sou · H9B317 · 2021-03-31 00:00:00 — Kapitlet gäller för avtal varigenom en närings- idkare överlåter eller upplåter lös egendom till eller utför en tjänst åt 1Se COM (2017)259 final, Rapport från kommissionen till Europarlamentet och rådet om tillämpningen av och rådets direktiv /83/EU av om konsumenträttigheter och om ändring av rådets direktiv /13/EEG och Europaparla- mentets och rådets direktiv /44/EG och om upphävande av rådets direktiv /577/EEG och och rådets direktiv /7/EG. 2Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2019/770 av om vissa aspekter på avtal om tillhandahållande av digitalt innehåll och digitala tjänster. Moderniserade bestämmelser om distansavtal och avtal utanför affärslokaler en konsument (2 kap. 1 § första stycket). Kapitlet gäller alla typer av överlåtelser och upplåtelser såsom köp, byten, gåvor, hyra och lån. Även egendom som överlåts eller upplåts gratis omfattas alltså. Regleringen kom att få detta vida tillämpningsområde vid införandet av lagen (2000:274) om konsumentskydd vid distansavtal och hem- försäljningsavtal. Några närmare överväganden när det gäller bene- fika avtal gjordes dock inte i det sammanhanget (se prop. Inte heller i samband med att konsumenträttighetsdirektivet ge- nomfördes tycks frågan om tillämpningsområdet ha övervägts. Detta trots att det framgick att direktivet var begränsat till att gälla avtal om varor och tjänster där konsumenten ska betala ett pris (se definitionerna av köpeavtal, tjänsteavtal och distansavtal i artikel 2). I förarbetena konstaterades endast att det står klart att direktivet, liksom regleringen i distans- och hemförsäljningslagen, omfattar avtal om överlåtelse och upplåtelse av lös egendom samt tjänsteavtal. Lagen bör därför även fortsättningsvis omfatta sådana avtal (prop. 2013/14:15 s. 36). Det kan alltså konstateras att lagen har kommit att få ett vidare tillämpningsområde än konsumenträttighetsdirektivet framför allt på det sättet att lagen även gäller benefika avtal. Det finns i och för sig inget som hindrar att en medlemsstat på detta sätt tillämpar direktiv- regleringen på områden som faller utanför tillämpningsområdet. Frå- gan är dock om det i vart fall numera finns tillräckliga skäl för detta. För en bred tillämpning av lagen talar att det i och för sig generellt kan sägas vara positivt för konsumenter att få information om en vara som överlåts eller en tjänst som utförs. Konsumenten får klart för sig vilka huvudsakliga egenskaper varan eller tjänsten har och kontaktuppgifter till näringsidkaren m.m. Det kan i praktiken finnas situationer där det inte framstår som givet om en konsument får en vara eller en tjänst som en gåva eller om varan eller tjänsten i stället ingår i ett köp av andra varor eller tjänster. Det kan på så sätt finnas vissa gränsdragningssvårigheter. Men det finns också skäl som talar mot en tillämpning av på benefika avtal. Från konsumentskyddssynpunkt fyller ångerrät- ten knappast någon funktion i dessa fall. En konsument som ångrar mottagandet av en gåva har inte fullgjort någon motprestation som ska återgå. Avtalet innebär alltså ingen restitutionsförpliktelse för näringsidkaren. Syftet med näringsidkarens informationsskyldighet enligt är framför allt att det ska stå klart vilka rättigheter och skyldigheter konsumenten har enligt avtalet och att en konsument Moderniserade bestämmelser om distansavtal och avtal utanför affärslokaler som vill ångra avtalet ska kunna utöva sin ångerrätt på det sätt som avses i lagen. Dessa intressen gör sig inte heller gällande vid benefika avtal. Dessutom måste beaktas att lagens omfattande informations- skyldighet såväl innan som efter det att ett avtal ingås kan innebära administration och kostnader i en näringsidkares verksamhet. Detta torde inte minst vara fallet för företag som är verksamma över grän- serna inom EU. De kan behöva anpassa sin verksamhet för att upp- fylla de särskilda informationskrav som gäller i jämfört med andra medlemsstater i unionen. I sammanhanget bör