sou · H9B328 · 2021-04-30 00:00:00 — ett på visst sätt avgränsat område på marken. Till en fastighet kan höra byggnader, stängsel och andra anläggningar, s.k. fastighetstillbehör, för stadigvarande bruk (2 kap. 1 § jordabalken). All egendom som inte är fast egendom är lös egendom. En dominerande kategori av lös egendom är lösa saker (lösöre med en äldre benämning). All egendom kan bli föremål för tvångsmässiga ianspråktaganden av olika slag vilket innebär att den som normalt har rätt och möjlighet att rättsligt och praktiskt förfoga över egendomen blir fråntagen dessa möjligheter; tillfälligt eller permanent. Även om det inte har meddelats något beslut som innefattar ett tvångsmässigt ianspråktagande utgör det förhållandet att viss egendom är föremål för ett rättsligt förfarande oftast att egendomen är berörd på ett sätt som innebär att den fria förfoganderätten över den, i någon bemärkelse, är inskränkt. Man kan i någon mån uttrycka det som att det då är frågan om ett indirekt ianspråktagande. Från dessa generella utgångspunkter kan det göras särskilda undantag, som innebär att viss egendom kan vara fredad (immun) mot rättsliga tvångsåtgärder av olika slag. För det krävs normalt att undantag görs i lag. En särskild form av tvångsmässigt omhändertagande av egendom utgör konkursförfarandet. Inom ramen för det förfarandet tas i princip all konkursgäldenärens utmätningsbara egendom i anspråk och förvaltas av en konkursförvaltare som företrädare för ett konkursbo (en egen juridisk person). Detta ianspråktagande sker direkt när gäldenärens försätts i konkurs. I detta kapitel redovisas fortsättningsvis översiktligt de rättsliga regleringar som kan innebära att egendom på ett eller annat sätt kan bli tvångsmässigt ianspråktaget. Sådana regleringar finns på nationell nivå, dvs. svensk lag eller annan inhemsk reglering, men också i form av EU-rättsliga instrument och andra mellanstatliga överenskommelser, t.ex. konventioner inom olika områden. Processuella ianspråktaganden av egendom En civilprocess kan mynna ut i en dom som vid behov kan verkställas tvångsvis. Inom ramen för en civilrättslig process kan käranden (den som initierar en rättegång), för att säkerställa framtida verkställighet av ett avgörande, begära att domstolen beslutar om någon form av säkerhetsåtgärd. De bestämmelser som reglerar möjligheterna till kvarstad och andra säkerhetsåtgärder finns i 15 kap. . Ett beslut om kvarstad ger käranden bättre möjligheter att slutgiltigt få ersättning för sitt krav på svaranden. Det brukar ibland benämnas som att käranden ges ett provisoriskt rättsskydd i avvaktan på ett slutligt avgörande av en tvist. Någon (käranden) kan väcka talan mot någon annan (svaranden) genom att ansöka om stämning. Om en sådan ansökan uppfyller vissa formella krav utfärdar normalt tingsrätten som första instans stämning på den utpekade svaranden. Talan kan vara formulerad som en fullgörelse- eller fastställelsetalan. Med en fullgörelsetalan avses att det begärs att svaranden ska fullgöra något, oftast betala en viss summa pengar (13 kap. 1 § ). Med fastställelsetalan avses att det begärs att domstolen ska fastställa att ett visst rättsförhållande består eller inte består, till exempel vem av två ”konkurrenter” som är ägare (har bäst rätt) till viss bestämd egendom (13 kap. 2 § ). En civilprocess, oavsett om det förs en fullgörelse- eller fastställestalan, kan i princip direkt eller indirekt beröra egendom av vilket slag som helst. Det förhållandet att en sådan process inleds inverkar i och för sig inte direkt på möjligheterna att förfoga över tvisteföremålet. Men indirekt innebär en sådan process att det kan råda osäkerhet om vem som kan ha förfoganderätten över viss egendom och att rätten och möjligheterna till ett förfogande därmed är begränsat på något sätt. brukar man uttrycka det som att egendomen i fråga är ”belastad” av en pågående process, även om det Processuella ianspråktaganden av egendom inte har beslutats om någon form av