sou · H9B369 · 2021-08-20 00:00:00 — Uttrycket ger vid handen att det inte kan råda några tveksamheter vid bedömningen och att eventuella oklarheter kan komma att ligga den enskilde till last. Utredningen kan konstatera att det saknas rättsligt stöd för att ställa upp detta krav på att alla rehabiliteringsmöjligheter ska bedömas vara uttömda (i prak- tiken bedöms kravet ofta ihop med varaktighetskriteriet, dvs. pro- gnosen om arbetsförmågans nedsättning , under kriteriet att arbetsförmågan ska vara stadigvarande nedsatt). HFD har inte specifikt berört frågan om beviskravet för faststäl- lande av uttömda rehabiliteringsåtgärder. Det kan dock konstateras att HFD inte i något avgörande som rör rätten till sjukersättning eller aktivitetsersättning har använt sig av uttrycket ”uteslutas” i detta sammanhang. Inte heller finns begreppet med i lagtexten eller för- arbetena, och har inte heller närmre berörts i litteraturen. HFD har inte heller i något avgörande angett att möjligheterna till återfående av arbetsförmåga genom rehabilitering ska vara obefintliga, eller i det närmaste obefintliga. I rättsfallet HFD 2019 ref. 48 använde begreppet sannolikt. HFD uttalar i domskälen: ”Det finns inte någon medicinsk eller arbetslivsinriktad rehabiliter- ing som sannolikt skulle kunna förbättra hans arbetsförmåga.” I ett fåtal kammarrättsavgöranden har frågan berörts mer specifikt. I Kammarrätten i mål nr 1538-11, som gällde rätt till sjuk- ersättning, uttalade kammarrätten att eftersom det är fråga om en förmån är det den försäkrade som har bevisbördan och alltså han Rätten till sjukersättning – problemanalys eller hon som ska bevisa rätten till sjukersättning. Vad gäller bevis- kravet, dvs. måttet på den styrka som krävs för att något ska anses vara bevisat, anförde kammarrätten att det är tillräckligt att den för- säkrade gör sannolikt att arbetsförmågan är stadigvarande nedsatt i lagens mening. Det är alltså inte, som hade hävdat i målet, att det måste klarläggas att hon stadigvarande saknar arbets- förmåga. Åandra sidan finns det exempel på att uttrycket ”uteslutas” före- kommit i ett antal avgöranden från underrätterna, inkl. avgöranden från kammarrätt.316 Utredningen har dock inte kunnat finna att kam- marrätterna i något mål har fört något resonemang om varför bevis- kravet i varaktighetsfrågan skulle utgöras av att förbättringsmöjlig- heter måste ”uteslutas”. Av intresse är även den äldre dom från Kammarrätten i imål nr 3684-10 som omnämndes i avsnitt 7.8.5. Här konstaterade kammarrätten att bedömningen av arbetsförmågan ska göras i två steg; det första avser arbetsförmågenedsättningens varaktighet och det andra baserat på om det går att återfå arbetsförmåga genom behandling eller rehabilitering. I det första momentet konstaterade kammarrätten att ingen bevisning talade emot den som den försäk- rade hade gett in i form av läkarutlåtande. Avseende frågan om uttömda rehabiliteringsmöjligheter menade kammarrätten att: Med tanke på de svårigheter som i allmänhet finns att bevisa att ett för- hållande inte föreligger, bör emellertid några större krav inte ställas på den utredning som den enskilde åberopar i detta hänseende. Ett bety- dande ansvar får i denna del i stället anses åvila . Här tillämpar kammarrätten således en form av ”hoppande” bevis- börda. En sådan övergång av bevisbörda är vanligare i civilrätten, där exempelvis en person i frågan om ett försäkringsfall har att visa att ett försäkringsfall föreligger, varvid bevisbördan går över på mot- parten (i detta fall ofta ett försäkringsbolag) som behöver bevisa att t.ex. ett undantag föreligger.317 Utredningen kan sammantaget konstatera att det inte finns stöd i rättskällorna – dvs. lagtext, förarbeten eller rättspraxis från HFD – för att ställa upp ett annat, högre beviskrav i frågan om rehabiliter- ingsåtgärder som kan bedömas leda till återfående av arbetsförmåga 316Se t.ex. Kammarrätten i i mål nr 6371-19 och nr 262-20. 