sou · H9B317 · 2021-03-31 00:00:00 — Ett införande av marknadsstörningsavgift kan antas leda till att konsumentskyddet stärks. Direktiv /65/EG är till övervägande del ett s.k. fullharmoniseringsdirektiv. Regleringen i artikel 11 i direktivet utgör dock inte något hinder mot ett införande av marknadsstörningsavgift. På samma sätt som beskrivits ovan i avsnittet om behovet av änd- ringar i 2 kap. bör de föreslagna reglerna vara tillämpliga gene- rellt, och inte begränsas till överträdelser som är föremål för samord- nade insatser inom unionen. 9.4Behovet av ändringar i Utredningens förslag: Bestämmelsen i 12 § ändras på så sätt att undantaget för bestämmelserna i 29–36 §§ om marknadsstör- ningsavgift tas bort. Ändringarna innebär att överträdelser av kommer att kunna leda till utdömande av marknadsstörnings- avgift. 2004/05:13 s. 77. 2004/05:13 s. 89. Utökade möjligheter att påföra marknadsstörningsavgift innehåller en bestämmelse i 12 § som innebär att marknads- föringslagen, med undantag av bestämmelserna i 29–36 §§ om mark- nadsstörningsavgift, ska tillämpas om en näringsidkare inte lämnar prisinformation enligt lagen eller föreskrift som meddelats med stöd av lagen. Sådan information ska anses vara väsentlig enligt 10 § tredje stycket MFL. De sanktioner som finns tillgängliga är alltså främst förbud och åläggande. Av den praxis som finns där 12 § tillämpats kan nämnas MD 2016:1 där slog fast att en näringsidkare vid tillhandahållande av nummerupplysnings- tjänster inte lämnat prisinformation på det sätt som avses i 6 § . Näringsidkaren hade därmed utelämnat väsentlig information vid marknadsföring av sina tjänster enligt 10 kap. tredje stycket MFL jämfört med 12 § , varför marknadsföringen varit vilseledande. Eftersom bolagets marknadsföring ansågs ha försvårat för konsu- menterna att fatta ett välgrundat affärsbeslut var den otillbörlig och påföljden blev ett åläggande vid vite att lämna viss prisinformation. 9.4.2Ändringar till följd av ändringsdirektivet innehöll direktiv /6/EG en bestämmelse, artikel 8, som uppställde krav på medlemsstaterna att fastställa påföljder vid över- trädelser av de nationella bestämmelserna som antagits enligt direk- tivet och att vidta alla nödvändiga åtgärder för att säkerställa att dessa genomförs. Påföljderna skulle vara effektiva, proportionerliga och avskräckande. Artikel 2.2 i ändringsdirektivet innebär att artikel 8 i direktiv /6/EG har fått en ny lydelse. Den nya lydelsen innebär att sanktionerna, precis som tidigare ska vara effektiva, avskräckande om proportionella och att de vägledande kriterierna ska beaktas i lämpliga fall. Änd- ringsdirektivet ställer dock inte något krav på införande av sanktions- avgifter för överträdelser av direktiv /6/EG. Det finns alltså ett utrymme för medlemsstaterna att själva reglera vilka sanktioner som ska finnas så länge de är effektiva, avskräckande om proportionella. Utredningen konstaterar att de påföljder som tillämpas för att åstadkomma rättelse vid överträdelser av reglerna i , främst förbud och åläggande, redan uppfyller de grundläggande kraven i Utökade möjligheter att påföra marknadsstörningsavgift är därmed inte skyldig att införa sank- tionsavgifter för sådana överträdelser. Utredningen anser dock att det finns goda skäl för att även över- trädelser av dessa bestämmelser ska kunna medföra marknadsstör- ningsavgift. Att konsumenter ges tillgång till god prisinformation är grundläggande vid all handel. Det finns därför anledning att se all- varligt på brister i sådan information. För att stärka konsumenternas rättigheter när det gäller prisinformation anser utredningen att mark- nadsstörningsavgift bör kunna utgå vid överträdelser av reglerna i . Därför föreslås att bestämmelsen i 12 § ändras på så sätt att undantaget för bestämmelserna i 29–36 §§ om marknadsstörnings- avgift tas bort. Överträdelser av kommer alltså att kunna leda till utdömande av marknadsstörningsavgift. 