säkerhetsåtgärd. Det gäller också i det fall en fullgörelsetalan inte går ut på något annat än att svaranden ska betala ett visst belopp i pengar. Vid bifall till en sådan talan utgör svarandens samlade egendom exekutionsunderlag, vilket innebär att föremål ingående i denna samlade egendom kan sägas vara, på ett indirekt sätt, berörd av processen. Kvarstad och andra säkerhetsåtgärder Kvarstad och andra säkerhetsåtgärder regleras i 15 kap. . Om käranden kan visa sannolika skäl för sin fordran, som är eller kan antas bli föremål för rättegång eller annan liknande ordning, och det skäligen kan befaras att svaranden genom att avvika, skaffa undan egendom eller förfara på annat sätt för att undandra sig att betala skulden, får domstolen besluta om kvarstad på så mycket av motpartens egendom att fordringen kan antas bli täckt vid utmätning (15 kap. 1 § ). Betalningsanspråket ska ha uppstått innan ett beslut om kvarstad meddelas och vara förfallet, eller förfalla till betalning, innan tingsrätten meddelar dom. Kvarstad blir aktuellt främst i samband med att det förs en fullgörelsetalan, men i rättspraxis har ansetts att en begäran om kvarstad även kan framställas i mål om fastställelse när käranden inte annars rimligen kan föra en talan som leder till ett verkställbart avgörande. En säkerhetsåtgärd kan då vara nödvändig för att hindra svaranden från att förfoga över egendomen till skada för käranden.1 Ett skiljeförfarande är en sådan ”annan liknande ordning” som omfattas av bestämmelsen varför begäran om kvarstad även kan framställas inom ramen för ett sådant förfarande (jfr 4 § lagen [1999:116] om skiljeförfarande). En begäran om kvarstad kan även framställas avseende viss specificerad fast eller lös egendom om sökanden kan visa sannolika skäl för att han eller hon har bättre rätt till egendomen. Bättre rätt kan avse såväl äganderätt som panträtt och nyttjanderätt. Rekvisiten i bestämmelsen motsvarar i huvudsak 1 § (15 kap. 2 § ). Käranden kan även begära att domstolen meddelar ett beslut om säkerhetsåtgärd som rör ett annat civilrättsligt krav. Ett sådant krav kan till exempel avse en skyldighet att lämna ut ett visst föremål eller 1Se till exempel NJA 1988 s. 13 och prop. 1980/81:84 s. 413 och 428 f. Processuella ianspråktaganden av egendom att upphöra med en viss verksamhet. Domstolen kan i dessa fall besluta om en lämplig åtgärd för att säkerställa sökandens rätt. En lämplig åtgärd kan vara kvarstad, men det kan också vara ett antal andra åtgärder. Bestämmelsen kompletterar de två föregående och även här motsvarar rekvisiten i huvudsak 1 § och 2 § (15 kap. 3 § ). Slutligen finns det enligt 15 kap. 4 § en möjlighet för käranden att framställa krav på att besittningen återställs eller att annan rättelse vidtas om svaranden olovligen rubbat motpartens besittning eller vidtagit någon annan olovlig åtgärd med egendomen. Säkerhetsåtgärder med stöd av 15 kap. kan även meddelas i ett summariskt förfarande (se nedan och 62 § lagen [1990:746] om betalningsföreläggande och handräckning). Prövningen av frågor om säkerhetsåtgärd En begäran om kvarstad kan, som redan nämnts, framställas inom ramen för en pågående process eller, om rättegång ännu inte inletts, vid den domstol som är behörig att pröva (huvud)anspråket enligt forumreglerna i 10 kap. (15 kap. 5 § ). Detta gäller även om tvisten har internationell anknytning. I rättsfallet NJA 1987 s. 790 uppkom frågan vilken bevisning som krävs för att visa att svaranden har egendom inom domsagan (den aktuella domstolens jurisdiktionsområde) och om domstolen i så fall var behörig att ta upp en ansökan om kvarstad till prövning. Mot bakgrund av den olägenhet det skulle innebära för en utländsk svarande att bli föremål för rättegång i uttalade att beviskravet rörande domsrätt i mål om betalningsskyldighet (huvudanspråket) måste ställas högt. Beviskravet kunde enligt domstolen sättas lägre beträffande en kvarstadsbegäran eftersom någon jämförbar olägenhet inte anses uppkomma om en domstol