sou · H9B364 · 2021-07-20 00:00:00 — Det ekonomiska skadeståndets främsta syfte är att tillgodose ett försörjningsbehov eller att ersätta en faktisk kostnad som den skade- lidande haft. Vid utmätning skyddas gäldenärens försörjningsbehov alltid i viss utsträckning genom de allmänna reglerna om utmätnings- skydd i 5 kap. 1–2 §§ UB (beneficiereglerna). Dessa regler berörs inte av de ändringar som vi föreslår. Den ideella ersättningen är avsedd Utvidgade utmätningsmöjligheter till förmån för brottsoffer att kompensera för obehagliga känslor som rädsla, förnedring, skam och liknande reaktioner, som har orsakats av frihetsberövandet. Vi anser inte att det finns anledning att göra någon skillnad på de olika ersättningstyperna. Ur den enskildes perspektiv är det till att börja med tveksamt om denna skillnad spelar någon större roll. Det ekonomiska skadeståndet syftar till att ersätta sådan förlorad inkomst som, om den inte hade gått förlorad, till del hade kunnat tas i anspråk genom löneutmätning. Det aktuella utmät- ningsförbudet har historiskt sett motiverats med att det handlar om skadestånd av ”personlig natur”. Det kan hävdas att ersättning enligt frihetsberövandelagen som avser inkomstförluster inte har en mera personlig prägel än en fordran på innestående lön. Inte heller ersätt- ning för kostnader och andra utgifter kan anses vara av någon fram- trädande personlig natur. Därmed finns det inte skäl att nu undanta den typen av ersättning från utmätning. Vid en jämförelse är den er- sättning som avser lidande – dvs. en rent ideell skada – klart mer per- sonlig till sin natur. Det skulle kunna tala för att sådan ersättning inte borde kunna utmätas ens för betalning av brottsskadestånd. I av- snitt 9.4.5 har vi dock konstaterat att det nu finns skäl att i högre utsträckning prioritera brottsoffers intresse av att få sina skadestånd betalda och att utöka möjligheterna att utmäta skadestånd med anled- ning av ett frihetsberövande. Även brottsoffers skadeståndsfordringar avser i stor utsträckning ideella skador. Utifrån utgångspunkten att brottsoffers intresse av att få sina skadestånd betalda bör prioriteras i högre utsträckning finns det enligt vår mening inte anledning att undanta lidandeersättningen från utmätning för betalning av brotts- skadestånd. En reform som undantar den ideella delen av frihets- berövandeersättningen skulle dessutom i praktiken bli verkningslös. En mycket liten andel av de pengar som betalas ut med stöd av 2– 4 §§ frihetsberövandelagen avser ekonomiska skador. Vi anser alltså att om den som får ersättning enligt 2–4 §§ frihets- berövandelagen har skadeståndsskulder till ett brottsoffer bör brotts- offrets intresse av att få betalt principiellt anses väga tyngre än den frihetsberövades intresse av att få använda sin ersättning. Det bör gälla oavsett om ersättningen avser ekonomisk skada eller ideell skada. Det bör även gälla när ersättningen är avsedd att tillgodose ett kvarstående försörjningsbehov. Försörjningsbehovet får i dessa fall anses i tillräcklig grad skyddat genom gällande beneficieregler. Utvidgade utmätningsmöjligheter till förmån för brottsoffer tiska skäl talar också för en sådan ordning, eftersom de nya reglerna då blir enklare att tillämpa. Förbudet mot utmätning av ersättning enligt 2–4 §§ frihetsberövandelagen bör upphävas för alla fordringar som avser skadestånd på grund av brott Skadestånd på grund av brott kan utgå för en rad olika typer av ska- dor och till olika former av brottsoffer. Vid den intresseavvägning som måste ligga till grund för utformningen av de regler som vi nu behandlar kan det möjligen framstå som tveksamt att sätta likhets- tecken mellan alla skadetyper och alla brottsoffer. Det finns naturligt- vis skillnader mellan den stora butikskedjan som har krav på skade- stånd med anledning av ett butikstillgrepp och det fysiska brottsoffer som har skadeståndskrav på grund av att gärningspersonen utsatt honom eller henne för ett vålds- eller sexualbrott. Ur principiell