begreppet nyttjanderätt; den som har dis- positionsrätten har en rätt att upplåta nyttjanderätt.1804 Detta återkommer i förbehållet att beslutar vem som kan vara hyresgäst i de byggnader som omfattas av dis- positionsrätten (se ovan avsnitt 6.4.9. Om vi övergår från civilrättens till den konstitutionella rättens begreppsbildning, kan konstateras att överenskommelse hade kunnat utfärdas som grundlag eller lag. Så skedde inte, och frågan är då om överenskommelsen ändå kan inordnas i den konstitu- normhierarkin, t.ex. som konstitutionell sedvanerätt. års regeringsform utvecklades det faktiska beslutsfattandet bort från grund- lagens former på ett sätt som har beskrivits som ”det författningslösa halvseklet”1805 men också som att den ”sedvanerätt som utvecklat sig utgör inte bara ett komplement till den skrivna författningen utan den har också medfört att åtskilliga formellt orubbade bestämmel- ser i denna förlorat sitt reella innehåll”.1806 En grundtanke med regeringsform var att den inte skulle innehålla några fiktioner, och att den konstitutionella rätten inte skulle utvecklas vid sidan av den: ”Förklaringen till att den svenska regeringsformen ändrats oftare än många andra länders grundlagar har ansetts vara ambitionen att regeringsformen ska spegla styrelseskicket eller, som det angetts, vara deskriptiv.”1807 Om grundlagen uttryckligen 1799 NJA 2004 s. 167 och , Juno-kommentar till 7 kap. 5 § jordabalken. 1800 Jordabalken 7 kap, Juno-kommentar, och , per . 1801 , ”Jordägandets frihet och jordabalken” i 2013 s. 686-708, särskilt s. 1802 Jfr dock romersk rätt, där dock servitut till förmån för personer upphörde när den berättigade avled; du Plessis 2010 s. 163-170. 1803 Bexhed 2020 s. 233. 1804 Bramstång Hov och slott s. 247-250. 1805 Sterzel 2009 s. 18. 1806 , ”Allmän författningsrevision” i 1954 s. 683, se härtill 1807 , ”och statsrätten” i , : Iustus, 2016, s. 360. Finansieringen av statschefens, kungahusets och hovets verksamhet samt den kungl. dispositionsrätten till statlig egendom ändras i stället för att omtolkas blir den lättillämpad och begriplig. Det har ansetts att kon- stitutionell sedvanerätt knappast har någon plats i ett sådant sammanhang, särskilt inte om sådan sedvanerätt skulle innebära att grundlagens regler frångås.1808 När det gäller överenskommelse avsåg den en fråga om inte reglerades mer än delvis regeringsform (47 § om att hovet stod under konungens enskilda styrelse och 77 § om kungsgårdar m.m.). Frågan regleras inte alls regeringsform, men enligt ett förarbetsuttalande skulle inga förändringar beträffande konungens beslutsmakt över ho- vet göras (se ovan avsnitt 3.4.2. och 3.5.4.). överenskommelse strider inte mot någon bestämmelse regeringsform. Därför finns skäl att uppfatta över- enskommelse som att den utgör konstitutionell sedvanerätt. Om den formella lagkraftens princip1809 går att applicera på konstitutionell sedvanerätt, innebär det att överenskommelsen kan ändras på samma sätt som den ingicks, nämligen genom nya överenskommelser mellan konung och riksdag. Och så har också överenskommelsen hanterats i praktiken. Detta leder sammanfattningsvis till den slutsatsen att oavsett om man ser överenskommelse i ett civilrättsligt perspektiv eller i ett konstitutionellt perspektiv kan den inte ändras på annat sätt än genom en förnyad överenskommelse mellan konung och riks- dag.1810 Skulle frågan komma upp om en genomgripande omförhandling, skulle förstås ko- nungens avstående till år 1809-10 av avkastningen av olika egendomar också kunna komma upp till förhandling, på så sätt att en del av hovanslaget åter skulle kunna bestå av avkastningen av vissa egendomar.1811 Om man lägger tonvikten på det civilrättsliga perspektivet skulle möjligen avtalet kunna prövas och eventuellt jämkas av domstol. Lägger man å andra sidan större vikt vid det kon- stitutionella perspektivet, ska noteras att grundlagsstiftning års regeringsform inte kräver konungens samtycke. Det kan knappast antas att överenskommelsen skulle vara un- dandragen möjlighet att genom grundlag reglera olika frågor som har med stats- chefsämbetet att göra.1812 Däremot skulle ändring av vanlig lag, som t.ex. ett upphävande av undantaget i 7 kap. 5 § jordabalken beträffande eviga