9.5Marknadsstörningsavgift i andra lagar Utredningens bedömning: Det kan finnas anledning att överväga om det även bör vara möjligt att påföra marknadsstörningsavgift vid överträdelser av andra konsumentskyddande lagar. Det finns hänvisningar till MFL:s påföljder, med undantag för reglerna om marknadsstörningsavgift i 29–36 §§, i ett stort antal andra lagar på det konsumenträttsliga området. Som exempel kan nämnas 11 § konsumentkreditlagen (2010:1846), 2 kap. 9 § försäkringsavtalslagen (2005:104), 2 kap. 11 § paketreselagen (2018:1217), 15 kap. 4 § spel- lagen (2018:1138) och 2 kap. 10 § lagen (2011:914) om konsument- skydd vid avtal om tidsdelat boende eller långfristig semesterprodukt. Enligt utredningens bedömning kan det ifrågasättas om inte också överträdelser av dessa lagar borde kunna leda till en marknads- störningsavgift. Det handlar i många fall om viktiga regleringar från konsumentsynpunkt där det finns ett starkt intresse av att överträ- delser kan leda till effektiva och avskräckande sanktioner. Sådana änd- ringar kräver dock noggranna överväganden i varje enskilt fall och det har inte funnits utrymme för detta inom ramen för utredningens uppdrag. Det kan dock finnas anledning att överväga frågorna i annat lämpligt sammanhang. 10Bestämmelser om sanktionsavgift i avtalsvillkorslagen 10.1En möjlighet att besluta om sanktionsavgift Utredningens förslag: Patent- och ska på talan av få besluta att en närings- idkare ska betala en sanktionsavgift, om näringsidkaren eller någon som handlar på näringsidkarens vägnar uppsåtligen eller av oakt- samhet har använt ett avtalsvillkor som med hänsyn till pris och övriga omständigheter är oskäligt. Om i ett visst fall beslutar att inte föra talan om sanktionsavgift, ska en sammanslutning av närings- idkare få väcka en sådan talan. Avgiften ska tillfalla staten. Bestämmelsen om betalnummer i 3 a § AVLK ändras så att det framgår att den är tillämplig även vid påförande av en sanktions- avgift. Enligt artikel 7 i direktiv /13/EEG om oskäliga villkor i konsument- avtal (avtalsvillkorsdirektivet) ska medlemsstaterna se till att det finns lämpliga och effektiva medel för att hindra fortsatt användning av oskäliga villkor i avtal som näringsidkare sluter med konsumenter (artikel 7.1). Det ska finnas bestämmelser om att personer eller organisationer som enligt nationell rätt har ett berättigat intresse att skydda konsu- menter får inleda ett ärende vid domstolar eller behöriga administra- tiva myndigheter, för att dessa ska avgöra om avtalsvillkor som utfor- Bestämmelser om sanktionsavgift i avtalsvillkorslagen mats för allmänt bruk är oskäliga och använda lämpliga och effektiva medel för att förhindra att sådana villkor används i fortsättningen (artikel 7.2). De rättsliga åtgärderna får riktas mot flera sådana näringsidkare inom samma näringsområde eller sammanslutningar som använder eller rekommenderar användandet av samma allmänna avtalsvillkor eller liknande villkor (artikel 7.3). Ändringsdirektivet innebär att en ny artikel om sanktioner, 8 b, införs i avtalsvillkorsdirektivet. Enligt artikeln ska medlemsstaterna fastställa regler om sanktioner för överträdelser av nationella bestäm- melser som antagits enligt direktivet och vidta alla nödvändiga åtgär- der för att säkerställa att de tillämpas. Sanktionerna ska vara effektiva, proportionella och avskräckande (artikel 8 b punkten 1). Medlems- länderna får begränsa sanktioner till situationer där avtalsvillkor ut- tryckligen fastställts som oskäliga under alla omständigheter i natio- nell rätt, eller där en näringsidkare fortsätter att använda avtalsvillkor som har konstaterats vara oskäliga i ett slutligt avgörande som har fattats i enlighet med artikel 7.2 (artikel 8 b punkten 2). Artikel 8 b innehåller i övrigt motsvarande bestämmelser som artikel 13 i direktiv /29/EG. Medlemsstaterna ska alltså säker- ställa att vissa angivna kriterier beaktas vid påförandet av sanktioner, i lämpliga fall (artikel 8 b punkten 3). När sanktioner ska åläggas i enlighet med artikel 21 i konsument- skyddsförordningen ska de inbegripa en möjlighet antingen att ålägga sanktionsavgifter via administrativa förfaranden eller att inleda rätts- liga förfaranden för åläggande av sanktionsavgifter, eller bådadera. Även regleringen av sanktionsavgiftens storlek motsvarar regleringen i direktiv /29/EG (artikel 8 b punkterna 4 och 5). 