sou · H9B386 · 2021-10-28 00:00:00 — finns också brottet olaga integritetsintrång (4 kap. 6 c § BrB), som aktualiseras när någon sprider bild på eller annan upp- gift om exempelvis någons sexualliv eller hälsotillstånd. Det gäller under förutsättning att spridningen är ägnad att medföra allvarlig skada för den som bilden eller uppgiften rör.23 Den som utpekar någon såsom brottslig eller klandervärd i sitt lev- nadssätt eller eljest lämnar uppgift som är ägnad att utsätta denne för andras missaktning, döms för förtal enligt 5 kap. 1 § BrB, om inte om- ständigheter enligt andra stycket föreligger. I 5 kap. 2 § BrB finns en bestämmelse om grovt brott. Den som, i annat fall än som avses i 1 eller 2 §, riktar beskyllning, nedsättande uttalande eller förödmjukande beteende mot någon annan 2016/17:222 s. 98 f. 1992/93:141 s. 32. 23Se vidare prop. 2016/17:222. Förbud mot våld och trakasserier döms, om gärningen är ägnad att kränka den andres självkänsla eller värdighet, för förolämpning (5 kap. 3 § BrB). Sådana brott får som utgångspunkt bara åtalas av målsäganden. Om vissa förutsättningar är uppfyllda och det anses påkallat ur all- män synpunkt kan åklagare dock väcka åtal (5 kap. 5 § BrB). Den nya s.k. samtyckeslagstiftningen för sexualbrott trädde i kraft . Lagstiftningen innebär att gränsen för straffbar gärning numera går vid om deltagandet i en sexuell aktivitet är frivilligt eller inte. Det krävs inte att gärningspersonen har använt sig av våld eller hot eller utnyttjat offrets särskilt utsatta situation för att han eller hon ska kunna dömas för t.ex. våldtäkt. Vidare har ett särskilt oaktsamhets- ansvar införts för de allvarligaste sexualbrotten, oaktsam våldtäkt och oaktsamt sexuellt övergrepp.24 Den som blottar sig för någon annan på ett sätt som är ägnat att väcka obehag eller annars genom ord eller handlande ofredar en per- son på ett sätt som är ägnat att kränka personens sexuella integritet kan dömas för sexuellt ofredande (6 kap. 10 § 2 st. BrB). Med rekvi- sitet ”ägnat att” avses att det ska vara fråga om gärningar som typiskt sett väcker obehag respektive kränker den andres sexuella integritet. Offrets uppfattning om vad som är kränkande har inte någon av- görande betydelse. har prövat rekvisitet i rätts- fallen NJA 2018 s. 443 och i NJA 2018 s. 1091. För bedömningen kan det vara av betydelse mot vem handlandet företas och den kan påverkas av såväl tids- som miljöförhållandena. Varje angrepp med sexuell inriktning mot en enskild person är inte ägnat att kränka den personens sexuella integritet. Att använda könsord och göra andra yttranden med sexuellt innehåll faller utanför tillämpningsområdet om syftet är annat än rent sexuellt, t.ex. att uttala en svordom. sexualbrottsutredning har haft i uppdrag bl.a. att analy- sera tillämpningsområdet för sexuellt ofredande och bedöma om be- stämmelsen är ändamålsenligt utformad. Utredningen har även haft i uppdrag att se över straffskalorna för sexualbrotten i 6 kap. brotts- balken och lämna förslag på de förändringar som kan behövas för att 24Se vidare En ny sexualbrottslagstiftning byggd på frivillighet, prop. 2017/18:177. Förbud mot våld och trakasserier de i tillräcklig mån ska spegla brottens allvar.25 över- lämnade utredningen betänkandet Ett förstärkt skydd mot sexuella kränkningar (SOU 2021:43). 9.5.6Brott mot allmän verksamhet I 17 kap. finns brotten mot allmän verksamhet, som ger ett förstärkt straffrättsligt skydd i vissa situationer. Den som med våld eller hot om våld förgriper sig på en tjänsteman i hans eller hennes myndighetsutövning eller för att tvinga tjänstemannen till eller hindra honom eller henne från en åtgärd i myndighetsutöv- ningen eller hämnas för en sådan åtgärd döms enligt 17 kap. 1 § BrB för våld eller hot mot tjänsteman. Detsamma gäller den som på mot- svarande sätt förgriper sig mot en tjänsteman som har utövat myndighet för vad han eller hon har gjort eller underlåtit i myndig- hetsutövningen. Om brottet är grovt döms för grovt våld eller hot mot tjänsteman. Den som på något annat sätt än som anges i 1 § otillbörligen utför en gärning som syftar till att tvinga eller hindra en tjänsteman i hans eller hennes myndighetsutövning eller att hämnas för en åtgärd i myn- dighetsutövningen, kan fällas till ansvar för förgripelse mot