beaktas att avtal om gratis tillhandahållande av digitalt innehåll och digitala tjänster – t.ex. i form av gratis molntjänster eller gratisappar – numera före- kommer i stor utsträckning. Till följd av den ökade digitaliseringen och utvecklingen av e-handeln har frågan om lagens tillämpnings- område kommit att få allt större praktisk betydelse. Vidare kan kon- stateras att den konsumentskyddande lagstiftningen i övrigt inte gäl- ler benefika avtal. Sådana avtal omfattas inte heller av den föreslagna nya lagen om konsumentskydd vid köp och vissa andra avtal. Tanken inom EU är att det ska säkerställas samstämmighet mellan tillämp- ningsområdet för konsumenträttighetsdirektivet och direktivet om tillhandahållande av digitalt innehåll och digitala tjänster. Vid en avvägning av de intressen som gör sig gällande bedömer utredningen att det inte är motiverat att låta benefika avtal omfattas av regleringen i utan att lagens tillämpningsområde nu bör ändras så att den överensstämmer med direktivet. Av artikel 3 i konsumenträttighetsdirektivet framgår att det ska tillämpas på avtal där konsumenten ”betalar eller åtar sig att betala priset” (se artikel 4.2 a i ändringsdirektivet). Detta bör i 2 kap. 1 § lämpligen uttryckas så att lagen anges gälla avtal som innebär en betalningsförpliktelse för konsumenten. Det uttrycket förekom- mer redan i 2 kap. 9 § . Det föreslagna tillägget i 1 § innebär att kapitlet – förutom bene- fika avtal – inte heller kommer att omfatta bytesavtal. Utredningen konstaterar dock att ångerrätten inte heller i dessa fall fyller någon egentlig praktisk funktion. En rätt att ångra ett bytesavtal innebär inte att konsumenten har rätt att få tillbaka pengar, utan endast den vara som konsumenten använt för att byta med. Som exempel kan nämnas att en konsument köper en tröja i storlek medium. Efter att ha provat tröjan upptäcker konsumenten att den är för liten. I stället för att ångra köpet byter konsumenten den till en tröja i storlek large. Moderniserade bestämmelser om distansavtal och avtal utanför affärslokaler En ångerrätt avseende det senare ingångna avtalet om byte innebär att konsumenten får tillbaka tröjan i storlek medium. Konsumenten har däremot inte rätt att få tillbaka några pengar. Varken bestäm- melserna i direktivet eller om verkan av att konsumenten ut- övar sin ångerrätt är heller utformade med tanke på bytesavtal. Ut- redningen bedömer alltså att det inte kommer att innebära någon försämring från konsumentskyddssynpunkt att byten inte omfattas av regleringen i . På motsvarande sätt som i direktivet bör det i 2 kap. 1 § införas en särskild bestämmelse som gäller avtal om digitalt innehåll som levereras på något annat sätt än på ett fysiskt medium och utförande av digitala tjänster. För dessa typer av avtal bör kapitlet gälla även om avtalet inte innebär någon betalningsförpliktelse för konsumenten, men han eller hon ska tillhandahålla sina personuppgifter. Kapitlet bör dock inte gälla när de personuppgifter som tillhandahålls be- handlas av näringsidkaren endast för att uppfylla rättsliga krav eller för att kunna fullgöra avtalet.3 I sammanhanget bör framhållas att det inte är fråga om att införa någon ny rättslig grund för behandling av personuppgifter. De skyl- digheter som följer av GDPR4 gäller även vid behandlingen av sådana personuppgifter som en konsument tillhandahåller näringsidkaren enligt den föreslagna bestämmelsen. Näringsidkaren måste t.ex. innan ett avtal ingås informera om ändamålen med behandlingen och den rättsliga grunden för behandlingen (se artiklarna 13–14 GDPR). En annan fråga som utredningen har övervägt rör det förhållandet att direktivet gäller köp av varor medan gäller köp av lös egen- dom och om det finns behov av någon författningsändring med anled- ning av detta. Enligt definitionen av varor i artikel 2.3 i direktivet (som hänvisar till artikel 2.5 i direktiv [EU] 2019/7715, varudirek- tivet) avses med varor alla lösa saker samt vatten, gas och elektricitet om de saluförs i begränsad volym eller bestämd kvantitet. Vidare avses varor med digitala delar. Det står dock klart att begreppet lös egendom i svensk rätt är vidare än begreppet varor i direktivets mening. 