sou · H9B374d2 · 2021-09-23 00:00:00 — förlänade titeln storhertig av till sin andra son (se- nare ). fick då också en kvadrerad sköld med Satakundas och Egentliga Fin- lands vapen i. Efter trontillträde ändrade sitt vapen så att stora riksvapnets två vapen, och Bjälboättens vapen, var i de två övre fälten, och Sata- kundas och Egentliga vapen i de två nedre. Vasaättens vapen placerades i en hjärt- sköld. Detta sätt att kombinera riksvapnet och landskapsvapnen med dynastivapnet använ- des också av de övriga kungasönerna, vilka också var hertigar. Hertigdömena var – under återstoden av Vasaättens regeringsperiod – ett sätt att försörja de olika medlem- marna av kungahuset.208 , av , och , yngre son, var den siste hertigen med någon verklig makt över sitt hertigdöme.209 Fram fanns inga hertigar av några svenska landskap, vilket främst beror på att kungahuset hade mycket få medlemmar. 2.4.Frihetstiden och det gustavianska enväldet Den viktigaste rättsliga förändringen är antagandet av lag, som ersatte lands- och stadslagarna. Särskilt dess balkindelning ligger fortfarande till grund för den svenska rättens struktur på civil-, straff- och processrättens område. lag reglerades inte statsrätten, utan regeringsform – som inte hade tillämpats under det enväldet – ersattes av först och sedan 1720 års rege- ringsformer. regeringsform är i sig en mycket viktig rättslig förändring och har kal- lats den första frihetliga konstitutionen i Europa.210 Den ersattes i sin tur – genom statskupper – av regeringsform och förenings- och säkerhetsakt, vilka 205Knut Pipping och , ”Huset , Jagellonerna och . Några hypoteser om de svenska landskapsvapnens uppkomst” i Heraldisk , bd 5, nr 49-50, 1984, s. 107-138. 206Henrik Klackenberg, ”Expanding frontiers: provincial arms in the kingdom of ” i Genealogica & Heraldica, and Heraldic Sciences, 2012, ’s-Graven- hage: Stichting De Nederlandse Leeuw, 2014, s. 227-237. 207Lindgren 1951 s. 28-29. 208Tom Bergroth, ”politiska intentioner – heraldikens bildspråk i maktsyfte” i Heraldisk bd 12 nr 116, 2017, s. 309-316; , ”Coats of arms of Swedish royal dukes, 1557-2017” iGenealogica & Heraldica, and Heraldic Sciences, 2016, under publicering troligen 2021. 209Eric , ”Den ’siste’ svenske hertigen och hans vapen” i Heraldisk bd 12 nr 116, 2017, s. 317-326. 210Jean-Paul Lepetit, ”suédoise de 1720. Première constitution de la liberté en Europe continentale” i Jus Politicum, 9, 2012. Historisk översikt över statschefens funktion och ställning lade grunden för det gustavianska enväldet. infördes första tryckfrihetsför- ordning, med dess banbrytande regler inkluderande en för samtiden omfattande tryckfrihet samt allmänna handlingars offentlighet. Drottning , som efterträdde , gjorde inte detta på grund av successionsrätt, eftersom hon hade gift sig utan ständernas samtycke och med en man av annan religion.211 Hon blev vald till drottning, men den kvinnliga tronföljden avskaffades samtidigt.212 Hon avsade sig kronan till sin man, av , som valdes till kung, och riksdagsbeslutet av skulle gälla för successionsrätten.213 3 § regeringsform hänvisade till detta riksdagsbeslut.214 valdes av till tronföljare. gällande be- stämmelser om successionen skulle fortsätta att gälla.215 I konungaförsäkran , 14 §, angavs att konungens och ständernas vetskap och samtycke krävdes för prin- sars och prinsessors giftermål, utom i brådskande fall, då konungen och riksrådet kunde fatta beslut.216 Kravet på ständernas samtycke upphävdes genom att enbart konungens vetskap och samtycke krävdes enligt 36 § regeringsform, men i övrigt hänvisades i 2 § till vad som bestämts , 1604 och 1743.217 Rättsverkan av giftermål utan samtycke var, angavs det nu uttryckligen, förverkande av successionsrätten för såväl den som gifte sig utan samtycke som för dennes barn.218 När tog över tronen fick hon acceptera en regeringsform och en konungaförsäkran, som ständerna hade utarbetat. Samma sak hände