tjänste- man enligt 17 kap. 2 § BrB. Detsamma gäller den som hotar med en sådan gärning. Det krävs för ansvar också att gärningen medför lidande, skada eller annan olägenhet för tjänstemannen. har framfört att straffrättsliga bestämmelser i flera fall saknas vid mindre allvarliga former av trakasserier mot personer med arbetsuppgifter som innefattar myndighetsutövning. menar därför att det är tveksamt om nuvarande lagstiftning är tillräcklig i förhållande till konventionen när det gäller denna grupp. Det beror enligt synsätt på att även mindre allvarliga trakasserier ofta innebär en risk för skada, dels i form av skada för en enskild arbetstagare (fysiskt, psykiskt och eko- nomiskt) och dennes kollegor, dels i form av otillbörlig påverkan på tjänstemän. Detta riskerar att påverka rättssäkerheten negativt och utgör i förlängningen ett hot mot demokratin och tilltron till stats- förvaltningen. Med andra ord krävs det med detta synsätt mindre för att konventionen ska anses tillämplig när det gäller denna grupp. 2020:5 och dir. 2020:75. Förbud mot våld och trakasserier kan handla om hot om självmord, information från enskild om att hen vet på vilken adress den statsanställde bor, vilken förskola eller skola den statsanställdes barn går på, telefonsamtal eller kontakt på annat medium med den anställdas barn eller andra anhöriga med hälsningar till den statsanställda, ogrundade orosanmälningar till social- tjänsten eller andra ogrundade anmälningar till arbetsgivaren eller andra myndigheter. Till kategorin kan också hänföras vissa av de enskilda åtal, ofta med tillhörande skadeståndskrav eller stämnings- ansökningar om skadestånd (utan koppling till enskilda åtal), som väcks mot statsanställda kopplade till dennes tjänsteutövning. Arbets- givarverket menar därför att tillämpningsområde för bestämmelsen i 17 kap. 2 § BrB torde behöva utvidgas för att ska leva upp till konventionens krav, och föreslår bl.a. att det ska räcka med en risk för lidande, skada eller annan olägenhet. hänvisar också till en rapport från Statskontoret (se vidare ang. rapporten av- snitt 10.4.3), där det framgår att allt fler myndighetsanställda blir ut- satta för våld och hot i sitt arbete och att risken för våld, hot och trakasserier mot myndighetsanställda är betydande. Arbetsgivarver- ket har även påkallat en översyn av bestämmelsen i en hemställan till regeringen. Utredningen återkommer till synpunk- ter nedan. Det kan också nämnas att den som sätter sig till motvärn eller annars med våld försöker hindra någon i hans eller hennes myndig- hetsutövning enligt 17 kap. 4 § BrB kan dömas för våldsamt mot- stånd. Det gäller om inte något av de allvarligare brotten i 17 kap. aktualiseras. För att stärka det straffrättsliga skyddet för myndighetsutövning skärptes straffskalan för grovt våld eller hot mot tjänsteman till fängelse i lägst ett och högst . infördes också ett nytt brott, sabotage mot blåljusverksamhet i 13 kap. 5 c § BrB, för att stärka det straffrättsliga skyddet för de centrala blåljusverksam- heterna. Därigenom straffbeläggs att angripa eller på annat sätt störa polis, räddningstjänst eller ambulanssjukvård, om gärningen är ägnad att allvarligt försvåra eller hindra utryckningsverksamhet eller brotts- bekämpande verksamhet.26 I lagstiftningsärendet gällande sabotage mot blåljusverksamhet konstaterades att vid sidan av blåljuspersonal finns ett flertal sam- hällsnyttiga funktioner som i varierande utsträckning utsätts för våld, 2018/19:155. Förbud mot våld och trakasserier hot och trakasserier. I den mån det handlar om funktioner som syss- lar med myndighetsutövning omfattas de i stor utsträckning av det förstärkta straffrättsliga skyddet i 17 kap. . Det finns emellertid andra i kretsen av viktiga samhällsfunktioner som faller utanför det skyddet. Det gäller bl.a. personal inom sjukvården. I ut- redningen som låg till grund för propositionen gjordes bedömningen att det inte var möjligt eller lämpligt att avgränsa ett sådant förstärkt skydd till vissa utpekade verksamheter eller yrkesgrupper. Utred- ningen föreslog därför att ett förstärkt straffrättsligt skydd för sam- hällsnyttiga funktioner skulle omfatta samtliga yrkesutövare genom att en särskild straffskärpningsgrund skulle beaktas om den tilltalade med hot eller våld angripit