3En motsvarande bestämmelse finns i 1 kap. 4 § förslaget om en ny lag om konsumentskydd vid köp och vissa andra avtal (SOU 2020:51). 4Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2016/679 av om skydd för fysiska personer med avseende på behandling av personuppgifter och om det fria flödet av sådana uppgifter och om upphävande av direktiv /46/EG (allmän dataskyddsförordning). 5Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2019/771 av om vissa aspekter på avtal om försäljning av varor, om ändring av förordning (EU) 2017/2394 och direktiv /22/EG samt om upphävande av direktiv /44/EG. Moderniserade bestämmelser om distansavtal och avtal utanför affärslokaler Lös egendom täcker bland annat in det som avses med varor i direk- tivet. Dessutom omfattas t.ex. rättigheter av olika slag.6 Regleringen i innebär alltså att svensk rätt redan uppfyller de krav som ställs i direktivet. Det finns enligt utredningens bedömning därför inte behov av några lagändringar i detta avseende. Det kan också kon- stateras att redan är tillämplig på bl.a. avtal om hyra av lös egendom, vilka i direktivet tycks benämnas som en typ av tjänster. Även på detta sätt uppfyller svensk rätt alltså de krav som ställs i direktivet. För att regleringen ska bli överskådlig föreslår utredningen att bestämmelserna i 2 kap. 1 § andra stycket om i vilka fall kapitlet inte gäller flyttas till en egen paragraf, 2 kap. 1 a §. 7.2.3Ändringen i undantaget om passagerartransporttjänster I artikel 3.3 k i konsumenträttighetsdirektivet finns en bestämmelse som innebär att direktivet inte gäller för avtal om passagerartrans- porttjänster, med undantag för vissa särskilt utpekade bestämmelser. Bestämmelsen har ändrats så att artikel 21 har lagts till bland de artiklar som ska gälla även för dessa avtal (se ändringsdirektivet artikel 4.2 c). Av den artikeln framgår att om näringsidkaren har en telefontjänst för kundkontakter i anslutning till avtal som ingåtts, ska medlemsstaterna se till att konsumenter som ringer upp närings- idkaren inte debiteras mer än grundläggande samtalstariff. Detta ska dock inte påverka rätten hos dem som tillhandahåller telekommuni- kationstjänster att ta ut avgifter för sådana samtal. Artikel 3.3 k har genomförts i 2 kap. 1 § fjärde stycket . Be- stämmelsen innebär att vid avtal om transport av personer gäller endast 3 § tredje stycket och 9 §. Om avtalet ingås på en webbplats ska näringsidkaren alltså även i dessa fall särskilt uppmärksamma kon- sumenten på viss information och konsumenten är bunden av en beställning som medför en betalningsförpliktelse endast om den har tydliggjorts före beställningen och konsumenten uttryckligen har påtagit sig förpliktelsen. Artikel 21 i direktivet har genomförts i 3 a § AVLK. Enligt den bestämmelsen ska ett avtalsvillkor anses oskäligt om det innebär att 6Begreppet lös egendom förekommer t.ex. i 1 § köplagen (1990:931). Se om den närmare inne- börden i och , Köplagen En kommentar, version 3, kommentaren till 1 §. Moderniserade bestämmelser om distansavtal och avtal utanför affärslokaler konsumenten är hänvisad till att använda ett telefonnummer med förhöjd taxa för att ta kontakt med näringsidkaren per telefon med anledning av ett mellan dem ingånget avtal. Syftet är att komma till rätta med avtalsvillkor som innebär att konsumenten är hänvisad till betalnummer vid kontakter med näringsidkaren, och att skydda kon- sumenten mot att då drabbas av oväntade samtalsavgifter.7 Tillämp- ningsområdet för AVLK är vidsträckt genom att lagen tillämpas på avtalsvillkor över hela konsumentområdet.8 Bestämmelsen i 3 a § AVLK är således redan tillämplig på avtal om passagerartranport- tjänster och utredningen bedömer därför att det inte behövs någon ändring i för att genomföra ändringen i direktivet. 