sou · H9B392 · 2021-11-30 00:00:00 — Ofta finns datorer och andra informationsbärare i sådana miljöer, hus, rum eller slutna förvaringsställen som inte får genom- sökas utan ett beslut om husrannsakan. I sådana fall blir det därför en sekundär fråga hur man ska se på undersökningen av själva infor- mationsbäraren. Frågan om innehållet i datorer m.m. får undersökas blir då beroende av hur beslutet om husrannsakan ska tolkas. Det har också blivit allt vanligare att elektroniska informations- bärare är portabla och att de finns på någons person, t.ex. i en byx- eller jackficka, eller i en väska som personen bär med sig. Kläder och annat som någon bär på sig samt väskor, paket och andra föremål som någon har med sig kan undersökas med stöd av reglerna om kropps- visitation. Det har ansetts att en kroppsvisitation inte får vidtas i syfte att man ska komma åt uppgifter som finns lagrade i en mobiltelefon, eftersom det skulle strida mot ändamålet med tvångsmedlet. Där- emot kan kroppsvisitation beslutas i syfte att eftersöka en elektronisk informationsbärare som sedan kan tas i beslag. Många beslag av exem- pelvis datorer, mobiltelefoner och andra informationsbärare syftar vidare till att den utredande myndigheten ska få tillgång till den infor- mation som finns lagrad i föremålet och inte till själva föremålet i sig. 17NJA 2015 s. 631. 18Se SOU 2017:100 Beslag och husrannsakan – ett regelverk för dagens behov s. 163–184 och med där gjorda hänvisningar. Om beslaget har föregåtts av en husrannsakan anses det beslutet –men inte ett beslut om kroppsvisitation – omfatta en möjlighet att undersöka datorer och andra informationsbärare som man påträffar. Vidare anses att föremål som tas i beslag får undersökas. Genom husrannsakan och beslag av elektroniska informations- bärare får de brottsbekämpande myndigheterna således tillgång till elektroniskt lagrad information. I vart fall tillämpas regelverket så i praktiken, även om det kan noteras att det i litteraturen har anförts att beslaget endast skulle ge en rätt till en extern undersökning av före- målet, men inte rätt att genomsöka dess innehåll. Gällande rätt synes dock ge rätt till elektronisk lagrad information i samband med beslag. Det finns många olika slags informationsbärare som kan bli aktu- ella för beslag. Med dagens teknik kan det t.ex. handla om en dator eller dess hårddisk, externa hårddiskar, usb-minnen, mobiltelefoner och . Om beslaget avser en mobiltelefon anses det allmänt att det är tillåtet att undersöka telefonen för att få tillgång till tele- fonens eller samtalslogg och telefonbok samt medde- landen som kommit in vid beslagstillfället. Det har däremot ansetts förbjudet att utan ett beslut om hemlig övervakning eller avlyssning låta telefonen vara påslagen i syfte att fånga upp samtal och inkom- mande meddelanden i realtid. Detsamma gäller i fråga om surfplattor, datorer och andra elektroniska informationsbärare som kan ta emot meddelanden. Innehållet vid beslagstillfället får alltså undersökas, under förutsättning att detta inte är förbjudet enligt t.ex. beslagsförbuds- reglerna, men det anses inte tillåtet att låta informationsbäraren förbli uppkopplad mot internet i syfte att man ska kunna ta del av medde- landen som kommer in därefter. Information från exempelvis sociala medier eller mejlkonton som redan före beslagstillfället och under- sökningen hämtats hem till den enskilde datorn, telefonen osv. och sparats i dess minne får genomsökas. Sådan information är tillgänglig trots att nätverksuppkopplingen släcks. 