någon i eller med anledning av dennes yrkesutövning.27 Regeringen konstaterade i propositionen att har flera lagstiftningsåtgärder vidtagits som innebär ett skärpt straffrätts- ligt skydd mot våld, hot och trakasserier. Bland annat har straff- skalorna för vissa allvarliga våldsbrott skärpts. Enligt regeringen fanns det trots det behov av ytterligare lagstiftningsåtgärder för att åstadkomma ett stärkt straffrättsligt skydd för vissa samhällsnyttiga funktioner. Regeringen ansåg dock inte att utredningens förslag skulle genomföras. Nackdelar som framförts av remissinstanserna var bl.a. att straffskärpningsgrunden skulle innebära ett mycket stort till- lämpningsområde som är svårt att överblicka, att det fanns risk att straffskärpningsgrunden skulle få liten praktisk betydelse och att den skulle riskera att omfatta situationer där det inte är motiverat att låta kopplingen till yrkesutövning utgöra en försvårande omstän- dighet. Flera remissinstanser påpekade också att även ideellt arbete –som inte omfattades av den föreslagna bestämmelsen – kunde ut- göra en samhällsnyttig funktion och att skälen för ett utvidgat straff- rättsligt skydd gjorde sig gällande också ifråga om sådant arbete. Frågan om vilka samhällsnyttiga funktioner som är i behov av ett förstärkt straffrättsligt skydd och hur ett förstärkt straffrättsligt skydd för dessa samhällsnyttiga funktioner kan uppnås på ett annat och mer ända- målsenligt sätt krävde enligt regeringen fortsatt utredningsarbete.28 Mot bakgrund av bl.a. nämnda uttalanden tillsatte regeringen den utredningen förstärkt straffrättsligt skydd för vissa samhällsnyttiga funktioner och några andra straffrättsliga frågor. 2018/19:155 s. 35 f. Förbud mot våld och trakasserier I direktivet anges bl.a. att när utövare av samhällsnyttiga funktioner utsätts för våld, hot, trakasserier och andra brott utgör det inte bara ett angrepp på dem som personer utan i förlängningen även på det demokratiska samhället. Det straffrättsliga skyddet för dessa grupper måste därför vara ändamålsenligt och starkt. Utredningen ska därför överväga om det finns behov av åtgärder för att stärka detta skydd. Utredningen ska vidare bl.a. ta ställning till om straffbestämmelsen om våld eller hot mot tjänsteman ska delas upp och straffskalan för våld mot tjänsteman skärpas samt om det finns behov av ett förstärkt straffrättsligt skydd mot brott som riktar sig mot någon som utövar sin yttrandefrihet, särskilt inom ramen för yrkesmässigt bedriven nyhetsförmedling eller annan journalistisk verksamhet. Det kan näm- nas att det i direktiven också hänvisas till hem- om bl.a. en översyn av bestämmelsen i 17 kap. 2 § BrB. Upp- draget ska redovisas senast den 17 januari 2022.29 Bedömning: Det krävs inga lagändringar eller andra åtgärder för att svensk rätt ska var förenlig med konventionens bestämmelser om att medlemsstaterna ska förbjuda våld och trakasserier i arbets- livet. Konventionens övergripande krav i den här delen är att i arbetslivet förbjuda våld och trakasserier i lag och annan författning. Konven- tionen ska kunna tillämpas i länder med vitt skilda rättssystem och nationell lagstiftning och nationella förhållanden ska beaktas vid genomförandet (artikel 4.2). Om den lagstiftning som redan finns bedöms tillräcklig för att uppfylla kravet på förbud mot våld och trakasserier i arbetslivet menar utredningen att det inte kan krävas att det trots det införs nya definitioner. För det fall att svensk lag- stiftning förbjuder våld och trakasserier i arbetslivet i den omfattning som krävs enligt konventionen krävs det alltså inte några ytterligare åtgärder för att konventionen ska kunna ratificeras. 