7.2.4Varor som säljs exekutivt eller på annat sätt tvångsvis med stöd av lag I artikel 3.3 i konsumenträttighetsdirektivet har införts ett nytt led, n), som innebär att direktivet inte ska tillämpas på avtal om varor som säljs exekutivt eller på annat sätt tvångsvis med stöd av lag (se ändringsdirektivet artikel 4.2 c). framgick detta av defini- tionen av varor i artikel 2.3 där det angavs att med varor avses alla lösa saker, utom saker som säljs exekutivt eller annars tvångsvis med stöd av lag. Det är alltså inte fråga om något nytt undantag. Utred- ningen har dock övervägt om det ändå finns anledning att göra några lagändringar i detta avseende. Bestämmelser om exekutiv försäljning finns i 8–14 kap. utsök- ningsbalken. Utmätt egendom säljs genom försorg. Bestämmelser om försäljning av egendom tvångsvis med stöd av lag finns även i bl.a. konkurslagen (1987:672). Ett annat exempel är lagen (1904:48 s. 1) om samäganderätt. Eftersom direktivbestäm- melsen innebär att sådana varor inte omfattas av direktivet och där- med det harmoniserade området står det fritt att välja om ska vara tillämplig även på sådana avtal. Vid genomförandet av direktivet tycks frågan inte har övervägts närmare. Ett motsvarande undantag finns i konsumentköpsdirek- tivet.9 Vid genomförandet av det direktivet gjordes bedömningen att 2013/14:15 s. 62 f. och 71. 1994/95:17 s. 86. 9Direktiv (1999/44/EG) om vissa aspekter rörande försäljning av konsumentvaror och härmed förknippade garantier. Moderniserade bestämmelser om distansavtal och avtal utanför affärslokaler det i svensk rätt är oklart om det konsumentköprättsliga regerverket alls är tillämpligt på exekutiv försäljning, och det överlämnades åt rättstillämpningen att avgöra om köprättsliga regler bör komma till användning vid sådan försäljning. Det ansågs lämpligt att frågan även fortsättningsvis lämnades öppen (se prop. 2001/02:134 s. 23 f). Ut- redningen om nya konsumentköpregler har bedömt att det nu sak- nas anledning att göra en annan bedömning (SOU 2020:51 s. 84). När det gäller annan typ av försäljning som sker tvångsvis med stöd av lag, bl.a. konkursbos försäljning av gäldenärens egendom, har det ansetts att vanliga köprättsliga felregler är tillämpliga och att konsumentköplagen kan tillämpas. Vid genomförandet av konsu- mentköpsdirektivet valde regeringen att avstå från att införa undan- tag för sådana försäljningar med motiveringen att det skulle urholka konsumentskyddet (prop. 2001/02:134 s. 23 f). I samband med att det genomfördes en möjlighet för Krono- fogdemyndigheten att sälja utmätt lös egendom genom budgivning på internet (e-auktion) bedömdes att bestämmelserna om informa- tionsskyldighet och ångerrätt i inte borde vara tillämpliga på exekutiv försäljning av utmätt lös egendom, där såväl informationen inför som genomförande av auktionen och andra frågor om försälj- ningens bestånd är särskilt reglerade. Detta ansågs vara i linje med att konsumenträttighetsdirektivet inte omfattar varor som säljs exeku- tivt eller annars tvångsvis med stöd av lag. Någon särskild bestäm- melse om detta bedömdes inte nödvändig (se prop. 2013/14:43 s. 14 f.). Som redogjorts för har det i tidigare sammanhang gjorts bedöm- ningen att frågan om tillämpningen av köprättsliga regler bör lämnas öppen när det gäller varor som säljs exekutivt. Utredningen finner inte skäl att göra någon annan bedömning i detta sammanhang. I avsaknad av något särskilt undantag för andra former av tvångsvisa försäljningar drar utredningen slutsatsen att är tillämplig i situationer där en näringsidkare försätts i konkurs och konkursboet under hand överlåter konkursgäldenärens egendom via en webb- plats. Det kan i praktiken vara svårt för en konsument att ta ställning till om den som överlåter egendom är ett konkursbo. Att undanta dessa avtal från lagens tillämpning skulle leda till ett försämrat kon- sumentskydd. Konsumenten skulle då inte ha någon ångerrätt och inte heller rätt till viss information om varan. Enligt utredningens bedömning finns det inte skäl att