sou · H9B369 · 2021-08-20 00:00:00 — Rätten till sjukersättning – regelverk och handläggning En medicinskt renodlad försäkring En förutsättning för att en försäkrad ska ha rätt till sjukersättning är att han eller hon har nedsatt arbetsförmåga och att denna endast beror på sjukdom eller annan nedsättning av den fysiska eller psy- kiska prestationsförmågan. Det finns enligt gällande regelverk inte möjlighet att ta hänsyn till andra, individuella faktorer vid denna be- dömning. Av förarbetena framgår att man med detta menar att ersätt- ning från sjukförsäkringen, däribland sjukersättning, enbart ska komma i fråga när arbetsförmågan är nedsatt av medicinska orsaker. Vid bedömning av arbetsförmågans nedsättning ska därför hänsyn inte tas till den försäkrades ålder, bosättningsförhållanden, utbildning, tidigare verksamhet och andra liknande omständigheter. Situationen på arbetsmarknaden får inte heller vägas in i bedömningen av rätten till sjukersättning.22 Till skillnad från bestämmelserna om bedöm- ningen av rätt till sjukpenning, där det anges i lag23 att hänsyn inte får tas till andra omständigheter än rent medicinska, framgår detta avseende sjukersättningen endast av förarbetsuttalanden. En grundläggande förutsättning för rätt till sjukersättning är så- ledes att den försäkrade har en sjukdom eller annan nedsättning av den fysiska eller psykiska prestationsförmågan. De medicinska fak- torer som sätter ned arbetsförmågan kan alltså vara en kroppslig eller psykisk sjukdom, ett följdtillstånd efter sjukdom eller en medfödd eller förvärvad funktionsnedsättning. Begreppet sjukdom saknar legaldefinition. Det normativa rikt- märke i förarbetsuttalandena om att vid bedöm- ningen av om sjukdom föreligger ska bortse från arbetsmarknads- mässiga, ekonomiska, sociala och liknande förhållanden avgränsar möjligen sjukdomsbegreppet något, men definierar det inte. I moti- ven till regleringen av sjukförsäkringen har dock uttalats att begrep- pet omfattar det som betecknas som sjukdomar enligt både vanligt språkbruk och gängse läkarvetenskaplig uppfattning. Därmed avsågs varje onormalt kropps- eller själstillstånd som inte sammanhänger med den normala livsprocessen. Fysiologiska problem som grundas på t.ex. normalt åldrande eller graviditet ska således inte beaktas som sjukdomar, som åkommor som grundar sig i yttre påver- kan exempelvis genom virus, bakterier eller olyckor omfattas av 2007/08 :136, s. 67 och 88. 2327 kap. 3 § SFB. Rätten till sjukersättning – regelverk och handläggning Även om uttalandet fortfarande anses vara vägledande för vad som avses med sjukdom har begreppet kommit att successivt ut- vidgas.24 Sjukdomsbegreppet inom ramen för sjuk- och aktivitetsersätt- ningen ska, liksom när det gäller sjukpenning, ses som ett medicinskt begrepp. Vissa skillnader finns emellertid. I 33 kap. 5 § SFB anges att det för rätt till sjukersättning ska vara fråga om ”sjukdom eller annan nedsättning av den fysiska eller psykiska prestationsförmågan”. Av förarbeten gällande sjukersättning och aktivitetsersättning framgår att den medicinska faktorn kan vara en kroppslig eller psykisk sjuk- dom eller ett följdtillstånd efter sjukdom. Den kan även vara en med- född funktionsnedsättning.25 I förarbetena till införandet av sjukersättning i stället för förtids- pension uttalades att det möjligen kan ses som naturligt att ha ett gemensamt socialförsäkringsrättsligt sjukdomsbegrepp för både sjuk- penning och sjukersättning. Men det skulle innebära en förändring av det begrepp som tidigare användes vid beviljande av sjukbidrag/ förtidspension.26 Rekvisiten föreslogs därför bli kvar oförändrade.27 Någon ändring av rättsläget vad gäller de medicinska kvalifikations- kraven var inte avsedd. Därmed behölls skrivningen om sjukdom eller annan nedsättning av den fysiska eller psykiska prestationsförmågan, en skrivning som ursprungligen härstammar från Socialförsäkrings- kommittén.28 De ville ha en lagteknisk skrivning som kunde inklu- dera fler