317Se t.ex. NJA 1984 s. 501 (I) och NJA 1986 s. 470, jfr även t.ex. NJA 2006 s. 721. Rätten till sjukersättning – problemanalys kan bedömas vara uttömda. Med andra ord finns inte fog för att ställa upp krav på att möjligheter till förbättring genom sådana åtgärder ska ”uteslutas”, eller att möjligheterna till förbättring av arbetsför- mågan genom sådana åtgärder ska vara i det närmaste obefintliga. 7.8.8Slutsatser om det gällande beviskravet Det kan tyckas märkligt att frågan om vilket beviskrav som i normal- situationen ska anses föreligga i de mängdärenden som avser ansök- ningar om ersättning från socialförsäkringen inte är klarlagd, eller ens diskuterad i större utsträckning än vad som är fallet. Mot bak- grund av vad som anförts ovan om rättsläget, såsom det har diskuterats i litteraturen och tillämpats i rättspraxis och de förarbetsuttalanden som ändå finns, kan utredningen konstatera att det saknas ett ut- tryckligt, generellt beviskrav gällande ansökningsärenden om sjuk- ersättning och aktivitetsersättning. Det kan således sägas råda oklar- het om vad som utgör gällande rätt. Med det sagt talar ändå mycket för att beviskravet vid ansök- ningsärenden om sjukersättning och aktivitetsersättning får anses vara sannolikt, även några helt säkra slutsatser alltså inte kan dras kring att det är detta beviskrav som gäller. Stöd för att beviskravet är sannolikt finns också i ett stort antal avgöranden från kammarrätterna, med särskilda uttalanden om beviskravet i vissa kammarrättsdomar. Av vissa HFD-avgöranden går också att dra slutsatsen att andra, högre ställda beviskrav, gäller i fråga om exempelvis återkrav av förmån. I litteraturen har också uttalats att ett inte alltför högt beviskrav generellt gäller och att en term som passar in på detta är ”sannolikt”.318 Slutligen har i sin revidering av relevanta vägled- ningar intagit positionen att sannolikt utgör normal- kravet i förvaltningsärenden. Detta innebär i sin tur att ett något under medelhögt beviskrav gäller och att kravet vid denna typ av ärenden sällar sig till den van- ligaste formen av beviskrav i förvaltningsprocessen. Detta kan möj- ligen, som i litteraturen, uttryckas som ett ”normalkrav”. Denna slut- sats skulle också medföra att normalkravet i förvaltningsprocessen ligger under vad som motsvarande gäller i civilprocessen, där den 318Lindkvist, Utredningsskyldighet, bevisbörda och beviskrav i förvaltningsprocessen, 2018, s. 347–348. Rätten till sjukersättning – problemanalys part som har bevisbördan normalt sett behöver styrka sina påståenden och att ett visst förhållande föreligger. Utredningen har inte heller kunnat finna stöd för att delar av bedömningen skulle omfattas av ett högre beviskrav; detta innebär exempelvis att det inte kan ställas krav på att det ska uteslutas eller klarläggas att rehabiliteringsmöjligheter inte kan öka arbetsförmågan för att sjukersättning ska kunna beviljas. Däremot har utredningen kunnat konstatera att vissa delar av bedöm- ningen får anses omfattas av ett lägre beviskrav, såsom varaktighets- kriteriet i aktivitetsersättningen där det är tillräckligt att det kan antas att arbetsförmågans nedsättning kommer att bestå . Att inte ett alltför högt beviskrav ska tillämpas kan motiveras med att materiellt riktiga beslut är eftersträvansvärda. Med tanke på de stränga kriterier som ställs upp för att en försäkrad ska ha rätt till sjukersättning eller aktivitetsersättning kan svårigheter med att upp- nå materiellt riktiga beslut uppstå om också beviskravet för att utred- ningen ska uppfylla dessa kriterier är högt ställt. Principen om fri bevisföring gäller såväl i förvaltningsdomstol som hos beslutsmyndigheten; det innebär att bedömningen inte är bunden till en viss typ av utredning. Som diskuterats ovan utgörs bevis- ningen i denna typ av ärenden i huvudsak av medicinsk bevisning såsom läkarutlåtanden även om annan bevisning, t.ex. utredning från Arbetsförmedlingen, kan vara av värde för bedömningen. Slutligen kan slutsatsen dras att huvudregeln är gällande i denna