meddelat ett kvarstadsbeslut grundat på ett felaktigt antagande om att svaranden har egendom i landet. Ett lägre beviskrav var också motiverat vid interimistiska beslut eftersom det annars skulle bli alltför svårt att utverka en säkerhetsåtgärd. En prövning av begäran om säkerhetsåtgärd ska ske skyndsamt med hänsyn till den påstådda sabotagerisken. För bifall till begäran krävs att käranden kan visa sannolika skäl för sitt anspråk. Processuella ianspråktaganden av egendom det beviskravet är kan diskuteras, men en allmän uppfattning är att det är ett relativt lågt ställt krav, bland annat med hänsyn till att det inte är avsett att förekomma den slutliga prövningen i målet. Sabotagerisken kan visa sig på en rad olika sätt. I förhållande till betalningsanspråk kan käranden göra gällande att svaranden avviker genom att flytta utomlands eller undanskaffar egendom genom att sälja den, skänka bort den eller förstöra egendomen. I förhållande till bättre rätt kan käranden göra gällande att svaranden förfogar över egendomen till skada för käranden genom att gömma den, förstöra den eller sälja den. Om käranden kan visa att det finns fara i dröjsmål kan domstolen pröva begäran utan att höra svaranden (15 kap. 5 § ). i dröjsmål betyder att det finns risker med att ett beslut dröjer, dvs. åtgärder man vill förhindra hinner vidtas innan beslutet meddelas. Bestämmelserna i 15 kap. är fakultativa (kvarstad får beviljas) vilket innebär att det inte finns någon skyldighet för domstolen att bifalla en begäran om kvarstad; inte ens om de enskilda förutsättningarna i och för sig är uppfyllda.2 Domstolens beslut om kvarstad är normalt utformat på så sätt att kvarstad beslutas på så mycket av svarandens egendom att anspråket kan antas bli täckt. Om det behövs får domstolen uttryckligen ange till exempel vilken specifik egendom som beslutet avser eller besluta att egendom inte får tas i förvar (15 kap. 10 § ). Ett beslut om kvarstad kan verkställas , dvs. även om det överklagas. Verkställigheten sköts av på ansökan av käranden och verkställighet ska ske skyndsamt.3 En sökande som framställt en begäran om kvarstad (och fått bifall till sin begäran) innan rättegången inletts, ska väcka talan i huvudsaken inom en månad från kvarstadsbeslutet vid domstol eller enligt annan ordning. Om sökanden inte väcker talan i rätt tid ska säkerhetsåtgärden gå åter (15 kap. 7 § andra stycket ). Det följer av rättsfallet NJA 1983 s. 814 att kvarstad och annan säkerhetsåtgärd kan beslutas även när det är fråga om anspråk som ska prövas, eller har prövats, av utländsk domstol om avgörandet får 2Se , Det provisoriska rättsskyddet i tvistemål, bok 4, 2004, s. 34 f. ang. den s.k. proportionalitetsbedömningen, se också , Kvarstad och andra säkerhetsåtgärder, 2014, s. 89 f. 315 kap. 10 § , 16 kap. 13 § utsökningsbalken och 15 kap. 1 § utsökningsförordningen (1981:981). Processuella ianspråktaganden av egendom I rättsfallet hade en person i begärt verkställighet av en utländsk dom, meddelad i , och framställt ett yrkande om kvarstad på så mycket av motpartens medel att betalningskravet kunde förväntas bli täckt. Den lag som medgav verkställighet av schweiziska avgöranden i gav dock inget utrymme att meddela beslut om kvarstad eller andra säkerhetsåtgärder varför kvarstad inte kunde ske i det ärendet. Sammanfattningsvis kan konstateras att de möjligheter till kvarstad och andra säkerhetsåtgärder 15 kap. erbjuder innebär att egendom mycket snabbt kan tas i anspråk och göras, i vart fall temporärt, oåtkomlig för tidigare innehavare. En sökande som vill att någon ska förpliktas att fullgöra en förpliktelse av något slag har också tillgång till ett förenklat förfarande, en s.k. summarisk process. Det förfarandet regleras i lagen om betalningsföreläggande och handräckning. Inom ramen för den lagen regleras tre olika förfaranden; betalningsföreläggande, vanlig handräckning och särskild handräckning. Dessa mål handläggs av . Ett mål om betalningsföreläggande avser en