än de personer som drabbats av mer eller mindre akut sjuk- dom. Den utredningen ansåg att nedsatt arbetsförmåga till följd av ”sjukdom, psykisk efterblivenhet, vanförhet eller annat lyte” skulle kunna ge rätt till förtidspension. Utgångspunkten i Socialförsäkrings- kommitténs förslag var den som fortfarande gäller; invaliditetsbedöm- ningen skulle inriktas på den försäkrade och hennes eller hans medi- cinska status.29 Sjukdomsbegreppet inom sjukersättningen kan således anses vidare än när det gäller rätt till sjukpenning (och motsvarar det som gäller för sjukpenning i särskilda fall och rehabiliteringspenning i särskilda fall). Skrivningen om nedsättning av ”prestationsförmågan” gör att distinktionen mellan rekvisiten sjukdom eller annan nedsätt- RÅ 2009 ref. 102. 2007/08:124, s 40. 26Ds 2000:39 s. 109. 2000/01:96, s. 179. 29SOU 1961:29 s. 68. Rätten till sjukersättning – regelverk och handläggning ning av den fysiska eller psykiska prestationsförmågan å ena sidan och arbetsförmågebegreppet å andra inte klart går att skilja från varandra.30 Närliggande sjukdomsbegreppet är begreppen funktionsnedsätt- ning och funktionshinder. Efter att sjukersättning infördes som för- mån har ändrat definitionen och användningen av begreppen funktionshinder och funktionsnedsätt- ning. Ett av motiven var att det rådde en begreppsförvirring kring funktionshinder och funktionsnedsättning. Funktionsnedsättning definieras som en nedsättning av fysisk, psykisk eller intellektuell funktionsförmåga. En funktionsnedsättning uppstår till följd av en medfödd eller förvärvad skada. Sådana skador, tillstånd eller sjuk- domar kan vara av bestående eller övergående natur. Funktionshinder definieras som en begränsning som en funk- tionsnedsättning innebär för en person i relation till omgivningen. Funktionshinder uppstår när en person med en funktionsnedsätt- ning möter bristande tillgänglighet eller andra former av barriärer i den omgivande miljön. Denna miljörelaterade syn på funktions- hinder har integrerats i svensk lagstiftning.31 Trots definitionen finns begreppet ”funktionshindrad” med i socialförsäkringens 33 kap. som en egenskap hos den försäkrade (se t.ex. ”funktionshindrade som går i skolan”, 33 kap. 8 § SFB). användes termen ”handikapp”, som en beskrivning av förhållandet mellan en individ och omgivningen. Begreppet avråds som synonym till såväl funktionsnedsättning som funktionshinder. Begreppet handikapp förekommer i vissa sammansatta ord som till exempel handikappforskning. Enligt innebär den för- ändrade terminologin att det inte är logiskt att prata om personer med funktionshinder. Den främsta anledningen är att uttrycket indikerar att funktionshindret är en individuell egenskap eller ett tillstånd. En person har inte ett funktionshinder utan hindret upp- står i förhållande till omgivningen. Frasen ”personer med funktions- nedsättning” bör användas vid avgränsning och benämning av perso- ner eller grupper.32 30Jfr , Socialförsäkringsrätt, s. 207–208. 1992/93:159, s. 53. 32Försäkringskassan, vägledning 2013:2, version 9, s. 21–22. Rätten till sjukersättning – regelverk och handläggning En individuell prövning – den försäkrades befintliga skick En grundläggande princip inom sjukförsäkringen är den individuella prövningen och att den försäkrade är försäkrad i ”befintligt skick”. Den som har förlorat sin arbetsförmåga – eller aldrig haft någon – ska få ersättning från socialförsäkringen. Bedömningen ska baseras på den enskildes faktiska förmåga – dennes befintliga skick. En och samma sjukdom och diagnos kan påverka olika personer på olika sätt. Detta får också till följd att det inte är tillräckligt att konstatera att en försäkrad har en viss sjukdom eller funktionsned- sättning; det är avgörande för bedömningen att konsekvenserna av sjukdomen för just den individen finns beskrivna. Inte heller är det möjligt att utifrån enbart exempelvis en fastställd diagnos göra gene- rella antaganden om huruvida, till vilken grad och på vilket