nyttjanderätter som upplåts av staten, knappast kunna ha någon inverkan på dispositionsrätten. Bramstång gjorde det förbehållet att den kungl. dispositionsrätten gäller så länge vi har monarkiskt statsskick och nuvarande kungahus. Om annat statsskick skulle införas eller nytt kungahus väljas, skulle grundlagsändringar ändå krävas, och då skulle naturligtvis frågan om dispositionsrätten komma upp till prövning i det sammanhanget. Som överens- kommelse är utformad, är slotten i första hand ställda till konungens disposition, och han kan upplåta nyttjanderätt åt bl.a. andra personer i kungafamiljen. Endast när något slott skulle utses till änkesäte för en drottning eller kronprinsessa har beslut krävts, men det 1808 , ”Konstitutionella snedsteg – en studie av svensk trohet mot grundlag” i och (red. ), Konstitutionell demokrati, : SNS, 2004, s. 71-89; , ”En princip om internationell öppenhet – 1 kap. 10 § regeringsformen och socialförsäkringsrätten” i Förvaltningsrätt- slig tidskrift 2011 s. 537-561 på s. 554. 1809 Jfr 8 kap. 18 § regeringsformen. 1810 Se t.ex. kungliga dispostionsrätten s. 4 (avseende ). 1811 Så fungerar det i , där avkastningen av Duchy of och Duchy of Cornwall tillfaller drottningen respektive prinsen av . Se Hazell och 2020 s. 169-175 (). 1812 Jfr NJA 1907 s. 188 när det gäller frågan om ett blandat offentligrättsligt och civilrättsligt avtal kunde ändras genom förordning eller lag års regeringsform. Finansieringen av statschefens, kungahusets och hovets verksamhet samt den kungl. dispositionsrätten till statlig egendom torde ha berott på att frågan om den framtida änkans försörjning var uppe till prövning. Beträffande och Tullgarns slott förnyas dispositionsrätten normalt för den till- trädande konungens livstid, vilket talar för att dispositionsrätten – till skillnad från vad som gäller för de övriga slotten – skulle kvarstå om konungen t.ex. skulle abdikera. 6.6.4.Äganderätten till sådant som inköpts för hovhållningsanslaget En fråga som inte har tagits upp till diskussion i särskilt stor omfattning är vem som blir ägare till det som inköpts för hovhållningsanslaget.1813 En stor del av anslaget går till löner och förbrukningsartiklar som är relaterade till uppdraget (inom hovet kallade residenskostnader och privata kostnader, se ovan sist i avsnitt 6.5.12). De privat-privata kostnaderna, alltså de som rör privatägda fastigheter, privata utlandsresor och privata gäster vid i övrigt officiella cere- monier, belastar inte hovhållningsanslaget utan bekostas av privatförmögenheten.1814 Inget hindrar i och för sig att föremål av bestående värde köps in för hovhållningsanslaget eller handpenningarna, och det torde ha uppfattats som självklart att detta anslag, sedan det kvit- terats ut, blivit privat egendom för den som fått del av det. Detta gäller inte bara konungarna utan också de andra personer som fått del av hovhållningsanslaget. Även om Naumann me- nade att ”civillistans besparingar”1815 blev konungens privata förmögenhet, är praxis numera sådan att anslagsmedel inte förs över till kungafamiljens privata tillgångar och inte finansierar privata investeringar eller underhåll av privata tillgångar.1816 När anslaget för vård och underhåll av statens möbler användes för reparationer och nyförvärv av möbler, blev det inköpta statens egendom, även om anslaget inte omfattades av revision. Statens bestånd av möbler förtecknades i särskilda inventarielistor. Att föränd- ringar skulle anmälas till Kammarkollegiet – något som ännu gäller – visar att inköp och avyttringar kunde ske. (Se avsnitt 6.5.1. och 6.5.3.) Anslaget för vård och underhåll av statens möbler var emellertid otillräckligt, vilket ledde till att nya möbler köptes in också för medel från hovhållningsanslaget. Även reparation av statens möbler kunde ske med hovhåll- ningsanslaget, något som ledde till att klädslar på olika sittmöbler som tillhörde staten ansågs vara konungens personliga egendom vid bouppteckning.1817 De möbelklädslarna ska senare ha överlåtit till staten.1818 Utgångspunkten måste alltså vara att föremål som köptes in för hovhållninganslaget blev respektive kunglig persons egendom, särskilt som 1813 Jfr till frågan om äganderätten till lösöre Lyrevik 2018 s. 205-314.