syn- vinkel skulle man därför kunna argumentera för att det finns anled- ning att göra skillnad på olika skadeståndskrav. är det vik- tigt att den nya ordningen blir lätt att tillämpa. Det innebär bland annat att gränsdragningsproblem bör undvikas så långt det är möjligt och motiverat. Förslaget omfattar dessutom endast förändringar i en mindre del av utmätningsförbudet. Vi anser därför att den ändrade ordningen bör gälla alla fordringar som avser skadestånd på grund av brott. Det bör alltså inte spela någon roll vilken typ av skada som skadeståndet avser. Inte heller ska det spela någon roll om brottsoff- ret är en fysisk eller en juridisk person. Det kan också finnas andra fall då själva grunden för ett skade- stånd är en brottslig gärning. Ett exempel på det är vårdnadshavares ansvar enligt 3 kap. 5 § skadeståndslagen för skador som barnet or- sakat genom brott. Även en vårdnadshavares ansvar för sådan skada bör i detta sammanhang anses utgöra ett skadestånd på grund av brott. Den ändrade ordningen bör gälla även när eller ett försäkringsbolag utövar sin regressrätt (återkravsrätt) Nästa fråga är om den nya ordningen bara bör gälla när det är brotts- offret själv som ansöker om verkställighet. En del i att minska skade- verkningarna av brott är som nämnts tidigare att ge dem som drabbats Utvidgade utmätningsmöjligheter till förmån för brottsoffer av brott ekonomisk kompensation och upprättelse. Många brotts- drabbade kan dock inte få någon ekonomisk kompensation från den som utsatt dem för brottet eftersom gärningspersonen saknar för- måga att betala. Brottsoffer kan då få ersättning på annat sätt. Det sker genom olika former av försäkringsersättningar eller genom att brottsoffret får brottsskadeersättning. När Brottsoffermyndigheten betalar ut brottsskadeersättning tar myndigheten över brottsoffrets rätt till skadestånd upp till det be- lopp som brottsoffret har fått i brottsskadeersättning och på belop- pet löpande ränta (28 § första stycket brottsskadelagen). Detta kallas för att får regressrätt (återkravsrätt) mot gärningspersonen. Även försäkringsbolag kan i vissa fall få regressrätt vid utbetalning av försäkringsersättning. När Brottsoffermyndigheten, eller i förekommande fall ett försäkringsbolag, utövar sin regressrätt handlar det alltså också om indrivning av ett skadestånd på grund av brott. När den nya brottsskadelagen infördes angavs i anslutning till att regressrätten diskuterades att utgångspunkten var att gärningsper- sonen inte ska hamna i ett bättre läge när betalar brottsskadeersättning till brottsoffret (prop. 2013/14:94 s. 49). En motsatt ordning (dvs. en ordning som inte innebar att staten som huvudregel krävde in skadeståndet från gärningspersonen) riskerade enligt regeringen leda till att gärningspersoner i större utsträckning medvetet höll sig undan att betala skadeståndet i syfte att lättare och snabbare komma ifrån sin skadeståndsskyldighet. Utövandet av regressrätten ansågs därför vara viktigt, både ur ett ekonomiskt per- spektiv och av rättviseskäl. Mot denna bakgrund skulle det framstå som motsägelsefullt om utmätningsförbudet upprätthölls i förhål- lande till återkrav från . Brottsoffermyndig- hetens regressverksamhet ska dessutom enligt lagen endast utövas om det inte är olämpligt. Vid den lämplighetsbedömningen är det främst gärningspersonens situation som ska beaktas. Gärningsperso- nens intressen och behov beaktas alltså i viss utsträckning innan ett återkrav från lämnas över till Kronofogde- myndigheten för indrivning. Det finns i undantagsfall till och med en möjlighet för att helt eller delvis efterge statens regressfordran. Vi anser därför att även Brottsoffermyndig- hetens återkrav på brottsskadeersättning bör omfattas av den nya Utvidgade utmätningsmöjligheter till förmån för brottsoffer Det bidrar till att kostnaderna för brottsskador i större utsträckning slutligt bärs av de som är ansvariga för skadorna. Det saknas enligt vår mening också skäl att göra någon annan be- dömning när