sätt arbets- förmågan är nedsatt, utan en individuell prövning av den försäkrades arbetsförmåga måste göras. Grundläggande för arbetsförmågebedöm- ningen är att en och samma sjukdom av olika orsaker sätter ned olika individers arbetsförmåga olika mycket. Det kan tyckas finnas en viss motsättning i det att bedömningen ska utgå från individen, som ingen hänsyn får tas till fak- torer utöver de rent medicinska. Men trots att den tidigare undan- tagsregeln, enligt vilken vissa hänsyn kunde tas till exempelvis ålder eller utbildningsnivå, är borttagen innebär den relativa arbetsför- mågan att hänsyn ändå måste tas till hur sjukdom och arbetsförhål- landen påverkar individen. För rätt till sjukersättning krävs att den försäkrade har nedsatt arbets- förmåga med minst en fjärdedel på grund av sjukdom eller annan nedsättning av den fysiska eller psykiska prestationsförmågan. De faktorer som sätter ned den försäkrades arbetsförmåga ska, som nämnts ovan, uteslutande vara av medicinsk art. Den försäkrades ålder, bosättningsförhållanden, utbildning, tidigare verksamhet och andra liknande omständigheter ska inte och får inte beaktas. Arbetsförmåga är ett relativt, svårdefinierat begrepp. Någon defini- tion ges inte heller i vare sig lag eller förarbeten, där det i stället beskrivs vad det inte är. Rätten till sjukersättning – regelverk och handläggning Arbetsförmåga är inte något statiskt, objektivt påvisbart tillstånd, arbets- förmågan måste bedömas i förhållande till ett visst arbete eller vissa arbetsuppgifter.33 Begreppet tillämpas av vitt skilda aktörer, såsom den försäkrade själv, arbetsgivare, behandlande läkare och . De olika aktörerna har skilda utgångspunkter och tolkningarna av begreppet blir därför också skiftande. Det torde inte framstå som förvånande för någon att dessa olika utgångspunkter och skilda perspektiv på definitioner leder till problem i tillämpningen. Detta är emellertid inte något som diskuteras i motiven till regleringen. I förarbetena anges arbetsförmåga vara den försäkrades möjlighet att trots sjuk- dom ha förmåga att försörja sig själv genom förvärvsarbete. Utgångspunkten för nuvarande lagstiftning är enligt förarbetena att så många människor som möjligt ska ges förutsättningar att försörja sig själva genom förvärvsarbete. Sjukersättning ska därför i fortsättningen endast komma ifråga om den försäkrades arbetsförmåga är stadigvarande nedsatt. Det måste således röra sig om kroniska sjukdomar och irrever- sibla skador där ytterligare medicinsk eller arbetslivsinriktad rehabiliter- ing inte bedöms kunna leda till att den försäkrade återfår arbetsförmåga eller att den arbetsförmåga som finns kan förbättras.34 Med utgångspunkt i den försäkrades sjukdom och på vilket sätt den sätter ned funktionsförmågan, ska i bedömningen av arbetsförmågans nedsättning beakta den försäkrades förmåga att försörja sig själv genom förvärvsarbete på arbetsmarknaden.35 Det är uttalat att bedömningen av arbetsförmågan ska göras på samma grunder oavsett orsaken till den nedsatta prestationsförmågan. Den försäkrades arbetsförmåga måste således ställas i relation till ett visst arbete, vissa arbetsuppgifter eller en viss arbetsmarknad. Det är förmågan att utföra något arbete som finns på den relevanta arbets- marknaden som ska bedömas för rätt till den sökta ersättningen och bedömningen ska göras generellt utifrån den försäkrades förmåga att försörja sig genom förvärvsarbete. Inom såväl socialförsäkringen gene- rellt som i sjukförsäkringen specifikt förekommer olika arbetsmark- nadsbegrepp. De olika begreppen markerar skillnader i bedömningen av arbetsförmågan, eftersom de anses omfatta olika stora delar av arbetsmarknaden, men de påverkar inte hur prövningen i övrigt ska 1996/07:28, s. 14. 2007/08:36, s. 88. 