sou · H9B368 · 2021-08-25 00:00:00 — Vidare har vi i avsnitt 9.3.4 föreslagit att ett nytt självständigt brott införs som tar sikte på den som för brottslig verksamhet anlitar, betalar, överlämnar egendom till eller instruerar någon som inte har fyllt och därigenom, eller på annat liknande sätt, involverar honom eller henne i sådan verksamhet. Den som t.ex. anlitar eller tvingar någon att sälja narkotika kan alltså bli föremål för lagföring enligt de föreslagna straffrättsliga åtgärderna. Den som har sålt nar- kotika under dessa förhållanden kan – i fråga om sådant tvång som kan jämställas med råntvång – gå fri från ansvar enligt reglerna om nöd i 24 kap. . I annat fall kan det – beroende på om- ständigheterna i det enskilda fallet – bli fråga om t.ex. ansvarsfrihet eller nedsättning av straffvärdet enligt 23 kap. 5 § eller nedsättning av straffmätningsvärdet med hänsyn till bestämmelserna i 29 kap. 5 § . Är personen därtill under kommer även reglerna om ungdomsreduktion att aktualiseras, som påverkar straffmätningsvärdet ytterligare i sänkande riktning. Även i de fall nu angivna regler för straffreduktion är tillämpliga innebär emellertid vårt förslag en straffskärpning eftersom detta innebär ett höjt straff- värde som i sin tur bildar utgångspunkten för reduktionen. För unga lagöverträdare innebär ett minimi- straff om sex månaders fängelse – efter hänsyn till den nämnda ung- domsreduktionen (se även avsnitt 6.4.6) – att de ungdomspåföljder som i första hand ska väljas för unga lagöverträdare i denna ålders- kategori kommer att ha ett skärpande innehåll i förhållande till . Antalet utdömda timmars ungdomstjänst kommer t.ex. att öka; för en sjuttonåring som döms i enlighet med den föreslagna straff- skalans minimistraff bör antalet timmar ungdomstjänst bestämmas till 70, i förhållande till de som bör dömas ut vid dagens minimistraff för brottet (14 dagars fängelse). För en femtonåring innebär det höjda minimistraffet en skärpning till 50 timmar.45 För det fall ungdomstjänst inte anses som en lämplig påföljd aktualiseras de andra ungdomspåföljderna; ungdomsvård och ungdomsövervakning (se avsnitt 6.4.7). En höjning av minimi- straffet kan medföra att en vårdplan med strängare innehåll krävs för att kunna bestämma påföljden till ungdomsvård. Utrymmet för att utdöma den mer ingripande påföljden ungdomsövervakning torde också öka med det föreslagna minimistraffet, särskilt om det är fråga om flerfaldig brottslighet eller återfall. Även för unga lagöverträdare i spannet 18–ska – som nämnts ovan – en reducering av straffvärdet göras med hänsyn till åldern. Personer i denna ålder kan dömas till samma påföljder som vuxna lagöverträdare, dock med den reservationen att det krävs särskilda skäl för att döma till fängelse (se avsnitt 6.4.7). Saknas det sådana skäl står valet i huvudsak mellan villkorlig dom och skyddstillsyn. Den föreslagna straffskärpningen medför ett högre straffmätnings- värde för personer inom den aktuella åldersgruppen, vilket i sin tur medför antingen ett längre fängelsestraff eller mer ingripande fri- vårdspåföljd än vad som är fallet med det nuvarande mini- mistraffet om 14 dagars fängelse. Systematiskt begångna försäljningsbrott och möjligheten att bedöma dem som grova Vid ett upprepat brottsligt handlande uppstår ibland frågan om gärningspersonen ska dömas för ett eller flera brott. Detta kan få betydelse på flera sätt, bl.a. för hur brottsligheten ska rubriceras. Bedömningen av om det är fråga om ett eller flera brott kan också få betydelse för hur straffvärdet av den samlade brottsligheten ska bestämmas. Enligt 29 kap. 2 § 6 ska som försvårande omstän- dighet vid bedömningen av straffvärdet beaktas om brottet har 45Vid tillämpning av de tabeller över straffmätningsvärde och antal timmar ungdomstjänst som anges i Borgeke m.fl. (2016), Att bestämma påföljd för brott, s. 668. utgjort ett led i en brottslighet som utövats i organiserad form eller systematiskt eller om brottet föregåtts av särskild