skyldighet för svaranden att betala en penningfordran som är förfallen till betalning, om förlikning är tillåten i saken (2 §). Andra krav än sådana som gäller betalning kan inte handläggas som ett mål om betalningsföreläggande. Om svaranden (gäldenären) invänder mot betalningsföreläggandet utgör invändningen ett hinder mot att bifalla ansökan. Sökanden har då möjlighet att begära att ärendet överlämnas till tingsrätt för vidare handläggning som ett tvistemål. Ett mål om vanlig handräckning enligt 3 § kan avse en skyldighet för en tidigare ägare eller nyttjanderättshavare att flytta från fast egendom, bostadslägenhet eller annat utrymme i byggnad när besittningsrätten har upphört (avhysning). Ett mål om vanlig handräckning kan även avse en skyldighet för svaranden att vidta (eller underlåta att vidta) en åtgärd, annan än betalning. Även beträffande vanlig handräckning ska saken som tvisten rör vara dispositiv och tiden för att vidta åtgärden ska ha inträtt. Processuella ianspråktaganden av egendom Vanlig handräckning är ett snabbt och billigt förfarande när svaranden inte frivilligt fullgör en skyldighet och är särskilt användbart när svaranden inte förutsätts ha några invändningar i sak mot kärandens krav. prövar endast om de formella förutsättningarna för att meddela ett utslag är uppfyllda och gör ingen prövning i sak av det bakomliggande rättsförhållandet. Skulle svaranden framställa en invändning mot kravet kan något utslag inte meddelas men käranden kan, på samma sätt som gäller för en ansökan om betalningsföreläggande, begära att ärendet överlämnas till tingsrätt vidare handläggning. Om meddelar utslag kan svaranden ansöka om återvinning vilket innebär att handläggningen av målet fortsätter vid tingsrätten (52 §). Ett mål om särskild handräckning avser en begäran om att en svarande ska (1) vidta rättelse när sökandens besittning egenmäktigt har rubbats eller någon annan olovlig åtgärd har vidtagits beträffande fast eller lös egendom, eller utövningen av sökandens rätt till viss egendom på annat sätt olovligen hindras, eller (2) vidta eller tåla en åtgärd när särskild handräckning får ske enligt föreskrift i lag (4 §). Bestämmelsen om särskild handräckning innebär att en ansökan kan avse en begäran om rättelse gentemot en svarande som t.ex. hindrar sökanden från att använda sin fastighet eller lös egendom. Om ärendet är av brådskande karaktär kan sökanden begära att fattar ett interimistiskt () beslut. avgör ett ärende om särskild handräckning genom ett avslag (41 §) eller ett utslag (43 §). Ett sådant avgörande kan överklagas till domstol (55 §). I flera fall kan sökanden välja mellan att ansöka om vanlig handräckning eller om särskild handräckning. För sökandens del är en viktig skillnad mellan förfarandena att ett mål om vanlig handräckning kan överlämnas till tingsrätt redan på den grunden att ansökan bestrids av svaranden. Ett mål om särskild handräckning mynnar däremot alltid ut i ett avgörande i sak (avslag eller utslag), som i och för sig kan överklagas. En annan skillnad är att ett mål om betalningsföreläggande kan handläggas tillsammans med ett mål om vanlig handräckning men ett mål om särskild handräckning alltid ska handläggas för sig. Ytterligare en skillnad är att utslag i mål om betalningsföreläggande eller vanlig handräckning får rättskraft på samma sätt som en lagakraftvunnen tvistemålsdom. Ett utslag i ett mål om Processuella ianspråktaganden av egendom särskild handräckning hindrar dock inte att en part väcker talan i fråga om det bakomliggande rättsförhållandet (64–65 §§). utslag i såväl ett ärende om vanlig handräckning som särskild handräckning verkställs sedan av myndigheten om inte sökanden begärt att så inte ska ske (16 §). Sammanfattningsvis kan användandet av något av de summariska förfarandena leda till att egendom snabbt undandras den tidigare innehavaren. När det finns anledning att anta att ett brott har begåtts inleds som huvudregel en förundersökning (23 kap. 1 § ). I och