det gäller försäkringsbolags eventuella regresskrav mot gärningspersoner. Eftersom försäkringsbolagen inte har någon regress- rätt vid s.k. summaförsäkringar (se avsnitt 3.2.2) är det dock inte så vanligt förekommande att försäkringsbolagen har sådana krav. Förslaget innebär att det bör göras en ändring i 4 kap. 11 § utsökningsbalken Av 4 kap. 2 § UB framgår att egendom får tas i anspråk genom ut- mätning såvida den inte är undantagen på grund av bestämmelse i UB eller på grund av särskild föreskrift. Förbudet mot utmätning i t.ex. 5 kap. 7 § UB utgör ett sådant undantag. Sådan egendom får under de förutsättningar som anges i bestämmelsen inte alls tas i an- språk genom utmätning. Om viss egendom kan utmätas så ska den som huvudregel utmä- tas för samtliga sökande . Det framgår av 4 kap. 11 § första stycket UB. Bestämmelsen hänger samman med att förmånsrätt på grund av utmätning räknas från det att utmätning sker och inte från ansökningen (8 § och 9 § fjärde stycket förmånsrättslagen). Det vi föreslår är att viss egendom som annars omfattas av ett utmätnings- förbud ska få utmätas, men endast till förmån för en viss typ av an- språk (dvs. vissa sökande). Eftersom detta utgör ett avsteg från vad som anges i 4 kap. 11 § UB bör det regleras. Då ersättning enligt frihetsberövandelagen utmäts för betalning av skadestånd på grund av brott bör dock samma princip gälla. Om det finns flera sökande som har fordringar på gäldenären avseende brottsskadestånd, bör ut- mätning som huvudregel ske för samtliga dessa sökande. Det vi här föreslår är alltså något av en principiell nyhet i UB. Normalt skiljer man på egendom som får utmätas och egendom som (helt eller delvis) inte får utmätas. Det kan också vara så att vissa borgenärer har rätt att få betalt före andra borgenärer ur viss egen- dom. Däremot finns det inte någon bestämmelse som medger rätt till utmätning av viss egendom endast för en viss typ av fordringar. Det aktuella utmätningsförbudet har som beskrivits i bland annat avsnitt 9.4.3 goda skäl för sig. Vi vill därför inte göra ett större undan- tag från förbudet än vad som är motiverat. Utvidgade utmätningsmöjligheter till förmån för brottsoffer vara att helt upphäva förbudet mot utmätning av ersättning enligt frihetsberövandelagen. Vi anser dock, som framgått, inte att det finns skäl för en så omfattande förändring. Vi har därför landat i det förslag som läggs fram. Det förhållandet att förslaget kan sägas utgöra ett avsteg från vad som annars gäller enligt UB utgör enligt vår mening inte ett tillräckligt skäl att avstå från att lägga fram förslaget. Det handlar om ett begränsat och väl motiverat avsteg. kan det inte uteslutas att ett sådant avsteg kan leda till att det framställs krav på andra liknande förändringar. Blir avstegen för många eller för omfattande finns det en risk för att regelverket blir svårtillämpat och svårförståeligt. 9.4.7En underrättelseskyldighet bör införas för Justitiekanslern Vårt förslag: En underrättelseskyldighet ska införas för Justitie- kanslern i förordningen (1995:1301) om handläggning av skade- ståndsanspråk mot staten. Underrättelseskyldigheten införs i en ny paragraf, 10 a §. Underrättelseskyldigheten innebär att Justitie- kanslern skyndsamt ska informera när ett beslut om ersättning enligt 2–4 §§ frihetsberövandelagen har meddelats. Skälen för vårt förslag Vårt lagförslag innebär att ersättning enligt 2–4 §§ frihetsberövande- lagen ska kunna utmätas för fordringar som avser skadestånd på grund av brott. För att på ett effektivt sätt ska kunna utmäta den ersättning som någon fått med stöd av frihetsberö- vandelagen krävs ett informationsutbyte mellan Justitiekanslern – som tar emot ansökan och fattar beslut om frihetsberövandeersättningen –och som ska verkställa utmätningen. En avsaknad av samverkan och informationsutbyte mellan Justi- tiekanslern och skulle riskera att medföra att vårt förslag inte skulle få avsedd effekt. För det fall Kronofogde- myndigheten inte informeras om att gäldenären