planering. Enligt motiven avses med brottslighet som har utövats systematiskt sådan brottslighet där ett visst tillvägagångssätt upprepats ett flertal gånger antingen av en ensam gärningsperson eller av flera personer i sam- förstånd.46 De vanligaste sätten att beskriva systematisk brottslighet tar sikte på mängden brott, att samma beteende upprepas och att brotten följer en uppgjord plan eller föregås av noggranna för- beredelser (NJA 2018 s. 634). Att viss brottslighet har utövats systematiskt anges i fråga om gradindelade brott inte sällan som ett kvalificerande rekvisit för en gradhöjning. Brottslighetens systematiska karaktär kan också beak- tas inom sådana kvalifikationsgrunder som går ut på att gärningen har varit av särskilt farlig art (se NJA 1985 s. 444). För att bedöma gradindelade brott som grova med hänvisning till att de har skett systematiskt eller föregåtts av särskild planering utan att dessa omständigheter anges i straffbestämmelsen krävs normalt att brotten har en frekvens och präglas av en förslagenhet som klart går utöver vad som gäller för annan, i och för sig upprepad och lik- artad brottslighet. Systematiskt begångna brott kan, trots att det inte varit fråga om sådant systematiskt tillvägagångssätt som medför att brotten rubri- ceras som grova, ges betydelse på så sätt att den reduktion av den samlade brottslighetens straffvärde som följer av en tillämpning av asperationsprincipen blir något mindre än annars (NJA 2018 s. 378). När asperationsprincipen tillämpas, är utgångspunkten för straff- värdebedömningen i allmänhet det allvarligaste av de brott som före- ligger till bedömning. Till straffvärdet för detta brott läggs därefter en efter hand minskande del av straffvärdet för vart och ett av de övriga brotten efter brottens allvar (se även avsnitt 6.4.1). Narkotikabrott som innebär att en person säljer narkotika till andra på ett sätt som kan beskrivas systematiskt men där varje försäljning endast avser en mindre mängd narkotika be- döms erfarenhetsmässigt inte sällan som narkotikabrott av normal- graden. Huvudregeln kan uttryckas så att varje tidsmässigt avgrän- sad befattning med narkotika utgör ett brott.47 Utgångspunkten är 2009/10:147 Skärpta straff för allvarliga våldsbrott m.m. s. 43 f. 47Se NJA 2007 s. 557 om innehav av ett större parti narkotika – men av olika substanser – som har anskaffats vid samma tillfälle. Innehavet ansågs utgöra ett brott. således att varje enskilt försäljningstillfälle bedöms som ett eget brott.48 Kan det konstateras ett sådant samband mellan de olika för- säljningstillfällena att agerandet ska ses som en helhet kan dock flera försäljningstillfällen anses utgöra en gärningsenhet och således ett brott.49 Med en strängare straffskala där minimistraffet har höjts från till sex månaders fängelse torde utrymmet vidgas för att bedöma flera systematiskt begångna narkotikabrott av normalgra- den som innefattat försäljning eller annan befattning med narkotika avsedd att säljas som grovt brott eftersom varje brottstillfälle i sig ges ett högre straffvärde än vad som är fallet . För det fall brottsligheten inte skulle anses innefatta en sådan systematik som skulle medföra att den är bedöma som grov, medför det högre minimistraffet ett väsentligt högre straffvärde för den samlade brottsligheten och reduktionen av det samlade straffvärdet kan under alla förhållande bli mindre än vad som annars skulle följa av den ovan nämnda asperationsprincipen. En konstaterad överlåtelse är endast i undantagsfall att bedöma som ringa narkotikabrott enligt förarbetsuttalanden och gällande praxis. Enligt vår mening bör det emellertid uttryckligen anges i lagtext att narkotikabrott som avser försäljning eller annan befattning med nar- kotika som är avsedd att säljas inte kan anses utgöra ringa brott. Om försäljning av små mängder narkotika skulle komma att bedömas som ringa brott skulle detta undergräva syftet med den föreslagna skärpningen av minimistraffet för försäljning av narkotika och för befattning med narkotika för försäljning. Det bör således inte kunna komma i fråga att bedöma dessa gärningar som ringa brott och detta innebär att varken böter eller fängelsestraff kortare än 48Se NJA 1971 s. 396 där fann att varje överlåtelse av narkotika ska betrak- tas som ett brott för sig, varför det inte förelåg hinder för att pröva åtal för nya överlåtelser som ägt rum då den tilltalade hade överlåtit narkotika till andra personer och tidigare dömts för detta. 