5.5Särskilt om tvångsmedel i underrättelseverksamhet Underrättelseverksamheten är i huvudsak oreglerad , liksom andra brottsbekämpande myndigheter, bedriver olika former av underrättelseverksamhet. allmänna befogenhet att bedriva underrättelseverksamhet framgår av 2 § 1 polislagen där det anges att till myndighetens uppgifter hör att förebygga, förhindra och upptäcka brottslig verksamhet och andra stör- ningar av den allmänna ordningen eller säkerheten. Dessa begrepp är således av central betydelse i verksamheten. Underrättelseverksamheten är i huvudsak inriktad på att avslöja om en viss, inte närmare specificerad brottslighet har ägt rum, pågår eller kan antas komma att begås. Det rör sig alltså om misstankar om pågående brottslig verksamhet som inte kan konkretiseras eller all- männa misstankar om framtida brott. Misstankarna om brottslig verk- samhet avser fragmenterad, opreciserad och osäker information om aktiviteter som kan antas komma leda till konkreta brott. Ett över- gripande mål med underrättelseverksamheten är att förse de brotts- bekämpande myndigheterna med kunskap som kan omsättas i operativ verksamhet. I underrättelseverksamheten samlar alltså myndigheterna in, bearbetar eller analyserar uppgifter som senare kan ha betydelse för att utreda, förebygga och förhindra brott. För att kunna bedriva underrättelseverksamhet behöver myndig- heterna kunna hämta in, bearbeta och analysera information som sedan kan förädlas till kunskap om exempelvis förutsättningar för viss brotts- lig verksamhet, brottsfenomen eller brottsupplägg. Informationen kan användas för att förebygga och förhindra brott t.ex. genom att åtgärder vidtas som försämrar förutsättningarna för brottsligheten eller minskar de av aktörerna önskade effekterna av densamma. En viktig del av den brottsbekämpande underrättelseverksamheten är också att upptäcka. Det kan vara fråga om att upptäcka ännu okänd brottslig verksamhet, nya brottsupplägg eller att identifiera tidigare okända förhållanden, individer eller aktiviteter. Underrättelseverksamhetens karaktär är sådan att den är beroende av tillgången till information men också av att informationen kan sparas, analyseras och bearbetas. Underrättelseverksamheten som sådan är inte uttryckligen regle- rad i några särskilda författningsbestämmelser. I lagen (2012:278) om inhämtning av uppgifter om elektronisk kommunikation i de brotts- bekämpande myndigheternas underrättelseverksamhet (inhämtnings- lagen), lagen (2007:979) om åtgärder för att förhindra vissa särskilt allvarliga brott (preventivlagen) och lagen (2020:62) om hemlig data- avläsning finns vissa bestämmelser om hur information får hämtas in i underrättelseverksamhet med hjälp av hemliga tvångsmedel. Även lagen (1991:572) om särskild utlänningskontroll innehåller bestäm- melser om tvångsmedel. Lagen har som syfte att förhindra att terro- ristdåd utförs eller planeras i och förutsätts tillämpas endast i mycket allvarliga fall. Bestämmelserna redovisas kort nedan. I polisens och andra brottsbekämpande myndigheters register- lagstiftning finns bestämmelser om hur underrättelseinformation, oav- sett på vilket sätt denna inhämtats, får behandlas automatiserat. Inne- hållet i dessa författningar redovisas närmare i avsnitt 9. Inhämtningslagen föreskriver en möjlighet för , och att i underrättelseverksamhet i hem- lighet från teleoperatörer hämta in vissa uppgifter avseende elektro- nisk kommunikation. I huvudsak motsvarar uppgifterna sådana som i förundersökning är åtkomliga genom hemlig övervakning av elek- tronisk kommunikation. Sådana uppgifter får enligt 2 § inhämtnings- lagen endast hämtas in om åtgärden är av särskild vikt för att före- bygga, förhindra eller upptäcka viss allvarlig brottslig verksamhet. Det ska vara fråga om brottslig verksamhet som innefattar brott med fängelse som minimistraff eller vissa i lagen särskilt uppräk- nade brott. Eventuell överskottsinformation får enligt 6 § användas för att förhindra även andra brott. Vidare får enligt 7 § inhämtade upp- gifter ligga till grund för beslut om att inleda förundersökning och, i vissa fall efter tillstånd av domstol, användas i en förundersökning. Beslut om inhämtning av uppgifter fattas enligt 3 § av åklagare. Säker- hets- och integritetsskyddsnämnden ska enligt 5 § alltid underrättas om besluten. Preventivlagen reglerar användningen av hemlig avlyssning av elek- tronisk kommunikation, hemlig övervakning