3533 kap. 10 § SFB. Rätten till sjukersättning – regelverk och handläggning När det gäller exempelvis sjukpenning ska prövningen göras mot förvärvsarbeten som är ”normalt förekommande” på arbets- marknaden,36 medan arbetsmarknadsbegreppet inom sjukersätt- ningen, liksom aktivitetsersättning, alltså utgörs av ”förvärvsarbete” på arbetsmarknaden. Detta brukar beskrivas som att den försäkrades arbetsförmåga ska prövas mot hela arbetsmarknaden vid en prövning av rätt till sjukersättning. Denna arbetsmarknad inkluderar normalt förekommande arbeten enligt skrivningarna i 27 kap. 48 § SFB men också i viss utsträckning anpassade arbeten samt olika typer av subventionerade anställningar, såsom anställningar med lönebidrag, arbeten på eller andra skyddade eller särskilt anpassade arbeten. Dessa former av förvärvsarbeten, regleringar kring dessa och vad som krävs för att en försäkrad faktiskt ska kunna få exempelvis ett skyddat arbete, diskuteras närmre i avsnitt 8.1. Även med beakt- ande av olika typer av stöd är det viktigt att betona att det ska vara fråga om förvärvsarbete; verksamheter som erbjuds personer som har en funktionsnedsättning och som har ett rehabiliterande eller livskvalitetshöjande syfte omfattas inte av begreppet förvärvsarbeten på arbetsmarknaden. Det gäller exempelvis insatser i form av daglig verksamhet enligt LSS eller sysselsättning enligt socialtjänstlagen (2001:453), SoL. Det krävs inte att ett förvärvsarbete, även anpassat eller skyddat arbete, finns tillgängligt för den försäkrade – bedömningen är i den meningen hypotetisk även om bedömningen ska ske med en verklig arbetsmarknad i åtanke.37 Till skillnad från förutsättningarna för rätt till sjukpenning – där det är möjligt för att betala ut sjukpenning till dess att den försäkrade får ett reellt erbjudande om en anställning med lönebidrag – beviljas sjukersättning inte om den försäkrade bedöms ha arbetsförmåga i ett förvärvsarbete, även om det inte finns någon reell möjlighet för den försäkrade att få ett särskilt anpassat arbete. Något egentligt arbetsmarknadsbegrepp – såsom sjukpenningens ”normalt förekommande arbete” – förekom- mer inte här. Att kunna försörja sig genom förvärvsarbete innebär att klara att arbeta som mest heltid och få en lön i enlighet med kollektivavtal eller annars gängse lönesättning inom det arbetet eller yrkesområ- 3627 kap. 48 § SFB. 37HFD 2019 ref. 48. Rätten till sjukersättning – regelverk och handläggning det.38 Vilken arbetstid den försäkrade haft tidigare påverkar därmed inte bedömningen av i vilken omfattning arbetsförmågan kan anses vara nedsatt. Kravet på försörjning innebär också att det krävs att den fastställda arbetsförmågan utgör en förmåga som efterfrågas i det faktiska arbetslivet och uppgår till sådan omfattning att den försäk- ringen faktiskt kan försörja sig utifrån den.39 Omständigheten att den försäkrade kan delta i exempelvis daglig verksamhet kan inte jäm- ställas med en arbetsförmåga i ett förvärvsarbete på arbetsmarknaden. Den försäkrade kan inte anses ha en arbetsförmåga bara för att han eller hon klarar av att utföra vissa begränsade arbetsuppgifter som förekommer i förvärvsarbeten.40 Med inkomst av arbete likställs i skälig omfattning värdet av arbete med skötsel av hemmet. Hänsyn till hemarbete tas framför allt för den som inte alls eller endast till viss del har yrkesarbetat tidigare, medan hemarbete av den som tidigare yrkesarbetat på heltid som huvud- regel inte ska ingå i bedömningen.41 Vid bedömningen av nedsatt arbetsförmåga i relation till förutsätt- ningarna för sjukersättning är även relationen till tid av vikt. Det hand- lar framför allt om att nedsättningen av arbetsförmågan inte får vara tillfällig eller kortvarig, utan bedömningen handlar framför allt om huruvida nedsättningen är tillräcklig även med ett framtida perspek- tiv – dvs. om arbetsförmågan är stadigvarande nedsatt. Detta var- aktighetskrav berörs i nästa avsnitt. Stadigvarande nedsättning av arbetsförmågan Rätten till sjukersättning förutsätter förutom nedsatt arbetsförmåga i förvärvsarbeten på hela arbetsmarknaden också att arbetsförmågan är stadigvarande nedsatt. kunde tidsbegränsad sjukersättning beviljas men den möjligheten finns inte längre. Det nuvarande varaktighetsbegreppet innebär att arbetsförmågan ska be- dömas vara nedsatt under en tidsrymd som i förarbetena beskrivs som ”för all överskådlig framtid”. Något närmare uttalande om vad detta kan anses motsvara i faktisk tid finns inte. Det ska enligt för- arbetena röra sig om kroniska sjukdomar och irreversibla skador där 3833 kap. 11 § SFB och prop. 1996/97:28, s. 23. 