49Se NJA 2011 s. 799 där huvudgärningspersonen dömdes för grovt narkotikabrott med moti- veringen att ”[d]e olika delarna av den organiserade brottsligheten har ett sådant nära samband med varandra att brottsligheten i dess helhet ska rubriceras som grovt narkotikabrott”. Mot- svarande bedömning gjordes i RH 1986:170 där mängden narkotika vid respektive överlåtelse- tillfälle visserligen var relativt begränsad men där den tilltalades befattning med narkotikan utgjorde en yrkesmässig verksamhet och hans plats i distributionskedjan var sådan att någon annan rubricering av brottsligheten än grovt narkotikabrott inte ansågs kunna komma i fråga. som huvudregel ska kunna dömas ut som påföljd för dem. Någon ändring när det gäller tillämpningsområdet för det ringa brottet i övrigt är inte avsedd. Vårt förslag föranleder inte ändring i smugglingslagen Som har utvecklats i avsnitt 10.2.2 är det en vanlig situation att den som har gjort sig skyldig till narkotikasmuggling enligt smugglings- lagen även uppfyller de förutsättningar som gäller för narkotikabrott enligt narkotikastrafflagen. Om en gärning innefattar en fullbordad narkotikasmuggling men också ett fullbordat narkotikabrott ska det enligt förarbetena till smugglingslagen dömas endast för smugglings- brottet. De straffskalor som gäller för fullbordad narkotikasmuggling är, som framgår av avsnitt 10.2.2, likalydande med dem som gäller för fullbordat narkotikabrott. Frågan är då hur narkotikabrott som aktualiserar den särskilda straffskalan och ett fullbordat smugglingsbrott förhåller sig till var- andra. En grundläggande princip är att om brottsstadgandena har samma kriminalpolitiska grund – vilket bestämmelserna om narko- tikabrott och narkotikasmuggling har – talar detta för att det ena brottet ska konsumera det andra. Den tilltalade ska alltså dömas för endast ett av brotten. En annan princip inom straffrätten är att om ett handlande innefattar fler än ett brott det normalt ska dömas för det brott som har den strängaste straffskalan. Om en gärning innefattar både ett fullbordat narkotikabrott som aktualiserar den föreslagna särskilda straffskalan och ett fullbordat smugglingsbrott ska det alltså dömas för det brott som har den strängaste straffskalan. Eftersom straffskalan i det beskrivna fallet är mindre sträng för narkotikasmugglingsbrottet än den för det mot- svarande fullbordade narkotikabrottet bör det i det aktuella fallet dömas enbart för narkotikabrott enligt narkotikastrafflagen (se även NJA 2012 s. 535). Mot bakgrund av vad som redovisats bedömer vi att vårt för- slag inte föranleder någon ändring i smugglingslagen avseende straff- skalan för narkotikasmugglingsbrott av normalgraden. Inte heller i övrigt ger vårt förslag om en särskild straffskala anledning till änd- ring i denna eller annan lag. 10.6.3Det finns inte skäl att ändra kvalifikationsgrunderna för de grova och synnerligen grova narkotikabrotten Bedömning: Kvalifikationsgrunderna för grovt respektive synner- ligen grovt narkotikabrott och grov respektive synnerligen grov narkotikasmuggling bör inte ändras. I våra direktiv framhålls att kvalifikationsgrunder är ett sätt att säkerställa att försvårande omständigheter får ett tydligt genomslag i rättstillämpningen. Enligt direktiven ska vi överväga om de om- ständigheter som särskilt ska beaktas vid bedömningen av om ett narkotikabrott eller ett narkotikasmugglingsbrott är grovt eller syn- nerligen grovt är ändamålsenliga och, vid behov, lämna förslag på författningsändringar. Urvalet