av elektronisk kommu- nikation, hemlig kameraövervakning och kontroll av försändelser i framför allt Säkerhetspolisens verksamhet. Tillstånd att använda tvångsmedlen får enligt 1 och 5 §§ meddelas om det finns påtaglig risk för att en person kommer att utöva viss allvarlig brottslighet och åtgärden anses vara av synnerlig vikt för att förhindra brottsligheten. Det ska vara fråga om brottslig verksamhet som innefattar vissa i lagen uppräknade brott, bl.a. mordbrand, allmänfarlig ödeläggelse, olika typer av sabotage, uppror, högförräderi och terroristbrott. En- ligt 12 § får eventuell överskottsinformation användas för att för- hindra även andra brott, men för att informationen ska få användas för att utreda brott krävs att det rör sig om samma slags brottslighet som gör lagen tillämplig eller om annan brottslighet för vilken det är föreskrivet fängelse eller däröver. Frågor om tillstånd prövas enligt 6 § av . I brådskande fall får dock enligt 6 a § åklagare ge tillstånd till att använda tvångsmedlen i avvaktan på rättens beslut. Lagen reglerar även i 16–18 §§ rätten för den som har varit utsatt för en åtgärd att, när ärendet avslutats, underrättas om åtgärden. Undantag görs emellertid, bl.a. när sekretess gäller för upp- gifterna. Lagen om hemlig dataavläsning Hemlig dataavläsning regleras i en särskild, tidsbegränsad, lag. Lagen reglerar möjligheten att i hemlighet med ett tekniskt hjälpmedel ta upp eller läsa av uppgifter i ett avläsningsbart informationssystem. Ett tillstånd till hemlig dataavläsning kan avse uppgifter som får hämtas in enligt andra regler om hemliga tvångsmedel. Det gäller både tvångs- medel enligt och andra lagar. Hemlig dataavläsning får därutöver användas för att hämta in uppgifter som inte är åtkom- liga med andra hemliga tvångsmedel, t.ex. vissa lagrade uppgifter och uppgifter som visar hur ett avläsningsbart informationssystem används. Hemlig dataavläsning får inte bara användas i förundersökning utan även i underrättelseverksamhet och vid särskild utlänningskontroll. Som utgångspunkt gäller då samma krav som enligt inhämtnings- lagen, preventivlagen respektive lagen om särskild utlänningskontroll. Lagen om särskild utlänningskontroll Lagen om särskild utlänningskontroll reglerar bl.a. möjligheten att använda vissa tvångsmedel i mot utlänningar som har utvisats enligt lagen om särskild utlänningskontroll men där ut- visningen inte har kunnat verkställas på grund av rättsliga hinder. Förutsättningen är att det, med hänsyn till vad som är känt om utlän- ningens tidigare verksamhet och övriga omständigheter, kan befaras att utlänningen kommer att begå eller medverka till terroristbrott enligt 2 § lagen om straff för terroristbrott eller försök, förberedelse eller stämpling till sådant brott. Utlänningen får enligt 19 § lagen om särskild utlänningskontroll underkastas husrannsakan, kroppsvisitation eller kroppsbesiktning, om det är av betydelse för att utreda om utlänningen eller en organi- sation eller grupp som han eller hon tillhör eller verkar för planlägger eller förbereder terroristbrott enligt 2 § lagen om straff för terrorist- brott. Det är också tillåtet att ta fingeravtryck av utlänningen och att fotografera honom eller henne. Enligt 20 § lagen om särskild utlänningskontroll får hemlig avlyss- ning av elektronisk kommunikation, hemlig övervakning av elektro- nisk kommunikation och kvarhållande av försändelse också användas mot utlänningen. Användningen av tvångsmedlen förutsätter att , regeringen eller allmän domstol har meddelat ett generellt beslut om att tvångsmedel får användas mot utlänningen. Ett sådant beslut gäller i högst . Tvångsmedel enligt 20 § får bara beslutas om det finns synnerliga skäl och tillstånd meddelas av i det enskilda fallet enligt bestämmelserna i 27 kap. . Lagen har setts över (se SOU 2020:16), men huvuddragen i den nuvarande regleringen föreslås gälla även i fortsättningen. 