10.1.2Gällande bestämmelser om sanktioner i AVLK Avtalsvillkorsdirektivet har genomförts i svensk rätt genom lagen (1994:1512) om avtalsvillkor i konsumentförhållanden, AVLK. Som har redogjorts för i avsnitt 4 gäller lagen avtalsvillkor som närings- idkare använder när de erbjuder varor och tjänster eller andra nyttig- heter till konsumenter. Syftet är framför allt att skydda konsumen- ter mot oskäliga bestämmelser i standardavtal. Lagen innehåller såväl marknadsrättsliga som civilrättsliga bestämmelser. Bestämmelser om sanktionsavgift i avtalsvillkorslagen Den marknadsrättsliga regleringen inleds med en allmän bestäm- melse som innebär att om ett villkor med hänsyn till pris och övriga omständigheter är att anse som oskäligt mot konsumenten, får Patent- och förbjuda näringsidkaren att i liknande fall använda samma eller väsentligt samma villkor. En för- utsättning är att det är påkallat från allmän synpunkt eller annars lig- ger i konsumenternas eller konkurrenternas intresse. Ett förbud ska förenas med vite om inte detta av särskilda skäl är obehövligt (3 §). En ansökan om förbud får göras av KO och, för det fall KO be- slutar att inte göra någon ansökan, av en sammanslutning av närings- idkare, konsumenter eller löntagare (4 §). Om en sammanslutning av näringsidkare gör sannolikt att utgången i målet kan ha betydande intresse för medlemmarna i sammanslutningen får domstolen efter ansökan av sammanslutningen tillåta att den, vid sidan av en enskild part, medverkar i förfarandet och i samband med det åberopar bevisning (4 a §). Om det finns särskilda skäl får domstolen meddela förbud även för tiden till dess att det finns ett slutligt beslut, s.k. interimistiskt förbud (6 §). Talan om utdömande av vite förs vid Patent- och av KO. Om vite har förelagts på talan av någon annan får talan om utdömande föras även av honom eller henne (9 §). En fråga om förbud får i fall som inte är av större vikt prövas av KO (7 §). 10.1.3En möjlighet att besluta om sanktionsavgift när en näringsidkare använder oskäliga avtalsvillkor Vid genomförandet av avtalsvillkorsdirektivet gjordes bedömningen att möjligheten enligt AVLK för domstol att förbjuda ett oskäligt avtalsvillkor och att kombinera förbudet med ett vitesföreläggande innebar att lagen var väl förenlig med direktivets krav på sanktioner. De sanktionsbestämmelser som redan fanns i AVLK vid direktivets genomförande behölls därför (prop. 1994/95:17 s. 73). Enligt utredningens bedömning saknas det anledning att nu göra någon annan bedömning. De gällande bestämmelserna i måste i sig anses uppfylla kraven på effektiva, proportionella och avskräck- ande sanktioner i artikel 8 b punkten 1 i direktivet. Enligt artikel 8 b punkten 4 ska medlemsstaterna säkerställa att sanktionsavgifter kan påföras i vissa fall. Skyldigheten gäller – på samma sätt som för överträdelser av direktiv /29/EG och direk- Bestämmelser om sanktionsavgift i avtalsvillkorslagen tiv 2011/83/EU – endast överträdelser som är föremål för s.k. sam- ordnade insatser enligt artikel 21 i konsumentskyddsförordningen. För att genomföra direktivet behöver det alltså införas en möj- lighet att besluta om sanktionsavgifter vid överträdelser av AVLK. Av samma skäl som anförts beträffande överträdelser av MFL och bedömer utredningen att reglerna om sanktionsavgift inte bör begränsas till sådana överträdelser som är föremål för samordnade insatser inom EU. Det finns anledning att se allvarligt inte endast på överträdelser som berör flera EU-medlemsstater utan även på sådana som främst drabbar den svenska konsumentmarknaden. Av upp- gifter från framgår att överträdelser av AVLK inte är ett ovanligt problem i myndighetens