av kvalifikationsgrunder markerar lagstiftarens syn på hur olika gärningar inom en brottstyp bör rangordnas i svårhets- hänseende och på hur tillämpningsområdet för olika grader av ett brott bör avgränsas. Om det uttryckligen i lagtext anges vilka om- ständigheter som särskilt ska beaktas vid bedömningen av om ett brott är att bedöma som grovt anses detta normalt leda till bättre förutsebarhet och till större enhetlighet i rättstillämpningen. Avsik- ten med en uppräkning av kvalificerande omständigheter är emeller- tid inte att det endast är de omständigheter som anges i bestäm- melsen som ska beaktas eller att förekomsten av de uppräknade om- ständigheterna alltid ska leda till en användning av den strängare straffskalan. En helhetsbedömning ska göras av samtliga omständig- heter i det enskilda fallet, varvid såväl förmildrande som försvårande omständigheter ska beaktas (se även avsnitt 6.5.2). I 3 § första stycket narkotikastrafflagen och i 6 § tredje stycket smugglingslagen anges vilka omständigheter som särskilt ska beak- tas vid bedömningen av om ett brott är grovt. Vid sidan av mängden narkotika anges att brottet utgjort ett led i en verksamhet som har bedrivits i större omfattning eller yrkesmässigt eller att det på annat sätt varit av särskilt farlig eller hänsynslös art. Som framgår av av- snitt 10.2.4 bedömde regeringen vid införandet av de synnerligen grova brotten att kvalifikationsgrunderna för de grova brotten väl fångade in de fall som bör förbehållas rubriceringen grovt brott. Regeringen menade att kvalifikationsgrunderna varken var för vida, snäva eller kasuistiska samt att de har visat sig fungera väl när sam- Vi finner inte skäl att göra någon annan bedömning än vad som gjordes i de nämnda förarbetena. Kvalifikationsgrun- derna för de grova brotten synes väl avvägda och uppfylla de krav som beskrivits ovan. Som regeringen gav uttryck för framstår kvali- fikationsgrunderna som välfungerade i en föränderlig omvärld, och kan tillämpas på t.ex. handel över internet och för olika tillväga- gångssätt för smuggling. Kring kvalifikationsgrunderna har också en gedigen praxis växt fram och har i flera rättsfall i samband med den s.k. praxisomläggningen utvecklat hur grunderna bör tillämpas. Det finns således inte skäl till någon ändring i denna del. Enligt 3 § andra stycket narkotikastrafflagen respektive 6 § fjärde stycket smugglingslagen ska vid bedömningen om ett brott är syn- nerligen grovt särskilt beaktas om brottet har utgjort ett led i en verksamhet som utövats i organiserad form i syfte att i stor omfatt- ning bedriva handel med narkotika, avsett en synnerligen stor mängd narkotika eller annars varit av synnerligen farlig eller hänsynslös art. Kvalifikationsgrunderna framstår som väl avvägda och markerar en tydlig skillnad i förkastlighet gentemot de grova brotten. Enligt vår bedömning uppfyller de också de angivna kriterierna ovan; de framstår varken som för vida eller för snävt och specifikt utformade. Straffskalorna för de synnerligen grova brotten infördes . Lagändringen har således varit i kraft och en praxis har börjat utvecklas för tillämpningen av dem. Mot bakgrund av det vad som redovisats finner vi inte heller skäl att föreslå någon ändring i fråga om kvalifikationsgrunderna för de synnerligen grova brotten. 10.6.4De osjälvständiga brottsformerna avseende innehav och annan befattning med narkotika än bruk ska kriminaliseras Förslag: Försök, förberedelse och stämpling till narkotikabrott av normalgraden respektive försök och förberedelse till ringa narkotikabrott kriminaliseras såvitt avser innehav och annan be- fattning med narkotika som regleras i 1 § första stycket 6 narkotikastrafflagen. Bedömning: Försök och förberedelse till narkotikabrott som avser eget bruk bör även i fortsättningen lämnas utanför det Inte heller bör stämpling till ringa nar- kotikabrott kriminaliseras. Enligt våra direktiv tenderar den illegala handeln med narkotika som sker via post och andra