med det kan straffprocessuella tvångsåtgärder aktualiseras och egendom som har någon form av anknytning till brottet komma att beröras av sådana åtgärder, till exempel genom att tas i beslag. Åtgärderna är normalt tillfälliga. I samband med att ett brottmål slutligt avgörs av domstol kan dock egendom i en dom förklaras förverkad (dvs. tas från ägaren definitivt) och vara fortsatt i beslag i avvaktan på en prövning i överrätt eller att domen vinner laga kraft. Tvångsåtgärder inom straffrätten kan delas in i personella och reella tvångsåtgärder. De kan användas under förundersökningsskedet eller efter att åtal har väckts vid domstol. De personella tvångsåtgärderna, så som anhållande, häktning och reseförbud, och som inskränker en brottsmisstänkts fria rörlighet kommer inte närmare att beröras nedan. Den fortsatta framställningen tar i stället sikte på de reella tvångsåtgärderna i 26 kap. (kvarstad och förvar) och 27 kap. (beslag och hemliga tvångsmedel) som normalt berör en misstänkts eller en juridisk persons egendom. De reella tvångsåtgärderna innebär att den misstänkte eller annan tillfälligt förlorar rådigheten över sin egendom i och med ett beslut om tvångsåtgärder. I slutändan kan denna förlust bli definitiv. Processuella ianspråktaganden av egendom En begäran till tingsrätten om kvarstad riktas vanligen mot den misstänkte (fysiske) personen och dennes fasta och/eller lösa egendom. För att tingsrätten ska bifalla en begäran om kvarstad ska ägaren till egendomen vara skäligen misstänkt för brott och det ska skäligen befaras att den misstänkte genom att avvika eller genom att undanskaffa egendom eller på annat sätt undandrar sig att betala t.ex. böter eller skadestånd som kan antas komma att dömas ut på grund av brottet (26 kap. 1 § ). Begäran om kvarstad kan framställas till rätten av förundersökningsledaren, åklagaren eller målsäganden. En målsägande kan välja att föra en kvarstadstalan enligt tvistemålsbestämmelserna i 15 kap. eller enligt brottmålsbestämmelserna i 26 kap. . En fördel med att föra talan enligt 26 kap. är att målsäganden inte behöver ställa säkerhet för sitt krav, men talan är då begränsad till att endast föras mot den misstänkte. Efter att åtal har väckts får rätten självmant ta upp frågan om kvarstad. Det är rätten som prövar begäran om kvarstad och som därefter verkställer ett bifallande beslut. I avvaktan på rättens beslut om kvarstad kan åklagaren, eller polisen beträffande lös egendom om det är fara i dröjsmål, ta egendomen i förvar (26 kap. 3 § ). Har åklagaren tagit egendom i förvar eller beslutat att egendom ska förbli i förvar, ska han eller hon och senast ge in en framställning om kvarstad till rätten. Görs inte en sådan framställning, ska egendomen återställas (26 kap. 4 § ). Både beträffande kvarstad och förvar ska rätten beakta om ingripandet, dvs. tvångsåtgärden, är proportionerligt i förhållande till det intrång eller men i övrigt det innebär för den enskilde eller den juridiska personen eller något annat motstående intresse. Är rekvisiten i bestämmelsen uppfyllda fattar domstolen beslut om kvarstad på så mycket av den misstänktes egendom att fordran kan antas bli täckt vid utmätning (26 kap. 1–4 §§ ). Kvarstad enligt 26 kap. omfattar en rad förpliktelser med anledning av brott. Kvarstad kan dock inte beslutas för att säkra betalning av skatt, tull och annan liknande betalningsskyldighet. Betalning av den typen av fordringar kan i stället bli föremål Processuella ianspråktaganden av egendom för, och säkras genom, bestämmelserna om betalningssäkring som finns i 46 kap. skatteförfarandelagen (se avsnitt 3.2.5). Beslutar rätten om kvarstad ska egendomen förbli i myndigheternas vård till dess att beslutet har verkställts, om inte rätten bestämmer annat (26 kap. 4 § ). Beslag av lös egendom är vanligt förekommande under brottmålsprocessen. För att ta ett föremål i beslag krävs att föremålet finns tillgängligt. Det behöver inte finnas någon utpekad misstänkt och föremålet måste