införa något undantag för dessa eller andra tvångsvisa försäljningar. Moderniserade bestämmelser om distansavtal och avtal utanför affärslokaler Utredningens förslag: I införs definitioner av begreppen digital tjänst, varor med digitala delar, kompatibilitet, driftskom- patibilitet, marknadsplats online och personuppgifter. Definitio- nen av digitalt innehåll justeras så att den språkligt stämmer överens med definitionen i direktiv (EU) 2019/770 om tillhandahållande av digitalt innehåll och digitala tjänster. Utredningens bedömning: Det finns inte behov av några sär- skilda definitioner av begreppen funktionalitet och leverantör av marknadsplats online i lagen. Genom ändringsdirektivet införs vissa nya definitioner i konsument- rättighetsdirektivet. Ett sådan begrepp är digital tjänst. Direktivet hänvisar här till en definition i artikel 2.2 i direktiv (EU) 2019/770 (direktivet om tillhandahållande av digitalt innehåll och digitala tjänster). Med digital tjänst avses där en tjänst som gör det möjligt för konsumenten att skapa, bearbeta, lagra eller få tillgång till upp- gifter i digital form, eller en tjänst som gör det möjligt att utbyta eller interagera på annat sätt med uppgifter i digital form som laddas upp eller skapas av konsumenten eller andra användare av den tjänsten. En definition av digitalt innehåll har redan tidigare funnits i kon- sumenträttighetsdirektivet. Den ändring som görs innebär att det nu i stället hänvisas till en definition av samma begrepp i direktivet om tillhandahållande av digitalt innehåll. Med digitalt innehåll avses där data som framställs och tillhandahålls i digital form. Ändringsdirektivet innebär också att det införs en ny utvidgad definition av begreppet varor, motsvarande den som finns i varudirek- tivet. Enligt definitionen avses med varor: a) alla lösa saker (vatten, gas och elektricitet anses också vara varor i direktivets mening när de saluförs i begränsad volym eller bestämd kvantitet), b) alla lösa saker som integrerar eller är sammankopplade med digitalt innehåll eller en digital tjänst på ett sådant sätt att frånvaron av det digitala innehållet eller den digitala tjänsten gör att varorna inte fungerar (varor med digitala delar). Utredningen om nya konsumentköpregler har föreslagit att varu- direktivet och direktivet om tillhandahållande av digitalt innehåll och digitala tjänster ska genomföras i en ny lag om konsumentskydd Moderniserade bestämmelser om distansavtal och avtal utanför affärslokaler vid köp och vissa andra avtal. I betänkandet föreslås att bl.a. begrep- pen digitalt innehåll, digital tjänst och varor med digitala delar defi- nieras i den nya lagen. Någon definition av begreppet varor föreslås däremot inte (se SOU 2020:51). Det står till en början klart att definitionen av begreppet digital tjänst bör införas i 1 kap. 2 § . Vidare bör definitionen av digi- talt innehåll justeras så att den språkligt överensstämmer med defini- tionen i direktivet om tillhandahållande av digitalt innehåll och digitala tjänster (och den föreslagna nya lagen om konsumentskydd vid köp och vissa andra avtal). Gränsdragningen mellan dessa två typer av avtal har praktisk betydelse när det gäller tillämpningen av bestäm- melserna om ångerrätt. I samband med genomförandet av konsumenträttighetsdirektivet gjordes bedömningen att begreppet varor var tillräckligt tydligt i sig självt och att det inte var nödvändigt att införa en definition i den svenska lagen (prop. 2013/14:15 s. 35 f.). Det saknas anledning att nu göra någon annan bedömning. Som har framhållits i avsnitt 7.2 är varor en typ av lös egendom så som detta begrepp används i 2 kap. 1 § och även i svensk rätt generellt. Begreppet vara är syno- nymt med lös sak. Detta är vedertaget och i sig så klart att det inte behöver anges i en definition. Det står även klart att vatten, gas och elektricitet utgör varor när de saluförs i begränsad volym eller be- stämd kvantitet. Detta framgår även motsatsvis av de särskilda bestäm- melserna i om leverans