försändelser att öka. Narkotika köps då via sociala medier, hemsidor och den dolda delen av internet (Darknet). Det kan vidare enligt direktiven antas att utbrottet av coronaviruset medför ytterligare ökningar i försäljning och köp av narkotika via sådana kanaler. Enligt direktiven kan det konstateras att straffbestämmelserna om narkotikabrott inte utan vidare omfattar köp av narkotika som sker via internet och som distribueras inom landet via t.ex. post. Vi ska därför analysera om straffansvaret är ändamålsenligt utformat med avseende på den nu aktuella handeln och om det behövs ändringar i lagstiftningen. Bestämmelser om tystnadsplikt m.m. för den som bedriver post- verksamhet finns i 2 kap. 14–18 §§ postlagen (2010:1045). I 16 § samma kapitel anges att den som bedriver postverksamhet trots tyst- nadsplikten ska bistå vid kontroll avseende postförsän- delse enligt tullagen (2016:253) eller lagen (1996:701) om Tull- verkets befogenheter vid gräns mot ett annat land inom Europeiska unionen. Detta gäller dock endast kontroll som rör miss- tanke om att försändelsen innehåller bl.a. narkotika som kan tas i beslag enligt smugglingslagen. Regleringen ger inte aktörer inom postverksamheten möjlighet att på eget initiativ kontakta t.ex. Polis- myndigheten eller vid misstanke om att postförsändelser som hanteras innehåller narkotika. Mot denna bakgrund tillsatte regeringen om Postlagens tystnadsplikt som hade till uppdrag att se över postlagens bestämmelser om tystnadsplikt m.m. i syfte att underlätta de brottsbekämpande myndigheternas arbete mot och förhindra illegal handel via post med bl.a. narkotika. Den utredningen föreslog i sitt betänkande Ökade möjligheter att för- hindra illegal handel via post (SOU 2021:29) bl.a. att en ny bestäm- melse ska införas i Postlagen med innebörden att den som i post- verksamhet har fått del av eller tillgång till uppgift som omfattas av tystnadsplikt, får lämna en sådan uppgift som rör misstanke om brott till åklagarmyndighet, eller någon annan myndighet som har att ingripa mot brottet, om fängelse är före- skrivet för brottet. I 4 § första stycket narkotikastrafflagen föreskrivs ansvar för försök och förberedelse till narkotikabrott, ringa narkotikabrott, grovt nar- kotikabrott och synnerligen grovt narkotikabrott liksom för stämp- ling till narkotikabrott, grovt narkotikabrott och synnerligen grovt narkotikabrott. Enligt bestämmelsen döms i dessa fall till ansvar enligt 23 kap. . För ansvar förutsätts att gärningen av- sett annan befattning än sådan som anges i 1 § första stycket 6 narkotikastrafflagen, dvs. innehav eller annan befattning med nar- kotika. Denna punkt tar som behandlats i avsnitt 10.2.2 sikte på handlingar som behövs för eller som underlättar eget bruk av nar- kotika liksom sådant bruk i sig. Enligt 4 § första stycket narkoti- kastrafflagen är således försök, förberedelse eller stämpling till dessa brott inte kriminaliserat. Medverkan till sådan narkotikahantering som avses i 1 § första stycket 6 narkotikastrafflagen är inte heller straffbart enligt 5 § samma lag. Försök, förberedelse och stämpling till innehav eller annan be- fattning med narkotika avsedd för eget bruk samt bruk av narkotika är således inte kriminaliserat . I de ursprungliga motiven till narkotikastrafflagen diskuterades huruvida innehav av narkotika över- huvudtaget skulle vara kriminaliserat. Det skäl som enligt förarbetena talade mot detta var främst att en kriminalisering kunde hindra miss- brukare från att söka vård. Det konstaterades dock att hade ratificerat allmänna narkotikakonvention, av vilken det framgick att innehav av narkotika inte skulle vara tillåtet, och att således var förpliktigat att kriminalisera innehav för eget bruk. Ett annat argument för kriminalisering av innehav var att för att Polisen ska kunna komma åt den grövsta narkotikabrottsligheten måste ingripanden kunna göras mot allt olovligt innehav. Utrymme för att kriminalisera försök, förberedelse och stämpling och medver- kan