2020:54 och dir. 2021:45. Förbud mot våld och trakasserier Det bör i sammanhanget också påpekas att utredningen enligt direktiven så långt som möjligt ska värna befintliga regelverk och system som gäller för arbetstagare i , och säkerställa att even- tuella författningsförslag ansluter till den systematik och termino- logi som används i svensk rätt. 9.6.2Ett vidsträckt straffrättsligt förbud När det gäller våld och allvarligare former av trakasserier, inklusive allvarligare former av sexuella trakasserier, framstår det som uppen- bart att svensk straffrättslig lagstiftning möter konventionens krav på att förbjuda våld och trakasserier i arbetslivet. Relevanta bestäm- melser finns t.ex. i 3 kap. där brotten mot liv och hälsa regleras. Även vissa av brotten mot frihet och frid i 4 kap. brotts- balken aktualiseras. Det bör också nämnas att sexualbrottslagstift- ningen har reformerats och en samtyckesreglering införts, se 6 kap. . Det har vidtagits flera lag- stiftningsåtgärder som innebär ett stärkt straffrättsligt skydd mot våld, hot och trakasserier. Bland annat har straffskalorna för vissa allvarliga våldsbrott skärpts och ett utökat straffrättsligt skydd för den personliga integriteten införts genom bl.a. brottet olaga integ- ritetsintrång. I de flesta fall gäller straffrättsliga bestämmelser generellt oavsett vem som är förövare respektive offer och oavsett var den brottsliga gär- ningen äger rum. Det gäller de relevanta bestämmelser i 2–6 kap. som gås igenom ovan. Frågan om tillämpningsområde i förhållande till vilka personer och platser som omfattas av konven- tionen kräver därför inte en närmare analys (jfr artikel 2–3). Alla i arbetslivet omfattas av bestämmelserna oavsett anknytning till arbetet. Även våld och trakasserier som riktas mot någon från t.ex. kunder eller andra externa personer omfattas. I vissa situationer gäller dessutom ett starkare straffrättsligt skydd, t.ex. för tjänstemän i samband med myndighetsutövning enligt 17 kap. . Det pågår också en utredning som har till uppgift att utreda frågan om ett förstärkt straffrättsligt skydd för vissa samhälls- nyttiga funktioner. Frågan blir i vilken utsträckning mindre allvarliga former av trakasserier täcks in av de straffrättsliga förbuden dvs. Förbud mot våld och trakasserier de straffrättsliga förbuden mot sexuella trakasserier olaga hot och ofredande sträcker sig i förhållande till konventionen. Enligt konventionens definition måste oacceptabla beteenden och handlingar eller hot om sådana syfta till, resultera i eller kunna resul- tera i fysisk, psykisk, sexuell eller ekonomisk skada. Det innebär en- ligt utredningens uppfattning ett krav på en viss nivå av allvarlighet. Det bör t.ex. röra sig om risk för skada som framstår som sannolik. Är det fråga om en enstaka händelse bör kravet på allvar rimligtvis också ställas högre än om det rör sig om upprepade fall. När det gäller olika former av verbala angrepp kan ett hot för- anleda ansvar för olaga hot under förutsättning att det är ägnat att framkalla allvarlig rädsla för person. Mindre allvarliga verbala angrepp kan i stället straffas som förtal eller förolämpning enligt bestäm- melserna i 5 kap. . För förolämpning döms den som rik- tar beskyllning, nedsättande uttalande eller förödmjukande beteende mot någon annan om gärningen är ägnad att kränka den andres själv- känsla eller värdighet. För fysiska angrepp som inte är så allvarliga att de utgör miss- handel aktualiseras brottet ofredande. I det sammanhanget är det särskilt av intresse att bedömningen av om gärningen varit ägnad att kränka någons frid på ett kännbart sätt ska göras med hänsyn till den enskilda målsäganden. Av betydelse blir då förutom angreppet som sådant även omständigheterna kring det. Ett sådant exempel kan vara om det riktar sig mot en särskilt sårbar person, t.ex. en person som är utsatt för trakasserier och mobbning eller någon som befinner sig i en beroendeställning till den som gör uttalandet vilket skulle kunna vara tillämpligt på arbetsrelaterade situationer. Även den omständig- heten att agerandet sker inför publik på ett sätt som kan sägas för- värra kränkningen kan beaktas. Ofredande kan aktualiseras också vid verbala angrepp om det är fråga om störande kontakter eller annat hänsynslöst agerande. Ett sådant agerande kan ske såväl genom direkta angrepp på sinnena som genom angrepp via internet eller andra kom- munikationsformer. Vid trakasserier som inträffar kan brottet olaga förföljelse aktualiseras. Även de gärningar som ingår kan var och en för sig innebära ett skydd mot våld och trakasserier, dvs. exem- pelvis bestämmelserna om hemfridsbrott eller olaga intrång enligt 4 kap. 6 § BrB, kränkande fotografering enligt 4 kap. 6 a § BrB, olov- lig identitetsanvändning enligt 4 kap. 6 b § BrB, olaga integritetsintrång Förbud mot våld och trakasserier enligt 4 kap. 6 c § BrB, skadegörelse enligt 12 kap. 1 § BrB och ringa