typ av ärenden i frågan om bevisbörda; det är den enskilde som har bevis- bördan vid ansökningsärenden om sjuk- eller aktivitetsersättning och den försäkrade ska således genom den framlagda bevisningen göra sannolikt att han eller hon har rätt till den sökta ersättningen. Denna huvudregel måste emellertid läsas ihop med långt- gående utredningsbefogenheter och omfattande utredningsskyldig- het. Den enskildes bevisbörda sträcker sig inte ända fram till att visa att kriterierna för rätt till ersättning är uppfyllda utan avser faktiska förhållanden. Om kriterierna inte är uppfyllda för rätt till ersättning när relevant utredning finns på plats och kan anses ha uppfyllt sin utredningsskyldighet är det emellertid den enskilde som bär risken för detta och ersättning kan i ett sådant fall inte beviljas. – överväganden och förslag Utredningens uppdrag består bland annat i att se över förutsättning- arna för att beviljas sjukersättning och aktivitetsersättning. Som utred- ningen tidigare kunnat konstatera finns det problem med förmånerna. Det handlar om brister som såväl beror på själva regel- verket som på tillämpningen, och kommer till uttryck genom de effekter som uppstår till följd av tillämpningen av regelverket. Det första problemet består i att regelverket är för strikt, med fram- för allt ett arbetsmarknadsbegrepp som gör att försäkrade prövas mot en abstrakt, mycket bred arbetsmarknad som inkluderar alla typer av förvärvsarbeten, även skyddade, utan att i praktiken ha särskilt goda möjligheter att kunna få och försörja sig i sådant arbete. Det andra problemet består i att också tillämpning av detta strikta regelverk är mycket sträng, med en kraftigt ökad andel avslag som ligger . Resultatet är konsekvenser som innebär bl.a. att försäkrade som nekas sjukersättning som grupp får sämre hälsa och ekonomi medan andra blir kvar i långa sjukskrivningar utan möjlighet att få sjuker- sättning. Den stora variationen i tillämpningen innebär vidare allvarliga effekter för enskildas rättssäkerhet och tillit till försäkringen. Även frågan om ersättning för äldre blir aktuell, där uppstår bl.a. frågan om försäkrade som inte beviljas sjukersättning trots att denne har kvar innan ålderspensionen och orealistiska eller begränsade möjligheter till omskolning eller rehabilitering. Utredningens överväganden och förslag avseende rätten till sjuk- ersättning och aktivitetsersättning syftar till att komma tillrätta med dessa brister. I detta avsnitt presenteras även avvägningar som hand- lar om att inte ändra nuvarande regelverk i de fall utredningen gör Rätten till sjukersättning – överväganden och förslag bedömningen att gällande bestämmelser är väl avvägda och ändamåls- enliga. Utredningens förslag: Vid prövning av rätten till sjukersättning ska bedömningen av den försäkrades arbetsförmåga göras mot samma arbetsmarknadsbegrepp som används vid prövning av rätt till sjukpenning. Det innebär att prövning av arbetsförmågan ska göras mot för- värvsarbete i en sådan angiven yrkesgrupp som innehåller arbeten som är normalt förekommande på arbetsmarknaden, eller mot annat lämpligt arbete som är tillgängligt för den försäkrade. Skälen för utredningens förslag: Inom sjukförsäkringen är arbets- förmåga och arbetsmarknad närliggande begrepp. I avsnitt 4.2.1. redo- gjordes för dessa begrepp och där konstateras bl.a. att arbetsförmåga inte utgör något statiskt, objektivt verifierbart tillstånd utan att arbets- förmågan alltid måste jämföras mot visst arbete eller vissa arbetsupp- gifter. Genom de olika arbetsmarknadsbegreppen i sjuk- och aktivitets- ersättningen jämfört med sjukpenningen görs också bedömningen av den försäkrades arbetsförmåga på olika sätt. En förändring av det arbetsmarknadsbegrepp som bedömningen ska göras mot skulle så- ledes också medföra en förändring av arbetsförmågebegreppet. Som konstateras i avsnitt 6.5 innebär nuvarande regelverk för sjuk- penning respektive sjukersättning till att många individer kvarstår i långvariga