6Polisens befogenheter enligt polislagen Vilka befogenheter polisen har inom ramen för en brottsutredning framgår av regler i och har berörts i avsnitt 5. Be- stämmelser om brottsbekämpning utanför förundersökningar finns i polislagen (1984:387). 6.2Bestämmelsen i 8 § polislagen En polisman som har att verkställa en tjänsteuppgift ska enligt 8 § första stycket polislagen under iakttagande av vad som föreskrivs i lag eller annan författning ingripa på ett sätt som är försvarligt med hänsyn till åtgärdens syfte och övriga omständigheter. Måste tvång tillgripas, ska detta ske endast i den form och den utsträckning som behövs för att det avsedda resultatet ska uppnås. I 8 § andra stycket föreskrivs att ett ingripande som begränsar någon av de grundläg- gande fri- och rättigheter som avses i 2 kap. regeringsformen inte får grundas enbart på bestämmelserna i första stycket. De principer som anges i 8 § polislagen har generell betydelse för polisarbetet. Paragrafen kan ses som ett allmänt bemyndigande för polisen att vidta de åtgärder som är försvarliga för att fullgöra dess upp- gifter, så länge det inte är fråga om att begränsa en grundlagsskyddad rättighet eller att vidta åtgärder som står i strid mot någon special- reglering. Bestämmelsen ger uttryck för proportionalitets- och behovs- principen och dessa principer ska alltså beaktas vid varje polisingri- pande.1 1983/84:111 med förslag till polislag m.m. s. 78 f. Polisens befogenheter enligt polislagen 6.3Användning av våld, omhändertaganden, avlägsnanden m.m. Utöver den rätt att i vissa fall använda våld som gäller för alla enligt 24 kap. ger 10 § polislagen en polisman rätt att i vissa i bestämmelsen närmare angivna situationer, använda våld för att ge- nomföra en tjänsteåtgärd. En förutsättning är att andra medel är otill- räckliga och att det med hänsyn till omständigheterna är försvarligt. Våld får över huvud taget inte tillgripas, om den aktuella tjänsteupp- giften inte har en sådan betydelse att det framstår som rimligt att den genomförs med fysiskt tvång. I bestämmelsen erinras således åter om behovs- och proportionalitetsprinciperna. Paragrafen tar sikte både på våld mot person och på våld mot egendom men får naturligtvis sin största betydelse i fråga om våld mot person.2 En enskild polisman har, enligt 11 § polislagen, möjlighet att om- händerta personer om det enligt polismannens bedömning föreligger förutsättningar för beslut om omhändertagande enligt en särskild föreskrift, t.ex. 10 kap. 1 § utlänningslagen (2005:716) om förvar. En ytterligare förutsättning är att polismannen bedömer att ett dröjsmål med omhändertagandet skulle innebära fara för liv eller hälsa eller någon annan fara. Ett sådant omhändertagande är tillfälligt i avvaktan på myndighetens beslut. Polisen har i vissa fall också rätt att omhänderta personer, exem- pelvis underåriga och missbrukare, som befinner sig i ett sådant till- stånd att det föreligger överhängande fara för personens hälsa eller för att personen kommer till skada (12 och 12 a §§). Polislagen ger vidare polisen rätt att avvisa, avlägsna eller omhänderta personer vid ord- ningsstörningar eller omedelbar fara för sådana störningar samt vid brott och fara för brott (13–13 c §§). Vid alla omhändertaganden gäller att det ska ses till att åtgärden inte orsakar den omhändertagne större olägenhet än som är oundvik- lig med hänsyn till åtgärdens syfte. Den omhändertagne får tas i för- var, dvs. sättas i arrest eller på annat sätt låsas in, endast om det är nödvändigt med hänsyn till ordning eller säkerhet. Den som är får dock inte tas i förvar (17 §). Polisens befogenheter enligt polislagen Kroppsvisitation vid frihetsberövande eller avlägsnande (19 § första stycket) Kroppsvisitation i samband med att någon berövas friheten eller av- lägsnas får enligt 19 § första stycket polislagen göras i två fall. Det ena fallet är när det av säkerhetsskäl är nödvändigt för att vapen eller andra farliga föremål ska kunna tas om hand. Syftet är att personen i fråga inte ska kunna ha med sig något föremål med vilket