fått utmätningsbar ersättning kommer ersättningen inte kunna identifieras för utmät- Utvidgade utmätningsmöjligheter till förmån för brottsoffer Även om ersättningen skulle kunna identifieras finns det en risk att den utmätningsbara ersättningen skulle omsättas kort efter att ha betalats ut till gäldenären. För att minska skadeverkningarna av brott och underlätta möjligheten för att utmäta skadestånd till förmån för brottsoffer bör därför en under- rättelseskyldighet införas för Justitiekanslern. Underrättelseskyldigheten föreslås vara utformad på ett sätt som innebär att Justitiekanslern skyndsamt ska underrätta Kronofogde- myndigheten när ett beslut om ersättning enligt 2–4 §§ frihetsberö- vandelagen meddelats. En underrättelseskyldighet för Justitiekanslern innebär att person- uppgifter kommer behöva överföras från Justitiekanslern till Krono- fogdemyndigheten. En sådan personuppgiftsbehandling måste vara förenlig med rådande dataskyddsreglering. Det är vår uppfattning att de inskränkningar i integritetsskyddet som denna underrättelseskyl- dighet kan innebära står i rimlig proportion till de fördelar som person- uppgiftsbehandlingen bidrar med till det motstående brottsoffer- intresset. Personuppgiftsbehandlingen bedöms vara nödvändig för att uppnå det avsedda ändamålet. För att behandlingen ska vara laglig bedömer vi att det bland annat krävs att myndigheternas underrättelse- skyldighet regleras genom författning (jfr artikel 6.1 c och e samt artikel 6.3 andra stycket dataskyddsförordningen). Justitiekanslerns underrättelseskyldighet bör därför regleras genom författning. Det föreslås att underrättelseskyldigheten införs genom en ny paragraf (10 a §) i förordningen (1995:1301) om handläggning av skadeståndsanspråk mot staten. Det är lämpligt att Justitiekanslern och själva får närmare avgöra vilka upp- gifter som uppgiftsskyldigheten behöver omfatta och på vilket sätt denna bör fullgöras för att det avsedda ändamålet med underrättelse- skyldigheten ska uppnås. Utvidgade utmätningsmöjligheter till förmån för brottsoffer 9.4.8Förslaget är förenligt med m.m. Vår bedömning: Vårt förslag om att ersättning enligt 2–4 §§ fri- hetsberövandelagen ska kunna utmätas för betalning av vissa fordringar påverkar inte den enskildes rätt till sådan ersättning. Däremot kan det i vissa fall påverka vad ersättningen får användas till. En sådan ordning är dock förenlig med skyldigheter enligt och strider inte mot regeringsformen eller EU:s rättighetsstadga. Skälen för vår bedömning Det finns ett skydd mot olagliga frihetsberövanden i både regerings- formen, och EU:s rättighetsstadga. Detta skydd innebär inte ett skydd mot alla frihetsberövanden utan det in- nefattar ett krav på att alla frihetsberövanden måste ha stöd i lag och endast får ske för vissa syften. Vid frihetsberövanden kan det också förekomma överträdelser av andra rättigheter. Det förhållandet att en person har rätt till ersättning enligt 2–4 §§ frihetsberövandelagen förutsätter inte att den personens rättigheter har överträtts. Tvärtom är det vanliga att så inte har skett. Ansvaret enligt frihetsberövandelagen är i denna del strikt och kopplat till att den frihetsberövade inte har blivit dömd för brott i relevant utsträck- ning. I undantagsfall kan det dock vara så att den som får ersättning enligt 2–4 §§ frihetsberövandelagen också har utsatts för en rättig- hetsöverträdelse. Enligt är då skyldigt att tillhandahålla nationella effektiva rättsmedel för att enskilda ska kunna få sina rimligt grundade påståenden om konventionsöverträ- delser prövade (artikel 13). Vid felaktiga frihetsberövanden ska den enskilde uttryckligen vara berättigad till skadestånd (artikel 5.5). Vårt förslag om att ersättning enligt 2–4 §§ frihetsberövandela- gen ska kunna utmätas för fordringar som avser skadestånd på grund av brott påverkar dock inte den enskildes rätt till ersättning i sig. Däremot innebär förslaget att ersättningen i vissa fall måste använ- das för betalning av skulder som avser skadestånd på grund av brott. Därigenom minskar den enskildes skuldbörda. Förslaget kan därmed inte – även om en rättighetsöverträdelse ägt rum i samband med fri- hetsberövandet – anses strida mot förpliktelser enligt Europa- Utvidgade utmätningsmöjligheter till förmån för brottsoffer Förslaget kan inte heller anses oförenligt med reger- ingsformen eller EU:s rättighetsstadga. 