sjukskrivningar, trots att arbetsförmågan kan bedömas vara stadigvarande nedsatt och rehabiliteringsmöjligheterna är uttömda i normalt förekommande arbeten på arbetsmarknaden. Utredningens bedömning är att det framför allt är detta som gör det problematiskt att den försäkrades arbetsförmåga bedöms i förhållande till olika arbets- marknadsbegrepp vid prövning av rätt till sjukpenning respektive sjuk- ersättning. Det nuvarande regelverket innebär alltså att många perso- ner blir kvar i sjukpenningsystemet trots att det inte finns fler åtgärder att ta till för att dessa ska kunna få en förbättrad arbetsförmåga. Rätten till sjukersättning – överväganden och förslag 8.1.1Samma arbetsmarknadsbegreppet vid prövning av sjukpenning och sjukersättning Mot bakgrund av vad som anförts ovan är utredningens bedömning att samma arbetsmarknadsbegrepp bör gälla såväl vid prövning av rätt till sjukpenning som vid prövning av rätt till sjukersättning och akti- vitetsersättning. För äldre försäkrade som har långvarigt nedsatt arbets- förmåga och som uppnått en viss ålder föreslås att prövningen ska göras i förhållande till ett arbete den försäkrade har erfarenhet av, se vidare avsnitt 8.4. Utredningen föreslår att arbetsmarknadsbegreppet vid prövning av rätt till sjukersättning ska ändras till samma begrepp som regeringen i prop. 2020/21:171 föreslår ska gälla för sjukpenning, med innebör- den att prövningen av arbetsförmågan fr.o.m. dag 181 i rehabiliterings- kedjan1 ska göras mot förvärvsarbete i en sådan angiven yrkesgrupp som innehåller arbeten som är normalt förekommande på arbets- marknaden. gäller även för sjukpenning att arbetsför- mågan också ska prövas mot annat lämpligt arbete som är tillgängligt för den försäkrade. Även detta rekvisit ska gälla vid prövning av rätt till sjukersättning. För frågan om rätt till sjukpenning bedömer regeringen att den arbetsmarknad som den försäkrades arbetsförmåga ska bedömas mot varken görs bredare eller smalare genom den av regeringen föreslagna lagändringen.2 Härav följer att det förvärvsarbete som den försäkrades arbetsförmåga prövas mot inom yrkesgruppen måste vara normalt förekommande på arbetsmarknaden och att allt förvärvsarbete som är normalt förekommande på arbetsmarknaden ingår i någon yrkes- grupp. Innebörden av begreppet normalt förekommande arbete har defi- nierats i rättspraxis.3 Det ska vara fråga om vanliga arbeten som den försäkrade trots sin sjukdom kan utföra med ringa eller inga krav på anpassning till dennes medicinska besvär. Anställningar som på något sätt subventioneras av det allmänna ingår inte i begreppet nor- malt förekommande arbete. För att prövningen av arbetsförmåga i relation till normalt förekommande arbeten ska bli mer begriplig och med syfte att harmonisera det arbetsmarknadsbegrepp som används 1Detta gäller för anställda medan arbetslösas arbetsförmåga bedöms mot detta arbetsmarknads- begrepp fr.o.m. dag 1 i sjukperioden. 2020/21:171, s. 22. 3Se RÅ 2008 ref. 15 och HFD 2018 ref. 51 I och II; se vidare avsnitt 5.2.3. och SOU 2020:6. Rätten till sjukersättning – överväganden och förslag såväl vid bedömning av rätt till sjukpenning som sjukersättning och aktivitetsersättning är utredningens förslag således att arbetsförmågan ska bedömas mot förvärvsarbete i en sådan angiven yrkesgrupp som innehåller arbeten som är normalt förekommande på arbetsmarknaden. Genom att bedömningen av rätt till sjukersättning ska göras gentemot samma arbetsmarknadsbegrepp som vid prövning av rätt till sjukpenning kommer bedömningen av arbetsförmågan göras mot ett snävare arbetsmarknadsbegrepp jämfört med vad som sker . Bedömningen blir därmed något mer generös jämfört med dagens regelverk. Enligt nuvarande regelverk sker prövningen av rätt till sjukersättning i förhållande till arbeten på hela arbetsmarknaden. Det innefattar även t.ex. anpassade och skyddade arbeten samt anställningar med lönebidrag – även ifall sådana anställningar inte är tillgängliga för den försäkrade. Med nuvarande