han eller hon kan skada sig själv eller andra. Sådan visitation görs rutinmässigt i samband med att polisen frihetsberövar någon. Det andra fallet är när kroppsvisitation behövs för att identiteten på den mot vilken ingripandet görs ska kunna fastställas. Kroppsvisitation för att söka efter farliga föremål (19 § andra stycket 1) I 19 § andra stycket 1 polislagen regleras kroppsvisitation för att söka efter farliga föremål för att förebygga våldsbrott. Bestämmelsen ger polisen rätt att utföra kroppsvisitation i den utsträckning som be- hövs för att söka efter vapen eller andra farliga föremål som är ägnade att användas vid brott mot liv eller hälsa, om det med hänsyn till omständigheterna kan antas att föremålet kan förklaras förverkat enligt 36 kap. 3 § . Förverkande enligt 36 kap. 3 § brotts- balken kan beslutas om ett föremål kan befaras komma till brottslig användning. Det krävs alltså inte att ett brott har begåtts. När 36 kap. 3 § ändrades till nu gällande lydelse disku- terades om polisens befogenhet att kroppsvisitera personer i de aktuella situationerna också borde utvidgas. Den frågan var dock redan före- mål för Polisberedningens överväganden, varför någon ny reglering avseende kroppsvisitation inte föreslogs. Det betonades särskilt att man befarade att regleringen skulle te sig ingripande.3 Någon sådan reglering föreslogs inte heller av Polisberedningen. Såväl Polisberedningen som departementschefen var nämligen av upp- fattningen att kroppsvisitation utgör ett så långtgående ingrepp i den enskildes integritet att risken för ett brott i sådana fall måste vara 1982/83:89 om ändringar i m.m. (förverkande av knivar m.m. till före- byggande av våldsbrott) s. 19 f. Polisens befogenheter enligt polislagen Den bestämmelse som togs in i nuvarande 23 § polislagen begränsades därför till fall då allvarlig risk för brott mot liv eller hälsa föreligger.4 Ställningstagandet omprövades dock senare, varefter det nu aktu- ella stycket lades till i 19 § . Med stöd av bestämmelsen har polisen således numera rätt att, utan att ett brott har begåtts, kropps- visitera personer för att söka efter farliga föremål, om det kan antas att föremålet kan förklaras förverkat enligt 36 kap. 3 § . Rätten till kroppsvisitation gäller situationer där risken typiskt sett framstår som stor för att tillhyggen ska komma till användning vid våldsbrott. I de fall där risken för våldsbrott endast hänför sig till en person, är det endast den personen som får kroppsvisiteras. I vissa fall kan emellertid omständigheterna som gör att det finns anledning att befara att farliga föremål kan komma att användas vid brott vara sådana att de inte hänför sig till någon bestämd person. Så kan vara fallet när situationen ter sig allmänt hotfull och konfliktfylld som vid konfrontationer mellan rivaliserande ungdomsgrupper på allmän plats. Ett annat typfall är vissa slags offentliga evenemang där risken för våld erfarenhetsmässigt är överhängande. Polisen avses i sådana sammanhang ha befogenhet att mer rutinmässigt kontrollera huru- vida personerna på platsen bär föremål som kan skada andra. Risken för våldsanvändning måste dock alltid vara kvalificerad på det sätt som anges i 36 kap. 3 § brottsbalken.5 Bestämmelsen är utformad på så sätt att alla polismän får besluta om kroppsvisitation under angivna förutsättningar. Någon annan ord- ning var enligt departementschefen inte aktuell, då de aktuella situ- ationerna kan uppstå plötsligt och utan förvarning. Vid mer rutin- mässiga visitationer, t.ex. i samband med ett idrottsevenemang, bör dock beslutet fattas av polisman i befälsställning.6 Kroppsvisitation för att söka efter föremål som kan användas för skadegörelse (19 § andra stycket 2) I 19 § andra stycket 2 polislagen regleras polisens möjlighet att kropps- visitera personer för att förebygga skadegörelse. Bestämmelsen inne- bär att en polisman får utföra kroppsvisitation i förebyggande syfte 4SOU 1982:63 Polislag s. 124 f. och prop. 1983/84:111 s. 121 och 136. 