9.5Våra överväganden och förslag angående en ändrad företrädesordning vid löneutmätning I detta betänkande föreslås ändringar som kommer att leda till ökade offentligfinansiella kostnader. Vi måste därför lämna förslag till finan- siering av de kostnader som bedöms sakna täckning i redan anvisade anslag. Det väckte en tanke om att lämna ett finansieringsförslag som – i linje med det övergripande syftet med vårt uppdrag – också skulle bidra till att stärka brottsoffers ställning och till att minska skadeverkningarna av brott. Ett sätt att åstadkomma det skulle kunna vara att ge fordringar avseende skadestånd på grund av brott visst företräde vid löneutmätning. Detta är inte en helt ny tankegång, även om det var sedan frågan övervägdes. 9.5.2Frågan har diskuterats förr fanns det som beskrivits i avsnitt 9.2.6 två former av löne- exekution; införsel och utmätning av lön. Införsel hade företräde framför utmätning av lön och fick ske utan särskild tidsbegränsning. tillkom ursprungligen därför att det behövdes en exekutionsform för uttagande av familjerättsliga underhållsbi- drag. kom det att även omfatta skatter och allmänna avgifter samt böter och viten. Som en del av en större reform på utsöknings- rättens område genomfördes en översyn av de då- varande reglerna om införsel och utmätning av lön m.m. Under lag- stiftningsarbetet diskuterades bland annat om införselinstitutet borde utvidgas till att omfatta ytterligare fordringstyper. Lagberedningen redovisade att frågan om införsel borde kunna ske för indrivning av skadestånd i anledning av brott hade uppmärksammats i olika samman- hang (SOU 1964:57 s. 62 ff.). Beredningen förde sedan en diskussion kring detta, men lade inte fram något sådant förslag. Som skäl för det anfördes bland annat att det fanns ett omfattande försäkringsskydd på området och att en sådan ordning skulle kunna försvåra arbetet Utvidgade utmätningsmöjligheter till förmån för brottsoffer med att återanpassa de dömda i samhället (SOU 1964:57 s. 74 ff.). Departementschefen gjorde ingen annan bedömning (prop. 1968:130 s. 93 f.). Skadeståndsfordringar kom således inte att i något avseende omfattas av den nya införsellagen. I ett avseende fick dock sådana fordringar en särställning vid utmätning av lön. Enligt huvudregeln skulle sådan utmätning inte få ske under ett och samma kalenderår. Den tiden kunde dock utsträckas om fordringens art gav särskild anledning till det. En sådan privilegierad ställning ansågs i första hand böra ges till ersättning för person- eller egendomsskada på grund av brott (prop. 1968:130 s. 106). När UB infördes togs reglerna om utmät- ning av lön m.m. in i 7 kap. och reglerna om införsel i 15 kap. Det ansågs då inte föreligga några skäl att ompröva de ståndpunkter som intagits gällande införselinstitutet och skadestånds- fordringar, särskilt skadestånd på grund av brott (prop. 1980/81:8 s. 734). Detta motiverades bland annat med att regeringen lade fram förslag som skulle göra löneutmätningen mer effektiv och att det hade föreslagits att möjligheten att få ersättning av staten (dvs. brottsskadeersättning) skulle utökas. En av ändringarna som be- rörde löneutmätningen innebar att maximitiden för sådan utmätning förlängdes per kalenderår. Därmed ansågs det inte längre finnas anledning att göra någon skillnad mellan olika fordringar med anledning av deras art (prop. 1908/81:8 s. 547). Samma maximi- tid gällde därefter för alla fordringar. När de båda verkställighetsformerna sammanfördes be- hölls mer eller mindre den företrädesrätt som tidigare funnits för fordringar som fick tas ut genom införsel inom ramen för det nya löneutmätningsinstitutet. avskaffades reglerna om att löne- utmätning endast kunde pågå . Regeringen diskuterade frågan om skatter och allmänna avgifter m.m. skulle ha företräde framför privata fordringar, men ansåg inte att det var moti- verat att ändra på företrädesordningen för skatter och andra statliga fordringar enbart därför att man – inom ramen för en i huvudsak teknisk översyn av löneexekutionen – avskaffade begreppet införsel och införde ett enhetligt löneexekutivt institut. Skadeståndsfordring- arna berördes inte (prop. 1994/95:49 s. 56 ff.). 