39Jfr även här HFD 2019 ref. 48 om kravet på ekonomiskt värde för en arbetsgivare. 40Jfr HFD 2019 ref. 48 och 2019:27. 41Se även RÅ 1997 ref. 3. Rätten till sjukersättning – regelverk och handläggning ytterligare medicinsk eller arbetslivsinriktad rehabilitering inte be- döms kunna leda till att den försäkrade återfår någon arbetsförmåga eller att den arbetsförmåga som finns kan förbättras. Bedömningen av om arbetsförmågan är stadigvarande nedsatt eller om ytterligare rehabilitering kan leda till att den försäkrade återfår någon arbets- förmåga ska utgå från den kunskap som är tillgänglig vid prövnings- tillfället. Det kan dock inte rimligen vägas in att det skulle kunna komma fram behandlingsmetoder eller arbetshjälpmedel som gör att arbetsförmåga då kan återvinnas.42 Nedsättningen av arbetsförmågan ska således förväntas kvarstå under all överskådlig framtid. Det finns däremot varken i lagtext eller i förarbeten stöd för att ställa upp ett krav på att nedsättningen ska kvarstå livslångt eller fram till pensionsåldern.43 Det ska göras en upp- följning av den försäkrades arbetsförmågan . Detta ska göras fram till att den försäkrade har fyllt . Då behövs det inte längre göras någon uppföljning.44 Den tidigare ersättningen förtidspension baserades på en invali- ditetsgrund. Ett särskilt villkor för rätt till förtidspension var att nedsättningen av arbetsförmågan var varaktig. Detta varaktighetskrav omfattade inte bara de medicinska faktorerna utan även de arbets- marknadsmässiga och sociala förhållandena. Kravet på varaktighet innebar inte att nedsättningen nödvändigtvis måste vara att anse som livsvarig. Villkoret betraktades som uppfyllt om det kunde antas att invaliditeten skulle bestå åtskilliga år framåt i tiden. Om nedsättningen av förvärvsförmågan inte kunde anses varaktig kunde sjukbidrag be- viljas i stället för förtidspension. En förutsättning för detta var att nedsättningen kunde antas bestå under ”avsevärd tid”, vilket avsåg en tidsrymd som inte understeg ett år.45 Villkoret ”varaktig” nedsättning kunde således anses vara uppfyllt om det kunde antas att invaliditeten skulle bestå åtskilliga år framåt i tiden, medan ”avsevärd tid” utgjordes av en tidsrymd om . För nu gällande bestämmelser om rätt till sjukersättning gäller krite- riet att nedsättningen av arbetsförmågan ska förväntas kvarstå under ”all överskådlig framtid”. Hur långt framåt i tiden detta begrepp ska anses innebära i faktiskt antal år eller motsvarande diskuteras inte i förarbetena och har inte närmare klarlagts i rättspraxis. 2007/08:136, s. 88 och 103. 43HFD 2011 ref. 63 I. 4433 kap. 17 § SFB. 2000/01:96, s. 180 och SOU 1989:101, s. 114. Rätten till sjukersättning – regelverk och handläggning HFD 2011 ref. 63 III argumenterade klaganden för att all överskådlig framtid inte kunde anses utgöra en längre tidsrymd än – den tidpunkt då arbetsförmågan vid beviljad sjukersättning åter ska utredas. uttalade sig inte i denna fråga utöver att slå fast att kravet inte innebär att nedsättningen ska kvarstå livs- långt eller fram till pensionsåldern. I motiven till nuvarande bestäm- melser understryks att kraven skärps så att sjukersättning endast ska kunna beviljas i de fall rehabiliteringsåtgärder inte bedöms kunna leda till att den försäkrade återfår någon arbetsförmåga. Det är emel- lertid inte lika klart om begreppet ”stadigvarande” nedsättning avsågs utgöra en skärpning i jämförelse med tolkningen av det tidigare be- greppet, eller om skärpningen av kraven endast syftar till uttömman- det av rehabiliteringsåtgärder.46 Rehabiliteringsmöjligheterna