påföljande år, när fick acceptera en något modifierad regeringsform och konungaförsäkran. Enligt dessa dokument låg makten hos ständerna, och konungen skulle lyda under regeringsformen, styra riket med råds råde och alltid följa ständernas beslut.219 Ständerna hade makten att utse riksråden, och råden var ansvariga inför ständerna; såle- des gällde parlamentarismens principer. Ständerna hade också lagstiftnings-, beskattnings- och statsregleringsmakten. Även riksrådets (justitierevisionens) domar kunde överprövas av ständerna. Tre ständers sammanstämmande beslut räckte för att skulle ha fattat 211Berger 1877 s. 15. 212Sweriges Rikes Samtl. Ständers enhällige Beslut angående [---] Ulricæ Eleonoræ Utkorelse den 21 feb- ruari 1719, Stiernman bd 3 s. 2166-2172 på s. 2168. Se härtill 1877 s. 16. 213Sweriges angående [---] [---] Uphöjelse , Stiernman bd 3 s. 2296-2302 på s. 2299-2300. Se härtill 1877 s. 17. 214Stiernman bd 3 s. 2312-2339 på s. 2315 eller konstitutionella urkunder s.132-153 på s. 134. 215Sweriges angående [---] förklarande till efterträdare [---] , Modée bd 3 s. 2048-2050 på s. 2050. Se härtill 1877 s. 13. 216Swea Konunga-Försäkran, Modée bd 5, s. 3098-3108 på s. 3104. Se härtill 1877 s. 13, 217Regeringsformen 1772 i konstitutionella urkunder s. 161-177 på s. 162 och 172. 218Se härtill 1877 s. 19. 219Per Nilsén, Att ”stoppa munnen till på bespottare”. Den akademiska undervisningen i svensk statsrätt under frihets- tiden, Rättshistoriskt bibliotek bd 59, : , 2001, s. 102-107. Historisk översikt över statschefens funktion och ställning beslut, dock krävdes alla fyra ständernas bifall vid grundlagsändring och införande av nya ståndsprivilegier. Monarkin som institution fanns således i bakgrunden, men den hade en viktig och själv- klar symbolisk betydelse som kom till uttryck vid statsceremonier och andra typer av visua- lisering och kommunikation. Det var inte tänkbart att ha ett rike utan en konung, och ko- nungen representerade gentemot omvärlden en sinnebild av rikets suveränitet och obero- ende.220 Detta kom bl.a. till uttryck i konungens funktion när det gällde de tre riddarordnar som instiftades . Genom regeringsform ville återställa maktbalansen mellan konung och ständer från tid, så att dessa båda organ skulle dela på lagstiftnings- makten. Han anknöt till en traditionell bild av kungamakten men anpassade sig inledningsvis till frihetstidens politiska språkbruk.221 Ständerna hade beskattningsmakten. Konungen skulle styra riket, och riksrådet skulle råda, men inte regera. Även om konungen hade den avgö- rande beslutsmakten, skulle vissa formföreskrifter iakttas. Alla ärenden utom justitieärenden, ärenden om nåd, tjänstetillsättningar och förläning av adelskap skulle föredras för konungen i kabinettet eller på en av divisionerna av rådkammaren. I justitierevisionen hade konungen två röster och utslagsröst, och sju riksråd deltog i dömandet. har jag nämnt att konungens hov genom regeringsform blev en särskild gren av statsförvaltningen. kunde enligt 20 § regeringsform konungen agera självständigt och utan riksrådets hörande i fråga om hovet och dess perso- nal.222 Denna ordning fortsatte att gälla enligt regeringsform, där det i 30 § uttryck- ligen angavs att ”Kongl. Maj:ts hof står under dess enskilta disposition”.223 Härigenom upp- hörde hovet i allt väsentligt att vara en gren av statsförvaltningen; det blev i stället en egen enhet ställd direkt under konungen. Maktbalansen mellan konung och ständer rubbades genom att efter det och adelns revolt i fick de ofrälse stånden att vid riksdag anta för- enings- och säkerhetsakten. Konungen blev enväldig och riksrådet avskaffades. Den högsta domsmakten fördes över från riksrådet (justitierevisionen) till . Konungen hade två röster och utslagsröst i , som i övrigt bestod av frälse och ofrälse män. Detta gustavianska envälde fick sitt slut, inte genom mordet på , utan genom förlust av den östra rikshälften inom ramen för . Händelseutvecklingen ledde fram till att avsattes, och hans farbror blev riksföreståndare och senare kung som . 