1986/87:115 om ändring i polislagen (1984:387) s. 11 f. Polisens befogenheter enligt polislagen för att söka efter föremål som är ägnade att användas som hjälpmedel vid brott som innefattar skada på egendom. Det har inte ansetts motiverat med en lika långtgående reglering avseende kroppsvisita- tion vid skadegörelsebrott som vid kroppsvisitation enligt första punkten. Det krävs därför särskild anledning att anta att den som avses med åtgärden bär ett sådant föremål med sig. Det innebär att det ställs krav på konkreta grunder för att den som åtgärden riktas mot kan antas bära med sig hjälpmedel avsedda att användas vid skade- görelsebrott. Någon rutinmässig kontroll motsvarande den som under vissa förutsättningar får göras enligt första punkten bör inte få före- komma i dessa fall.7 Därutöver krävs att det med hänsyn till omstän- digheterna ska kunna antas att föremålet kan förverkas enligt 36 kap. 3 § . För förverkande enligt 36 kap. 3 § krävs, såvitt gäller föremål som kan användas för skadegörelse, att det ska föreligga uppenbar fara för brottslig användning. Detta utgör således ytterligare en begränsning av möjligheten att göra kroppsvisitation i aktuella fall. Kroppsvisitation i samband med förhör (19 a §) Enligt 19 a § polislagen får en polisman i samband med ett förhör som hålls i eller kroppsvisitera förhörspersonen, om det är nödvändigt av säkerhetsskäl för att söka efter vapen eller andra farliga föremål. Det rör sig alltså här om kropps- visitation i samma syfte som i ett av de fall som regleras i 19 § första stycket polislagen (se ovan). Kroppsvisitation på viss plats (23 § andra stycket) Enligt 23 § andra stycket polislagen får en polisman också utföra kroppsvisitation i andra situationer. Om det föreligger allvarlig risk för brott som innebär allvarlig fara för liv eller hälsa eller för omfat- tande förstörelse av egendom får en polisman kroppsvisitera de per- soner som uppehåller sig på den plats som omfattas av risken. Syftet med kroppsvisitationen ska vara att söka efter farliga föremål. Kravet på att risken måste vara allvarlig innebär att den ska vara särskilt kvalificerad och således mer påtaglig än vad som krävs för tillämpning 2002/03:138 Åtgärder mot klotter och annan skadegörelse s. 17. Polisens befogenheter enligt polislagen enligt 23 § första stycket, som bl.a. ger polisen rätt att bereda sig tillträde till platser för att avvärja en allvarlig fara mot människors liv och hälsa (se nedan). I förarbetena nämns som exempel att polisen har fått kännedom om att ett attentat planeras mot en viss person.8 6.5Särskilda befogenheter till husrannsakan och liknande åtgärder Husrannsakan för att fullgöra specialreglerade uppgifter (20 §) Tillträde till slutna utrymmen (första stycket) Enligt 20 § första stycket polislagen får en polisman, för att söka efter en person som med laga stöd ska omhändertas, bereda sig till- träde till den eftersöktes bostad eller till annat hus, rum eller ställe som tillhör eller disponeras av den eftersökte. Om det finns synner- liga skäl att anta att den eftersökte uppehåller sig hos någon annan, får undersökning göras även där. Undersökningen får också avse en lokal som är tillgänglig för allmänheten. Bestämmelser om omhänder- tagande av personer finns t.ex. i utlänningslagen och lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård. Regeln är också tillämplig på fall där polisen med stöd av lag eller annan författning ska omhänderta ett föremål. Sådana bestämmelser är mer ovanliga men finns bl.a. i 6 kap. 4 § vapen- lagen (1996:67), som reglerar omhändertagande av skjutvapen om det finns risk för missbruk och i 18 § passlagen (1978:302).9 Husrannsakan i transportmedel (andra stycket) Enligt 20 § andra stycket får en polisman göra husrannsakan i ett transportmedel för att söka efter någon som har avvikit från en kri- minalvårdsanstalt eller en sjukvårdsinrättning, om det finns särskild anledning att anta att den eftersökte kommer att passera platsen.