tillsynsarbete. Även erfaren- heterna från () talar för att det i praktiken förekommer att näringsidkare använder standard- villkor som t.ex. strider mot tvingande konsumentskyddande lag- stiftning och att detta kan få negativa konsekvenser för konsumenter. En direktverkande sanktion som en sanktionsavgift har ett tydligare avskräckande och preventivt syfte än ett förbud och kan på detta sätt vara mer effektivt för att komma åt företag som begår allvarliga över- trädelser. Från konsumentskyddssynpunkt finns det därför all anled- ning att låta möjligheten att ta ut en avgift även omfatta överträdelser som inte är föremål för samordnade insatser inom EU. Direktivet möjliggör för medlemsstaterna att begränsa sina sank- tioner även i andra avseenden. För det första får sanktionerna be- gränsas till situationer där avtalsvillkor uttryckligen har fastställts som oskäliga under alla omständigheter i nationell rätt. För det andra får sanktionerna begränsas till situationer där en näringsidkare fort- sätter att använda avtalsvillkor som har konstaterats vara oskäliga i ett slutligt avgörande som har fattats i enlighet med artikel 7.2. När det till en början gäller möjligheten att begränsa påförandet av avgifter till villkor som fastställts som oskäliga under alla omstän- digheter i nationell rätt kan konstateras att direktivet har en bilaga som innehåller en vägledande, inte uttömmande lista över avtals- villkor som kan anses oskäliga enligt artikel 3.3 i direktivet (direk- tivets villkorslista). Vid genomförandet av direktivet bedömdes det för svensk del att villkorslistan inte behövde komma till uttryck i lagtext. valde alltså att inte införa några bestämmelser om avtalsvillkor som är oskäliga under alla omständigheter. De mark- nadsrättsliga bestämmelserna innehåller endast en generell bestäm- Bestämmelser om sanktionsavgift i avtalsvillkorslagen melse om villkor som med hänsyn till pris och övriga omständig- heter är att anse som oskäliga (3 §).1 Frågan är då om möjligheten att ta ut en avgift bör begränsas till situationer där domstol eller KO har funnit att ett visst av- talsvillkor är oskäligt och därför förbjudit användningen av villkoret men där näringsidkaren trots detta fortsätter att använda avtals- villkoret och bryter mot förbudet. Det som utredningen har redogjort för i avsnitt 9.2.3 om krav på förutsebarhet och tydlighet vid överträdelser av generalklausulen i MFL gör sig gällande även i detta sammanhang. Det ska alltså vara möjligt att i förväg bedöma om en handling är laglig eller inte och vilken påföljd som kan följa på handlingen. Utredningen konstaterar dock att det inom tillämpningsområdet för 3 § AVLK i stor utsträck- ning finns situationer där det för en enskild näringsidkare måste stå klart att ett handlande inte är förenligt med AVLK och där bestäm- melsen uppfyller de krav som ställs i fråga om förutsebarhet. Det följer av fast rättspraxis att avtalsvillkor som strider mot tvingande konsumentskyddande bestämmelser i lag eller mot tvingande rätts- principer ska anses oskäliga enligt 3 § AVLK. Detsamma gäller vill- kor som syftar till att kringgå tvingande bestämmelser. Även sådana villkor som presenterats eller utformats på ett vilseledande eller oklart sätt så att konsumenten inte kan förutse vilka konsekvenser villkoret får för honom eller henne är normalt att anse som oskäliga (se bl.a. prop. 1994/95:17 s. 64 f. och Högsta domstolens uttalanden i dom i mål T 497-20, Mobilförsäkringen).2 I enlighet med detta står det t.ex. klart att ett avtalsvillkor är oskäligt om det föreskriver att uppsägning, reklamation eller utnytt- jande av ångerrätten måste ske på ett visst sätt trots att sådana form- krav inte kan uppställas (MD 2005:23, MD 2005:10 och MD 2006:4). Ett annat exempel är friskrivningar från skadeståndsansvar vid grov 1I 3 a § finns även en bestämmelse om användning av telefonnummer med förhöjd taxa för att ta kontakt med näringsidkaren per telefon med anledning av ett ingånget avtal. Bestämmelsen genomför dock inte avtalsvillkorsdirektivet utan direktiv /83/EU. Se avsnitt 10.1.7 nedan. 