220Jonas , Frihetstidens monarki. Konungamakt och offentlighet , : Atlantis, 221Mikael , Kungsord i elfte timmen. Språk och självbild i det gustavianska enväldets legitimitetskamp 1772-1809, : Atlantis, 2002. 222Åmark 1961 s. 313-340; 2009 s. 31. 223Se härtill Bramstång Hov och slott s. 1 och 132. Historisk översikt över statschefens funktion och ställning 2.4.4.Rikets symboler, titulärhertigdömen, ordensväsende De förändringar som gjordes av riksvapnet var att hjärtskölden ändrades när nya dy- nastier tillträdde, först den hessiska med och sedan den holstein-gottorpska med Serafimerorden, Svärdsorden och inrättades inleddes bruket att riksvapnet omges med Serafimerordens kedja. På t.ex. mynt omgavs lilla riksvapnet med ordenskedjan, och i konungens sigill omgavs stora riksvapnet med kedjan. Även samtliga ordnars kedjor kunde förekomma i ett vapen. Detta hade en bakgrund i att stora riksvapnet tidigare hade omgetts av de mer tillfälliga ordenskedjor som t.ex. hade brukat.225 återupplivade traditionen med hertigdömen, men de var nu rent titulära utan några medföljande maktbefogenheter. Anledningen till detta var statskupp, och utnämnde som tack för hjälpen med denna sina bröder (sedermera kung ) och till av respektive . fick de omedelbara tronföljarna, äldste son (IV) och dennes son , inte några hertigdömen. Däremot tilldelades de yngre sönerna titel av , med undantag för att yngre son fick titeln storfurste av Fin- land.226 När Serafimerorden inrättades bestämdes också att riddarnas vapen skulle målas upp på plåtar, som placerades i . Dessa plåtar visar, när det gäller hertigarnas vapen, att hertigdömenas vapen kombinerades med riksvapnet så att varje prins fick ett personligt vapen.227 statsvälvning blev första steget att anta en regeringsform. En sådan utar- betades och antogs därefter av tre av stånden, varefter förklarades vara konung. Bönderna vägrade först att låta sin talman underteckna, men de gick med på undertecknande efter påtryckningar från . Härigenom antogs den regeringsform som kom att gälla till och med , dock med successiva förändringar.228 Av dessa ska främst nämnas ståndsriksdagens avskaffande och införandet av tvåkammarriksdagen. På det konstitutionella området tillkom även suc- cessionsordningar , och nya tryckfrihetsförordningar . Unionen med år 1814-1905 reglerades genom en riksakt.229 225Areen och 1942 bd 1 s. 39-40. 226Martin Sunnqvist, ”Titulära svenska hertigars vapen till nutiden” i Heraldisk bd 12, nr 116, 2017, s. 327-343, med hänvisningar. 227Se för en översikt Sunnqvist 2017 och Sunnqvist Coats of arms of Swedish royal dukes. 228Se till händelserna särskilt uppsatserna i och (red. ), Maktba- lans och kontrollmakt. händelser, idéer och författningsverk i ett tvåhundraårigt perspektiv, : riksdag, 2009. 229Se härtill 1863. Historisk översikt över statschefens funktion och ställning lag fortsatte att gälla, och omfattande reformplaner – planer på att ersätta den med en allmän civillag och en allmän kriminallag – gick i stöpet. Reformer genomfördes i stället successivt, balk för balk och med kompletterande lagar och förordningar, och på så sätt kvarstår lag som ett ramverk för svensk lag. utvecklades pre- judikatens betydelse som rättskälla, genom att Högsta domstolens avgöranden började pub- liceras först i och tidskrifter och mer heltäckande och fullständigt i Nytt juridiskt arkiv, NJA. I en annan del av NJA, avdelning II, publicerades lagförarbeten. Dessutom började den rättsvetenskapliga litteraturen bli be- tydande, under inspiration från den tyska historiska skolans metoder. Sammantaget kan sägas att stora delar av den den rättskällelära som är gällande utvecklades . hade inga barn, varför successionsfrågan måste lösas. Först valde den danske prinsen (ursprungligen ) till kronprins, och successionsordning