av vatten, gas och el när försäljningen inte sker i en begränsad volym eller fastställd kvantitet (se 2 kap. 12 § tredje stycket och 15 § 4). Inte heller i den föreslagna lagen om kon- sumentskydd vid köp och vissa andra avtal föreslås någon definition av begreppet varor. Däremot bör begreppet varor med digitala delar definieras. Det är av betydelse framför allt när det gäller gränsdrag- ningen i förhållande till avtal om digitalt innehåll. I lagen finns också särskilda informationskrav för varor med digitala delar. I konsumenträttighetsdirektivet har vidare införts en definition av begreppet funktionalitet. Det definieras som kapaciteten hos det digitala innehållet eller den digitala tjänsten att fungera på avsett vis. Begreppet funktionalitet tar sikte på informationskravet i 2 kap. 2 § första stycket 18. Enligt bestämmelsen ska näringsidkaren informera om funktionen hos digitalt innehåll, inbegripet tekniska skydds- åtgärder. Bestämmelsen syftar till att konsumenten ska få allmän information om det digitala innehållets funktion för att kunna bilda Moderniserade bestämmelser om distansavtal och avtal utanför affärslokaler sig en uppfattning om användningsområdet. Konsumenten ska få information om vilka tekniska skyddsåtgärder som har använts, vilket t.ex. innebär att information ska ges om huruvida det följer några särskilda begränsningar i möjligheten att använda innehållet till följd av att detta är skyddat mot exempelvis kopiering (se prop. 2013/14:15 s. 82). Enligt utredningens bedömning tillför den nya definitionen av funktionalitet knappast något i sak när det gäller förståelsen av bestämmelsen. Att näringsidkaren ska informera om kapaciteten att fungera på avsett vis måste anses framgå redan av den gällande ordalydelsen. Utredningen bedömer alltså att det inte finns behov av att införa en definition av begreppet funktionalitet i . Någon sådan definition finns inte heller i den föreslagna lagen om konsumentskydd vid köp och vissa andra avtal. I direktivet har vidare införts definitioner av begreppen kompa- tibilitet och driftskompatibilitet. De är centrala vid tillämpningen av det nya föreslagna utvidgade informationskravet för varor med digi- tala delar, digitalt innehåll och digitala tjänster i 2 kap. 2 § (den föreslagna nya punkten 20) och i sig inte självklara till sin innebörd. Utredningen föreslår därför att definitioner av begreppen införs i . I direktivet finns också en definition av begreppet marknadsplats online. Det avser en tjänst som använder programvara, inbegripet en webbplats, en del av en webbplats eller en applikation som admini- streras av en näringsidkare eller för dennas räkning, som gör det möj- ligt för konsumenter att ingå distansavtal med andra näringsidkare eller konsumenter. Även detta är ett centralt begrepp som bör defi- nieras i . Begreppet leverantör av marknadsplats online behöver däremot inte definieras i lagen. Det förklaras i stället lämpligen i an- slutning till den bestämmelsen där den aktualiseras, dvs. 2 kap. 2 b § (se avsnitt 7.5). I direktivet har vidare införts en definition av begreppet person- uppgifter. Det hänvisas till definitionen i artikel 4.1 i förordning (EU) 2016/679 (GDPR). Begreppet har betydelse dels när det gäller tillämpningsområdet för 2 kap. , dels i fråga om verkningarna av att konsumenten utövar sin ångerrätt. Utredningen föreslår att även denna definition tas in i 1 kap. 2 § . En motsvarande defi- nition föreslås i den nya lagen om konsumentskydd vid köp och vissa andra avtal. Moderniserade bestämmelser om distansavtal och avtal utanför affärslokaler Genom ändringsdirektivet justeras de tidigare definitionerna av begreppen köpeavtal och tjänsteavtal i vissa avseenden (artiklarna 2.5– 2.6i konsumenträttighetsdirektivet). Definitionerna ändras endast i mindre mån. Regeringen har tidigare gjort bedömningen att det sak- nas behov av att föra in dessa definitioner i (prop. 2013/14:15 s. 35 f.). Utredningen delar den bedömningen. 7.4Information innan ett avtal ingås