lagstiftning kan den arbetsförmågebedömningen således ske mot en relativt hypotetisk arbetsmarknad, med arbeten där den försäkrade bedöms ha arbets- förmåga utan att det i praktiken är realistiskt att han eller hon kommer kunna få ett sådant arbete. har i avgörandet HFD 2019 ref. 48 gjort vissa klargöranden avseende hur arbetsmarknadsbegreppet förvärvsarbete på arbetsmarknaden ska tolkas. Genomslaget av domen är ännu för tidigt att uttala sig om. Oaktat de förtydliganden som gjorts i denna dom bedömer utred- ningen att detta inte är tillräckligt för att de identifierade problemen i sjukersättningen kommer att kunna åtgärdas endast genom de effekter domen kan komma att få. Förslaget om det förändrade arbetsmarknadsbegreppet vid pröv- ning av rätt till sjukersättning bedöms dock medföra att den enskildes arbetsförmåga kommer bedömas mot en mer realistisk arbetsmarknad, vilket torde leda till att bedömningar och beslut om sjukersättning överlag kommer kunna framstå som mer verklighetsförankrade. Den föreslagna förändringen bedöms också bidra till att lösa den problematik som identifierats av utredningen utifrån bl.a. Riksrevisio- nens rapport vad gäller diskrepans mellan de krav som reglerna att beviljas sjukersättning stipulerar och de försäkrades faktiska möjlig- heter att försörja sig genom arbete på arbetsmarknaden. Något som ytterligare talar för en harmonisering av arbetsmark- nadsbegreppet inom hela sjukförsäkringen är att det också torde under- lätta för berörda aktörer vid utredning om rätten till ersättning. Exempelvis gäller det hälso- och sjukvårdens bedömningar av den Rätten till sjukersättning – överväganden och förslag försäkrades medicinska hälsotillstånd. Tillsammans med utredningens förslag om förtydligande av varaktighetskriteriet torde det bidra till att ge behandlande läkare en tydligare bild av vad som ska bedömas. Visserligen föreslås ett modifierat arbetsmarknadsbegrepp för äldre personer i förvärvsarbetande ålder (se avsnitt 8.4), men i majoriteten av ärendena kommer det bli bedömning i förhållande till samma be- grepp. När det gäller hälso- och sjukvården kommer den också avlastas genom att försäkrade som beviljas sjukersättning inte löpande be- höver få nya sjukintyg för prövning av rätt till sjukpenning. Utredningens förslag innebär vidare att den försäkrades arbets- förmåga, utöver förvärvsarbete i en sådan angiven yrkesgrupp som innehåller arbeten som är normalt förekommande på arbetsmark- naden, även ska bedömas i förhållande till annat lämpligt arbete som är tillgängligt för den försäkrade. De arbeten som omfattas av definitionen ”annat lämpligt arbete som är tillgängligt för den försäkrade” kan delas in i tre kategorier: udda och sällan förekommande arbeten, sysselsättning som anordnas särskilt för personer med nedsatt arbetsförmåga och arbeten där arbetsgivaren får lönebidrag.4 Ett udda och sällan förekommande arbete är ett arbete som inte är normalt förekommande på arbetsmarknaden. Det är alltså fråga om arbeten utan subventioner, stora anpassningar eller liknande, men där arbetets karaktär ändå gör att det inte är normalt förekommande på arbetsmarknaden. Sysselsättning som anordnas särskilt för personer med nedsatt arbetsförmåga avser skyddad anställning inom eller en offent- lig skyddad anställning (OSA). För försäkrade som har nedsatt arbetsförmåga till följd av funk- tionsnedsättning kan arbetsgivare i vissa fall få lönebidrag vid anställ- ning av dessa försäkrade. Sådana anställningar utgör vanliga arbeten där lönebidrag betalas till arbetsgivaren för att kompensera för en lägre prestation från den försäkrades sida till följd av t.ex. sjukdomsbesvär. Skyddade anställningar, arbeten som är anpassade på mer än ringa sätt samt anställning med lönebidrag kommer således fortfarande in- gå i prövningen av rätten till sjukersättning, men blir endast aktuella om de är tillgängliga för den försäkrade, i stället för att som ingå i den prövning av mer abstrakt eller hypotetisk natur