antogs. Kravet på att arvfurstarnas gemåler skulle vara av den rena evangeliska läran återkom inte i denna successionsordning, och prinsessorna behövde då inte heller uppfödas i denna lära.230 Sedan hastigt avlidit valdes i stället den franske marskalken , av , till kronprins. Därvid antogs successionsord- ning.231 Dess innehåll och de efterföljande förändringarna därav behandlas i kapitel 5. Regeringsformen byggde, under inflytande av maktdelningstankar, vidare på dualismen mellan konung och ständer.232 De stiftade gemensamt grundlag, allmän civil- och kriminallag samt kyrkolag. För lagstiftning krävdes minst tre ständers bifall och konungens samtycke. Ändring av regeringsformen och andra grundlagar krävde konungens och alla fyra ständernas samstämmiga beslut, men beslut fick först fattas på nästa riksdag efter den riksdag vid vilken ställt sig bakom förslaget. 1866 gällde att konungens och två riksdagars beslut krävdes för grundlagsändring. infördes successivt allmän rösträtt, proportionella val och parlamentarism.233 Konungen i statsrådet lagstiftade i frågor som rörde rikets allmänna hushållning och utövade den verkställande makten – ”konungen äger allena styra riket”, som det stod i 4 § regeringsform. Han skulle enligt samma bestämmelse ta råd av ett statsråd och kunde enligt 7 § inte agera på egen hand, utom när det gällde kommandomål, då han enligt 230Berger 1877 s. 36-37. 231Se (red. ), När svenskarna valde tronföljare. Handlingar från i , : , 2010. 232Se till den idéhistoriska bakgrunden 1997 med vidare hänvisningar. 233Se till förhållandet mellan konung, regering och riksdag , ”Statschefen och regeringen” i Att styra riket. 1840-1990, : Departementshistoriekom- mittén, 1990, s. 43-69, och , ”och statsminister. Från RF 1809 till RF 1974” i Maktbalans och kontrollmakt, : riksdag, 2009, s. 315-340. Historisk översikt över statschefens funktion och ställning 15 § kunde besluta i närvaro av enbart ett statsråd. Undantag gällde också i hov- och orden- särenden (se nedan kapitel 3 samt avsnitt 6.8. och 8.3. ); enligt 48 § regeringsformen skulle konungens hov stå under hans ”enskilda styrelse, kunnande han häruti förordna som honom gott synes”, och han fick efter behag tillsätta och avsätta hovtjänstemän.234 Den verkställande makten delegerades också till förvaltningsmyndigheter. Den dömande makten utövades i högsta instans av , där konungen – om han deltog i handläggningen av målen – hade två röster. I annat fall dömde justitieråden i konungens namn. I samband med antagandet av regeringsformen formulerade ge- nom grundprincipen på detta sätt: ”Utskottet har sökt att bilda en Styrande Magt, werksam inom bestämda former, med enhet i beslut och full kraft i medlen att dem utföra; en Lagstiftande Magt, wisligt trög till werkning, men fast och stark tillmotstånd; en Domare-Magt, sjelfständig under Lagarne, men ej sjelfherrskande öfwer dem. Det har widare sökt att rigta dessa Magter till inbördes bewakning, till inbördes återhåll, utan att dem sammanblanda, utan att lemna den återhållande något af den återhållnas werkningsförmåga.”235 I 90 § regeringsformen återgavs också maktdelningslärans grunder, men med tanke på att regeringsformen antogs av konung och ständer och tillskapade fem makter – lagstiftande, styrande, dömande, beskattande och kontrollerande, där konungen var inblandad i de tre första – blev rättsläget mer komplicerat än antydde. skulle bestå av sex frälse och sex ofrälse justitieråd, en indelning som togs bort , och konungen hade fram två röster vid avgörandet av de mål han deltog i handläggningen av. Domstolen utövade ”Konungens domsrätt”, och do- marna skulle utfärdas i konungens namn och med hans underskrift eller sigill. inrät- tades Regeringsrätten (numera ), och lagrådet tog över Högsta domstolens laggranskande funktion. Unionen med påverkade konungens uppgifter och även kungahuset ge- nom att den förutsatte ”gemensam konung, gemensamt konungahus, gemensam