1996 har företrädesordningen bara ändrats . Fordringar som avser återbetalningsskyldighet till staten av underhållsstöd hade tidigare samma företrädesrätt som en fordran Utvidgade utmätningsmöjligheter till förmån för brottsoffer har sådana fordringar samma företrädesrätt som andra statliga fordringar med företräde, dvs. enligt 7 kap. 14 § första stycket 3 UB. Det ansågs principiellt lämpligare att jämställa sådana statliga fordringar med statens andra fordringar (prop. 2003/04:96 s. 23 f.). påtalade att företrädare för borgenärs- kollektivet gett uttryck för att de ansåg att företrädet för vissa stat- liga fordringar bygger på ett ålderdomligt synsätt med förhållandevis oklara motiv (SOU 2016:81, del 1, s. 471 ff.). Frågan hade tidigare övervägts av som föreslagit att företrädes- rätten skulle tas bort (SOU 1999:1 s. 193). Regeringens bedömning då var dock att statens företräde för skatter och avgifter vid löneut- mätning borde behållas (se vidare prop. 2002/03:49 s. 75). Utsöknings- utredningen ansåg dock att det fanns skäl att överväga om dagens företrädesordning vid löneutmätning bör upprätthållas och uttalade att regeringen borde överväga att låta en utredning i särskild ordning analysera om det fanns behov av ändringar i företrädesordningen (SOU 2016:81, del 1, s. 471 ff.). Inte heller i detta sammanhang be- rördes skadeståndsfordringarna. 9.5.3Löneutmätning och skadestånd på grund av brott Vår bedömning: Om fordringar avseende skadestånd på grund av brott ges företräde framför andra oprioriterade fordringar vid löneutmätning kommer betydligt mer pengar gå till betalning av sådana fordringar. Övriga borgenärer med fordringar utan före- trädesrätt kommer att påverkas av detta, men denna påverkan är begränsad sett till det totala skuldbeloppet. Skälen för vår bedömning Löneutmätning är den mest förekommande verkställighetsformen hos gäldenärer som är fysiska personer. Den står också för ungefär en tredjedel av totalt indrivna belopp år- ligen. drev myndigheten in genom löneutmätning (av totalt ). Utvidgade utmätningsmöjligheter till förmån för brottsoffer var det totalt cirka 105 000 mål (fördelat på cirka 9 400 gäldenärer) som fick pengar från löneutmätning där minst en kreditering avsåg ett skadeståndsmål. Med skadeståndsmål avses här ett mål där fordran avser ett i domstol utdömt skadestånd på grund av brott (och det inkluderar sådana anspråk övertagna av t.ex. Brotts- offermyndigheten efter utbetald brottsskadeersättning). Av de cirka 105 000 krav som fick betalt genom löneutmätning avsåg knappt 24 000 krav skadeståndsmål, varav drygt 7 000 mål avsåg åter- krav från . Totalt betalade gäldenärer med skadeståndsmål genom löne- utmätning. Det beloppet fördelades enligt nedanstående tabell. Tabell 9.2 Faktiskt utfall från löneutmätning för gäldenärer med skadeståndsmål Belopp (mnkr) Skadestånd (brottsoffer) A-mål med högre företrädesordning E-mål med samma företrädesordning A-mål med samma företrädesordning Av de pengar som gick till betalning av fordringar utan företräde gick alltså till betalning av krav som avsåg ska- destånd på grund av brott, till betalning av andra enskilda mål (dvs. främst enskilda personer och företag samt återkrav från myndigheter) och till allmänna mål (dvs. till stat och kommun). Av de som drevs in via löne- utmätning till skadeståndsmål gick till fysiska sökande, till mål där Brottsoffermyn- digheten var sökande och till andra sökande.