2Detta följer även av praxis, se t.ex. avgörandet MD 2005:37 där ett företag förbjöds att vid telefon- och internetförsäljning använda en klausul som gav konsu- menten intrycket att denne kunde avsäga sig sin ångerrätt vid beställningen. I MF 2009:34 för- bjöds en kreditgivare att ta ut kreditavgifter i strid med konsumentkreditlagens bestämmelser. I MD 2010:10 förbjöds en researrangör att tillämpa villkor om rätten att frånträda reseavtal vid ändring i flygprogrammet som inte uppfyllt paketreselagens krav om rätt till kompensa- tion. MD 2009:21 gällde avtalsvillkor avseende byggfels- och färdigställandeförsäkringar som stred mot 54 § konsumenttjänstlagen. I MD 2015:5 ansågs villkor i avtal avseende spår- och spärrtjänster med bindningstider överstigande 12 månader vara oskäliga. Bestämmelser om sanktionsavgift i avtalsvillkorslagen oaktsamhet, vilket strider mot en tvingande allmän rättsprincip (MD 2005:10 och MD 2006:4). Det kan också vara fråga om avtalsvillkor som utesluter eller villkorar ångerrätten på ett sätt som strider mot eller som begränsar konsumentens rätt att få tillbaka det som han eller hon har betalat vid utövandet av ångerrätten. Ytterligare ett exempel är automatisk avtalsförlängning, s.k. abonnemangsfällor, i strid med lagen (2014:1449) om konsumentskydd vid automatisk avtalsförlängning. Sammantaget bedömer utredningen att det i stor utsträckning finns situationer där det för en näringsidkare på förhand måste stå klart att ett avtalsvillkor är oskäligt och där det är förutsebart att handlandet kan leda till en avgift. Utifrån dessa aspekter är det därför inte motiverat att i lag begränsa möjligheten att ta ut en avgift till fortsatta överträdelser. Från konsumentskyddssynpunkt är det ange- läget att domstolarna ges möjlighet att sanktionera överträdelser av lagen med en avgift och att det kan ske redan i samband med det förfarande där domstolen förbjuder användandet av ett oskäligt av- talsvillkor. Domstolen bör i varje enskilt fall kunna göra en samlad bedömning av om det finns förutsättningar för att påföra en avgift, varvid även förutsebarheten för den enskilde näringsidkaren beaktas. Det ska särskilt framhållas att påförande av avgift enligt utredningens förslag förutsätter att det är fråga om ett visst allvar i överträdelsen och att den har begåtts uppsåtligen eller av oaktsamhet. Särskild hän- syn ska tas till överträdelsens art, varaktighet och omfattning (se av- snitt 10.2). I sammanhanget bör nämnas att artikel 8 b punkten 2 i direktivet inte bara gäller sanktionsavgifter, utan alla typer av sanktioner. För svensk del skulle det alltså vara möjligt att inskränka den nuvarande möjligheten att meddela förbud vid vite till att endast gälla fortsatta överträdelser. Det nuvarande sanktionssystemet som har funnits bedöms dock fungera väl och en inskränkning av de nuvarande sanktionsmöjligheterna är enligt utredningens bedöm- ning inte aktuell. Möjligheten att förbjuda användningen av oskäliga avtalsvillkor enligt 3 och 7 §§ AVLK bör alltså lämnas oförändrad. Bestämmelser om sanktionsavgift i avtalsvillkorslagen Frågan är då hur en reglering av sanktionsavgifter vid överträdelser av AVLK bör utformas. Utredningen har övervägt om det skulle vara möjligt att låta reglerna om marknadsstörningsavgift i MFL tillämpas även vid överträdelser av AVLK. Detta skulle vara en lagstiftnings- tekniskt smidig lösning. Hänvisningar till bestämmelserna om mark- nadsstörningsavgift i MFL finns i en rad andra lagar. En- ligt utredningens bedömning finns det dock skäl som talar mot en sådan lösning. Som beskrivits ovan innehåller AVLK ett eget sank- tionssystem och det finns inte några hänvisningar till bestäm- melserna i MFL. Vidare är MFL (och direktiv /29/EG) tillämpligt på otillbörlig marknadsföring medan AVLK innehåller bestämmelser om oskäliga avtalsvillkor. Systematiken i MFL innebär att bestäm- melserna om marknadsstörningsavgift endast