av hur sjuk- 1996/97:28, prop. 2007/08:136 och vägledning 2015:1 version 13. Rätten till sjukersättning – överväganden och förslag domen påverkar den försäkrades förmåga att försörja sig själv genom att arbete som annars görs av arbetsförmågan.5 När det gäller sjukpenning uttalades i förarbetena att även om det finns arbetsuppgifter som den försäkrade skulle kunna utföra innebär det inte automatiskt att hens rätt till sjukpenning kan ifrågasättas. Den försäkrade måste också ha erbjudits att utföra dessa arbetsuppgifter. Men nekar den försäkrade att ta ett sådant erbjudet arbete ska sjukpenning inte längre betalas ut.6 På samma sätt bör för det för sjukersättning gälla att en försäkrad som exempelvis har varit aktuell för en skyddad anställning på Sam- hall, men som har tackat nej till den anställningen ska få sin arbets- förmåga jämförd även mot detta arbete då det fanns tillgängligt för den försäkrade. Dessa typer av arbeten kommer således fortfarande att ingå i prövningen av rätten till sjukersättning, men endast om de är till- gängliga – dvs. om den försäkrade bedöms ha en faktisk, konkret möjlighet att få ett sådant arbete i samband med prövningen av rätt till ersättning. På sätt harmoniseras även denna del av bedömningen med vad som gäller för sjukpenning. Detta utgör också en ut- talad avsikt med utredningens förslag då de största problemen med regelverket och dess tillämpning har kunnat knytas till just diskre- pansen mellan abstrakta bedömningar av arbetsförmåga mot denna typ av förvärvsarbeten och de försäkrades faktiska möjligheter att få och försörja sig i sådana arbeten. En viktig aspekt är också att själva möjligheterna till insatser för de försäkrade inte kommer att förändras genom utredningens för- slag om ett ändrat arbetsmarknadsbegrepp. Möjligheterna att genom Arbetsförmedlingen exempelvis kunna få hjälp med att få en skyddad anställning inom eller en anställning med lönebidrag kommer att kvarstå oförändrade. Liksom tidigare är emellertid inte sådana in- satser kopplade till själva bedömningen av rätt till sjukersättning som sådan. Utredningen vill här betona vikten av att tillräckliga resurser avsätts till sådana åtgärder som möjliggör för försäkrade med olika typer av funktionsnedsättningar eller nedsatt arbetsförmåga att ändå kunna ha en plats på arbetsmarknaden, exempelvis genom verksamhet eller möjligheten att bevilja arbetsgivaren lönebidrag för anställning. 5Jfr HFD 2018 ref. 51. 2007/08:136, s. 62. Rätten till sjukersättning – överväganden och förslag I det fall det är aktuellt att utreda om det finns något sådant slags arbete tillgängligt för den försäkrade kommer att behöva ha kontakt med Arbetsförmedlingen för denna avstämning. När det gäller sjukersättning och aktivitetsersättning bör pröv- ningen även innefatta bedömning av arbetsförmåga i förhållande till ett eventuellt befintligt arbete den försäkrade redan har. Det är inte självklart i vilken utsträckning det ordinarie arbetet kan sägas ingå i normalt förekommande arbeten när man som i sjuk- och aktivitets- ersättning ska göra bedömningen ”direkt”. Om ett sådant arbete inte kan anses utgöra ett normalt förekommande arbete kommer det att bedömas utifrån ett lämpligt arbete som finns tillgängligt. Konkret innebär detta för anställda att arbetsgivarens sedvanliga ansvar enligt arbetsmiljölagen (1977:1160) och föreskrifter om arbetsanpassning och rehabilitering (AFS 1994:1)7 också är tillämp- liga. Det innebär med andra ord att bedömningen av arbetsförmågan också innefattar en prövning av om den försäkrade har arbetsförmåga i ett befintligt arbete hos arbetsgivaren som har anpassats i enlighet med de krav som ställs enligt nämnda författningar, under förutsättning att arbetet är lämpligt. För sjukpenningens del uttalades i förarbetena också att ”Om det finns lediga arbetsupp- gifter som den försäkrade kan utföra är dock arbetsgivaren ofta inom ramen för sin rehabiliteringsskyldighet skyldig att erbjuda den för- säkrade dessa uppgifter.