till innehav av narkotika ansågs dock inte finnas. motivering till detta ställningstagande gavs inte. Beträffande med- verkan angavs dock att medverkan till innehav av narkotika torde kunna beivras i tillräcklig omfattning genom att gärningen är straffbar enligt andra bestämmelser i narkotikastrafflagen.50 De osjälvständiga brottsformerna som kriminaliserades vid in- förandet av narkotikastrafflagen avsåg tillverkning, saluhållande eller överlåtelse av narkotika och således inte innehav. infördes fängelse i straffskalan för ringa narkotikabrott. Det ansågs då påkallat att även kriminalisera förberedelse och försök till ringa narkotikabrott om gärningen avsåg annat än innehav. Något praktiskt behov av att låta även gärningsformen stämpling omfatta det ringa brottet ansågs dock inte föreligga. Även principiella skäl talade emot detta, då stämpling i allmänhet omfattar gärningar som typiskt sett har ett mycket högt straffvärde.51 fick 1 § 6 narkotikastrafflagen den utformning som den har . Detsamma gäller i huvudsak för 4 och 5 §§. De ändringar som gjordes i de sistnämnda paragraferna var endast av redaktionell art och syftade till att klargöra att ansvar för försök, förberedelse, stämpling och medverkan inte kunde komma i fråga för den narko- tikahantering som angavs i sjätte punkten.52 I samband med lagändring fick det ringa narkotikabrottet en särskild brottsbeteck- ning, varför det nu i 4 § uttryckligen anges att försök och förbere- delse till ringa narkotikabrott är straffbelagt. Den nuvarande regleringen täcker alltså inte köp över internet eller annan beställning av narkotika avsedd för eget bruk, där köpet av ett eller annat skäl stannar vid ett förberedelse- eller försöksbrott. Inte heller stämpling till sådana brott är kriminaliserat. Med stämp- ling förstås att någon i samråd med någon annan beslutar gärningen eller att någon söker anstifta någon annan eller åtar eller erbjuder sig att utföra den (23 kap. 3 § ). Det kan konstateras att den bild som ges i direktiven om en ökad handel med narkotika över internet och via sociala medier stämmer med den bild som ges i avsitt 3.4. Slutsatsen är alltså att det är fråga 1968:7 s. 112 f. och 119 f. 1984/85:46 om ändringar i narkotikastrafflagen (1968:64), m.m. s. 26 f. 1987/88:71 om ändringar i narkotikastrafflagen (1968:64) s. 27. om en växande narkotikamarknad på internet, som medför att nar- kotika är än mer lättillgängligt . Oavsett var man befinner sig är det möjligt att beställa narkotika via nätet och marknaden är således inte geografiskt begränsad. Det är därför angeläget att det straffbara området är utformat så att det träffar alla straffvärda hand- lingar med anknytning till sådan handel. För att kriminalisering ska vara motiverad gäller som en allmän utgångspunkt att det beteende som ska kriminaliseras är straffvärt. Kriminalisering av förstadier till brott är därutöver avsett att för- behållas brott av visst allvar. En utgångspunkt för bedömningen av om ett brott bör straffbeläggas på försöks-, förberedelse- eller stämplingsstadiet är alltså det fullbordade brottets abstrakta straff- värde. Vidare måste det finnas skäl att anta att kriminaliseringen har någon effekt. Det innebär att det måste undersökas om det för den aktuella brottstypen finns något reellt tillämpningsområde för den tänkta osjälvständiga brottsformen.53 En person som gör en beställning av narkotika t.ex. över internet eller sociala medier, men sedan inte får narkotikan i sin besittning p.g.a. att beställningen har avslöjats eller av annat likande skäl, kan inte dömas för brott om beställningen syftat till innehav eller annan befattning som avses i 1 § första stycket 6 narkotikastraff- lagen. Om den beställda narkotikan inte har nått beställaren har något brott alltså inte begåtts. Mot bakgrund av att handeln med narkotika över internet ökar är det angeläget att det straffbara området är utformat på så sätt att det träffar alla straffvärda handlingar med anknytning till sådan handel.