ska bedömas vara uttömda Utöver att arbetsförmågan är stadigvarande nedsatt krävs slutligen också att medicinska eller arbetslivsinriktade rehabiliteringsmöjlig- heter bedöms vara uttömda, och att den försäkrade därmed saknar förutsättningar för att återfå någon arbetsförmåga.47 Däremot finns inte något krav på att sådana rehabiliteringsåtgärder ska ha utförts i praktiken. Det är också rehabiliteringsåtgärder som kan antas med- föra att den försäkrade återfår arbetsförmåga som ska beaktas. Andra åtgärder av mer habiliterande art med syfte att t.ex. uppehålla livs- kvaliteteten, ska inte beaktas i detta hänseende. Kravet på att den försäkrade ska genomgå en rehabiliteringsåtgärd för att ha rätt till sjukersättning gäller endast om åtgärden bedöms kunna medföra att arbetsförmågan kan förbättras. Denna förbättring av arbetsförmågan kan dock ligga längre fram i tiden och behöver inte vara omedelbar. Också i de fall då rehabiliteringsåtgärder kan antas leda till förbättrad arbetsförmåga efter att den försäkrade fyllt , och alltså kan ha sjukersättning, utgör dessa ett hinder för att sjukersätt- ning ska kunna beviljas.48 Emellanåt används begreppet stadigvarande nedsatt arbetsförmåga av och i domstolarna såsom innefattande bedöm- ningen att rehabiliteringsmöjligheter som kan ge arbetsförmåga åter 46Se Hessmark m.fl. avseende uttalanden i prop. 2007/08:136, s. 103. 4733 kap. 6 § SFB. Se även HFD 2011 ref. 63 I–III. 48Se HFD 2019 ref. 69. Rätten till sjukersättning – regelverk och handläggning ska vara uttömda. I förarbetena anges också att stadigvarande nedsatt arbetsförmåga innebär en nedsättning under all överskådlig framtid och att rehabiliteringsmöjligheterna är uttömda. Av lagtexten i 33 kap. 6 § SFB framgår emellertid att dessa bedömningar är skilda från var- andra och ska göras i två moment. har också delat upp bedömningarna i dessa frågor och först tagit ställ- ning till om arbetsförmågan varit stadigvarande nedsatt och först därefter huruvida ytterligare medicinsk och/eller arbetslivsinriktad rehabilitering skulle kunna medföra att den försäkrade återfår någon arbetsförmåga.49 En sådan uppdelning möjliggör även en prövning utifrån olika beviskrav i de olika delarna. Det framgår inte uttryck- ligen av domarna från om en sådan upp- delning är avsedd. I vissa äldre kammarrättsavgöranden anges uttryck- ligen att bedömningen av arbetsförmågan ska göras i två moment.50 Det första rör frågan om arbetsförmågan kan anses vara stadigvarande nedsatt och det andra om någon arbetsförmåga kan bedömas återfås genom medicinsk behandling eller rehabilitering. I praktiken torde distinktionen emellertid ha en begränsad bety- delse då det är bedömningen av förhållandena i sak som är avgörande för den försäkrades rätt till sjukersättning. Domstolens uppdelning av bedömningen möjliggör visserligen att det skulle kunna sättas olika beviskrav för de olika momenten i bedömningen.51 Högsta för- valtningsdomstolen har dock inte uttalat att det skulle finnas en sådan uppdelning med olika beviskrav i respektive led. Bevisfrågor diskuteras närmre i avsnitt 7.8. Olika nivåer av sjukersättning Fyra olika nivåer av sjukersättning kan beviljas med hänsyn till arbets- förmågans nedsättning – hel, tre fjärdedels, halv eller en fjärdedels ersättning.52 För den som är mellan 19–kan dock endast hel sjukersättning beviljas.53 Ersättningen kan beviljas som inkomstre- laterad ersättning eller garantiersättning. Till skillnad från vad som gäller vid sjukpenning ersätts den försäkrade inte utifrån sjukpenning- 49Se HFD 2013 ref. 60. 50Se t.ex. Kammarrätten i dom i mål nr 3684-10. 51Jfr Mannelqvist, Arbetsförmåga i sjukförsäkringen, s. 93. 5233 kap. 9 § SFB. 5333 kap. 16 § SFB. Rätten till sjukersättning – regelverk och handläggning grundad inkomst – SGI – utan inkomstunderlaget vid inkomstre- laterad ersättning baseras i stället på antagandeinkomst.54 Hel sjukersättning lämnas när den försäkrades arbetsförmåga är helt eller i det närmaste helt nedsatt.