thronföljd och gemensamt förpligtande bestämmelser om vilkoren för rätt till tillträde till och bibehål- lande af thronen”.236 En av grunderna för regleringen av konungens funktioner regeringsform var att statsskicket från att ha varit en konstitutionell monarki hade blivit ett statsskick med ko- nungen som formell statschef men med den offentliga maktutövningen förankrad i folksu- veränitetens och parlamentarismens principer. I propositionen om den nya regeringsformen noterades att övergången hade skett stegvis och jämsides med att makt hade för- stärkts och demokratin hade fördjupats. Förändringen hade skett dels genom att konungen vid valet av ministär hade blivit bunden av styrkeförhållandena i och av de råd han fått beträffande regeringsbildningen av talmän och partiledare, dels genom att en konstitu- tionell praxis hade utbildats enligt vilken konungen alltid var skyldig att följa ministärens 234Se härtill Bramstång Hov och slott s. 131-139. 235Konstitutionsutskottets memorial 1809 i konstitutionella urkunder, 1999, s. 183-191, citatet från s. 184. 236Rydin 1863 s. 293. Historisk översikt över statschefens funktion och ställning uppfattning vid regeringsärendenas avgörande.237 Dessa förändringar hade skett i praxis och inte genom ändringar av regeringsform till dess att parlamentarismen genom be- stämmelser om misstroendeförklaring infördes genom en partiell författningsreform år 1968- 69, som konseljbeslut kunde göras verkningslösa genom statsrådens vägran att kon- trasignera.238 2.5.4.Interimsregering, tillförordnad regering, förmyndarregering Systemet för vad som skulle kallas riksföreståndarskap239 var ganska invecklat års regeringsform. Enligt 39 § fick en konung som var på utlandsresa inte befatta sig med rikets styrelse eller utöva den kungliga makten så länge han var utomlands. Statsrådet skulle då regera i konungens namn (”interimsregering”,240 ”interimistiskt regerande stats- råd”241), och fick göra allt som ankom på konungen utom att förläna adelskap eller värdig- heter inom riddarordnarna (se vidare nedan avsnitt 8.3.2.) eller utnämna ämbetsmän annat än tillfälligt. Detta ändrades vid riksdag så att den prins som var närmast i tron- följden skulle styra som regent (”interimsregent”242), och lades till att i andra hand en prins som var tronföljarens bröstarvinge kunde träda in som regent. ändrades det sistnämnda villkoret så att det var den efter tronföljaren berättigade prinsen som kunde träda in. Detsamma gällde enligt 40 § om konungen var så sjuk att han inte kunde vårda regerings- ärendena.243 Om konungen var i fält utomlands eller reste till avlägsnare inrikes orter gällde i stället enligt 43 § att han skulle förordna fyra av statsrådets ledamöter att föra regeringen i de ären- den han föreskrev (”tillförordnad regering”244), som han behöll andra ärenden som han kunde avgöra i närvaro av andra statsråd. Regeln om fyra statsråd ändrades år 1840-41 till att avse tre statsråd under ledning av en av konungen utsedd prins eller ett statsråd. Arrangemangen vid konungens utlandsresa eller sjukdom kunde gälla i högst . Där- efter skulle enligt 91-92 §§ regenten eller statsrådet kalla samman . Om konungen inte återkommit till riket eller återupptagit vården av regeringsärendena, skulle taga ”den författning om Rikets Styrelse, hwilken de nyttigast finna”. Interimsregeringen kunde fortsätta att fungera, eller kunde någon annan typ av regentskap eller regeringskollegium in- rättas.245 kallade detta ”särskildt konstitueradt regentskap”.246 Enligt 93 § skulle 1973:90 s. 170. 1973:90 s. 170-171. 239Detta begrepp förekom redan innan det fördes in regeringsform, se Naumann 1879-84 bd 2 s. 92-112 och 1891. Se även dessa verk beträffande det samlade regelverket genom riksakten samt och grundlagar. Se också , Om riksföreståndarskap, 2001, s. 3-7. 240Malmgren 1921 s. 39; , och 1971 s. 54.. 241Blomberg 1904 s. 237-246; 1911 s. 164-171. 242Blomberg 1904 s. 237-246; 1911 s. 164-171. 