inte finnas hos en person som har äganderätt till föremålet. Bestämmelserna om beslag i brottmål finns huvudsakligen i 27 kap. och ger en vidsträckt möjlighet för polis och åklagaren att ta föremål i beslag. Föremål som skäligen kan antas ha betydelse för en utredning om brott eller vara avhänt någon genom brott eller förverkat på grund av brott får tas i beslag (27 kap. 1 § ). Detsamma gäller föremål som skäligen kan antas ha betydelse för utredning om förverkande av utbyte av brottslig verksamhet (36 kap. 1 b § ). De olika formerna för beslag kan delas in i (1) bevis- och informationsbeslag, (2) återställandebeslag och (3) (sak)förverkandebeslag. Tvångsmedel enligt 27 kap. får beslutas endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse. Förverkande är en s.k. särskild rättsverkan av brott. Det är inte en brottspåföljd och inte heller någon form av skadestånd. I stället är det något som kan följa av ett brott enligt särskilda regler. Förverkande kan avse såväl utbyte av brott (brottsvinster) som hjälpmedel som använts eller kan komma att användas vid brott. Man brukar vidare skilja mellan sakförverkande och värdeförverkande. Det förra innebär att viss egendom (en viss sak) förverkas, vilket betyder att ägaren förlorar sin rätt till egendomen. Processuella ianspråktaganden av egendom faller i stället staten (36 kap. 17 § första stycket ). I det senare fallet handlar det om att ett visst värde förklaras förverkat. Ipraktiken ska den drabbade då förpliktas att betala ett visst bestämt belopp till staten. De allmänna reglerna om förverkande finns i 36 kap. . Dessa gäller i viss utsträckning även inom specialstraffrätten, även om det där finns särskilda regler som kompletterar och/eller ersätter generella regler (se till exempel narkotikastrafflagen [1968:64] och alkohollagen [2010:1622]). Om inte annat är särskilt föreskrivet, ska bestämmelserna i 36 kap. 1 § första stycket också tillämpas i fråga om utbyte av ett brott och ersättning för kostnader i samband med ett brott enligt annan lag eller författning, om det för brottet är föreskrivet fängelse . Tas en fråga om förverkande upp i samband med att det förs talan om brott (åtal) vid domstol handläggs förverkandefrågan inom ramen för brottmålsrättegången och enligt de regler som gäller för den. En talan om förverkande kan också föras mot någon som inte är tilltalad (åtalad) för brott. Förfarandet regleras då i lagen (1986:1009) om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m. Utbyte av brott ska förklaras förverkat, om det inte är uppenbart oskäligt. Med utbyte av brott avses dels konkret egendom som någon kommit över genom brott, dels värdet av sådan egendom. Så som utbyte av brott räknas också egendom som trätt i stället för utbyte, avkastning av utbyte samt avkastning av det som trätt i stället för utbytet. Det är endast möjligt att förverka utbytet av just det brott som en person döms för. Det ska dessutom bevisas (styrkas) att det som förverkas härrör från just det aktuella brottet (36 kap. 1 § och 1 c § ). Det finns dock möjligheter till s.k. utvidgat förverkande (36 kap. 1 b § ). Det innebär att utbyte kan förverkas även från annan, inte närmare preciserad, brottslighet än den som personen döms för. Det är då tillräckligt att åklagaren kan få det att framstå som klart mer sannolikt att egendomen i fråga utgör utbyte av brottslig verksamhet än att så inte är fallet. I dessa fall regleras förfarandet i lagen (2008:369) om förfarandet vid förverkande av utbyte av brottslig verksamhet i vissa fall. Egendom som använts vid brott eller varit avsedd att användas som hjälpmedel vid brott får förverkas om det behövs för att förebygga brott eller om det annars finns särskilda skäl. I stället för egen- Processuella ianspråktaganden av egendom domen i sig kan även i dessa fall dess värde förverkas (36 kap. 2 § ). Det finns också i 36 kap. 3 § bestämmelser som möjliggör förverkande i vissa fall av föremål som riskerar att komma till brottslig användning.