blir tillämpliga i de fall en domstol har funnit att marknadsföringen innebär en överträdelse av någon av de bestämmelser som anges i 29 § MFL. Vid bedöm- ningen av om en överträdelse föreligger krävs i de flesta fall också att domstolen funnit att marknadsföringen påverkar eller sannolikt på- verkar mottagarens förmåga att fatta ett välgrundat affärsbeslut, det s.k. transaktionstestet (6 och 8 §§ MFL). Med hänsyn till hur AVLK är uppbyggd och den nuvarande systematiken i MFL bedömer utred- ningen att det inte är lämpligt att låta bestämmelserna om marknads- störningsavgift i MFL tillämpas vid överträdelser av AVLK utan att det bör införas bestämmelser om sanktionsavgift i AVLK. Som utredningen redogör för i det följande innebär detta att det behöver införas flera nya paragrafer i . I syfte att förbättra överskådligheten av regleringen och underlätta vid tillämpningen skulle det kunna övervägas att göra en mer generell översyn av lagen och disponera om de gällande bestämmelserna. Bland annat skulle det då vara möjligt att ha en tydligare rubriksättning och samla be- stämmelserna om rättegången. Inom ramen för utredningens arbete har det dock inte funnits utrymme för en sådan översyn. Utred- ningen vill dock framhålla att det kan finnas anledning att överväga frågan i ett annat senare sammanhang. Bestämmelser om sanktionsavgift i avtalsvillkorslagen 10.1.5Krav på uppsåt eller oaktsamhet? Regler om sanktionsavgifter utformas i många fall utan krav på sub- jektivt ansvar. Det innebär att en objektivt konstaterad överträdelse leder till en avgift oavsett om överträdelsen är uppsåtlig eller oakt- sam. För att en sådan konstruktion ska vara försvarbar från rätts- säkerhetssynpunkt har ansetts att det bör finnas ett starkt stöd för en presumtion att överträdelser på området inte kan ske på annat sätt än som en följd av uppsåt eller oaktsamhet (se prop. 2007/08:107 s. 23). I enlighet med detta gäller ett strikt ansvar enligt t.ex. 50 b § fiskelagen (1993:787), 30 b § livsmedelslagen (2006:804) och 30 kap. 2 § (1998:808). En del avgiftsregler är i stället kon- struerade så att påförande av sanktionsavgift förutsätter uppsåt eller oaktsamhet. Det gäller t.ex. 37 § produktsäkerhetslagen (2004:451), 3 kap. 5 § konkurrenslagen (2008:579) och 29 § MFL. Motiven bakom en sådan konstruktion skiftar, men det är i vart fall fråga om att ett straffrättsligt betraktelsesätt slår igenom.3 När det gäller sanktionsavgifter för användandet av oskäliga av- talsvillkor bedömer utredningen att det finns anledning att införa samma ordning som gäller enligt MFL. Det bör alltså krävas uppsåt eller oaktsamhet för att påföra sanktionsavgift. 10.1.6Behörig domstol och talerätt i mål om sanktionsavgift m.m. Behörig domstol i frågor om förbud enligt AVLK är Patent- och . Det är lämpligt att Patent- och marknadsdom- stolen även blir behörig domstol när det gäller talan om sanktions- avgift enligt AVLK. På samma sätt som vid ansökan om förbud bedömer utredningen att en talan om sanktionsavgift bör få väckas av KO. En särskild fråga är om det finns skäl att låta andra än KO få möjlighet att väcka talan om sanktionsavgift i vissa fall. Så är fallet när det gäller ansökan om förbud. En ansökan om förbud får göras av KO. Om KO för ett visst fall beslutar att inte göra någon ansökan, får dock ansökan göras av en sammanslutning av näringsidkare, konsumenter eller löntagare (4 §). Regleringen innebär att talerätten primärt ankommer på KO 3Sanktionsavgifter – Särskilt i näringsverksamhet, , , version 2, s. 293. Bestämmelser om sanktionsavgift i avtalsvillkorslagen med en subsidiär talerätt för sammanslutningar av näringsidkare, konsumenter eller löntagare. Den subsidiära talerätten innebär att kravet i artikel 7.2 som föreskriver att personer och organisationer som enligt nationell rätt har ett berättigat intresse av att skydda konsumenter ska få anhängiggöra ett ärende om förbud mot ett oskäligt avtalsvillkor hos vederbörande domstol eller myndighet är uppfyllt (prop.