243Se härtill Fahlbeck 1955 s. 31-34 och 48-54. 244Blomberg 1904 s. 246-249; 1911 s. 171-173; 1921 s. 41; , och 1971 s. 57. 245Malmgren 1921 s. 81. 246Blomberg 1904 s. 249-251; 1911 s. 174-175. Historisk översikt över statschefens funktion och ställning också kallas samman om konungen dog och tronföljaren var omyndig, varvid riks- dagen skulle förordna en eller flera förmyndare som skulle regera i den omyndige konungens namn (”förmyndarestyrelse”, ”förmyndareregering”247). År 1865-66 ändrades antalet till en, tre eller fem förmyndare, och ändrades regeln till att avse ”en riksföreståndare”. I praktiken följdes inte alltid dessa grundlagsbestämmelser. Under och tid fick respektive kronprins särskilda förordnanden av konung och riksdag att träda in som regent i stället för att 39-40 §§ regeringsformen skulle tillämpas. Under tid meddelades (XV) inget sådant bemyndigande, varför statsrådet fungerade som interimsregering.248 tilläts dock föra riksstyrelsen fram till död, vilken inträffade . Detta var konstitutionellt tvivelaktigt, eftersom beviljades ledighet , något som inte stämde överens med någon av de i regeringsformen förutsedda situationerna. Den tillfälliga ordföranden i uppfattade det som att det ”förelåg ett fall, som grundlagen icke förutsett”249 och att det borde stå konung och riksdag fritt att besluta om lämpliga tillfälliga arrangemang. Detta var ett av flera sätt att tolka regeringsformen, riksakten och den norska grundlagen så att det önskade resultatet kunde uppnås.250 Den vid riksdag gjorda ändringen av 39 §, innebärande att den prins som var närmast i tronföljden skulle styra som interimsregent, löste problemet med interimsregentskap, men inte en situation motsvarande den som förelåg un- sista år. 2.5.5.Rikets symboler, titulärhertigdömen, hovleverantörer Genom unionen med ändrades det svenska konungavapnet på så sätt att skölden delades i tre fält, ett med , ett med Bjälboättens vapen och ett med det norska lejonet. ändrades detta så att ett särskilt unionsvapen fastställdes med en sköldhälft med och Bjälboättens vapen och den andra hälften med det norska lejonet. På så sätt lät framhäva de båda rikenas likställdhet i unionen.251 Efter unionsupplösningen utfärdades respektive 1908 de första lagarna om rikets flagga och vapen. I lagarna beskrevs flaggan respektive stora och lilla riksvapnet och medde- lades vissa föreskrifter om deras brukande.252 Utan särskilt lagstöd (men med stöd i den s.k. husmakten, se avsnitt 5.6.) beslutade konungen om vapen för de olika medlemmarna av kungahuset, varvid respektive hertigdömes vapen förenades med riksvapnet på olika sätt.253 Beträffande hovleverantörers rätt att bruka kungliga vapen – det stora riksvapnet och vari- anter av det – antogs regler i hovprotokoll den 19 december 1904.254 247Blomberg 1904 s. 231-237; 1911 s. 159-164. 248Blomberg 1904 s. 239-240; 1911 s. 166. Se även Naumann 1879-84 bd 2 s. 106-107. 249Louis De , Minnen, 2 uppl., del 1, : , 1906, s. 157. 250De 1906 del 1 s. 157-160. 251Lindgren 1951 s. 57-58, Klackenberg 2015. 252SFS 1906:55, 1908:65. Jfr 1951 s. 40-41 betr. några 1600-talsföreskrifter om flagganvändning. 253Lindgren 1951 s. 75-76, Sunnqvist 2017. 254Lindgren 1951 s. 60. Historisk översikt över statschefens funktion och ställning Som nämnts i avsnitt 2.5.1. har systemet med grundlag och lag, lagförarbeten, rättspraxis och rättsvetenskaplig litteratur som rättskällor utvecklats med början . De förändringar som har skett senare del är att regeringsform och sedan 1974 års regeringsform kommit att uppfattas mer som överordnade lagar och inte främst regler för samverkan inom dualismen mellan konung och ständer. Därtill kommer den ökande betydelsen av internationella rättsliga dokument med åtföl- jande internationell domsmakt, såsom och de rättsakter vars tillämp- lighet i följer av EU-medlemskapet. 2.6.2.Statschefens funktion och uppgifter enligt Torekovskompromissen