skadegörelse enligt 12 kap. 2 § BrB. När det gäller sexuella trakasserier innebär bestämmelsen om sexuellt ofredande ett förbud mot att med ord eller handlande ofreda en person på ett sätt som är ägnat att kränka personens sexuella integ- ritet. Även här kan det för bedömningen vara av betydelse mot vem handlandet företas och den kan påverkas av såväl tids- som miljö- förhållandena. Som framgår ovan har anfört till utredningen att den nuvarande lagstiftningen inte innebär ett tillräckligt skydd mot mindre allvarliga trakasserier i förhållande till personer vars anställning är förenad med myndighetsutövning. Risken för skada kan naturligtvis variera mellan olika yrkesgrupper, såväl som mellan olika individer. Ett visst utrymme för att ta hänsyn till det finns i vissa av de svenska bestämmelserna. I konventionen har det förhållandet att en viss grupp är särskilt utsatt hanterats genom att medlemssta- terna åläggs särskilda skyldigheter att identifiera vilka sektorer m.fl. som är mer exponerade för våld och trakasserier och vidta åtgärder för att effektivt skydda sådana personer (se artikel 8 b–c). Utred- ningen uppfattar emellertid inte att det direkt bör påverka vilken typ av handlande som ska anses omfattas av konventionen enligt arti- kel 1. När det gäller risken för skada på tilltron till statsförvaltningen kan nämnas att det framgår av konventionens ingress att medlems- staterna ska erkänna att våld och trakasserier inverkar på kvalitéten på såväl offentliga som privata tjänster. Den risk för skada som avses i definitionen i artikel 1 tar emellertid, som utredningen uppfattar bestämmelsen, sikte på risken för skada hos enskilda individer. Ut- redningen återkommer till frågan om åtgärder för särskilt utsatta grupper i avsnitt 10, och påminner om det uppdrag som har lämnats till Utredningen om ett förstärkt skydd för vissa samhällsnyttiga funktioner. I utredningens arbete har det framförts att den svenska straff- rätten i berörda fall inte är tillräcklig för att uppfylla kravet på förbud bl.a. på grund av att vissa brott kopplade till trakasserier är sådana att det ofta finns bevissvårigheter samt att denna typ av brott ibland inte prioriteras av rättsväsendet. Frågan är då om detta är omständigheter som innebär att svensk rätt inte är förenlig med konventionen? Beviskravet inom svensk straffrätt kan uttryckas så att det för en fällande dom i brottmål krävs att det är ställt utom rimligt tvivel att Förbud mot våld och trakasserier den tilltalade har gjort sig skyldig till den gärning som ligger till grund för åtalet. Det är grundläggande för en rättsstat. Det finns inga krav i konventionen på att beviskravet ska vara utformat på ett visst sätt för att uppfylla konventionen. För det fall allvarligare brott skulle prioriteras framför brott som kan komma ifråga vid mindre allvarliga trakasserier så är det utred- ningens uppfattning att det inte kan anses vara ett hinder för rati- fikation. Sammantaget gör utredningen bedömningen att de straffrättsliga bestämmelserna ger ett vidsträckt skydd mot våld och trakasserier i arbetslivet. Det pågår också ett antal utredningar, bl.a. den nämnda om ett förstärkt skydd för vissa samhällsnyttiga funktioner som kan komma att påverka skyddet i positiv riktning. 9.6.3Förbud eller förbudsliknande bestämmelser i diskriminerings- och arbetsmiljölagstiftningen I förhållande till vissa grupper aktualiseras dessutom ytterligare förbud eller bestämmelser som får liknande verkan som ett förbud. Arbetsgivarens förebyggande arbetsmiljöansvar innefattar en skyl- dighet att arbeta mot kränkande särbehandling. Arbetsgivarens tyd- ligt formulerade skyldighet att klargöra att kränkande särbehandling inte accepteras i verksamheten får enligt utredningen närmast upp- fattas som en skyldighet för arbetsgivare att förbjuda kränkande sär- behandling på arbetsplatsen, med följden att ingen tillåts att utsätta någon annan för kränkande särbehandling på arbetsplatsen. Bestäm- melsen får därigenom i vart fall en liknande verkan som ett förbud. Det förstärks av att det av 14 § framgår att arbets- givaren måste ha rutiner för hur kränkande särbehandling ska han- teras. Kortfattat innebär det att den som utsätts för kränkande sär- behandling ska ha vetskap om t.ex. till vem på arbetsplatsen hen ska vända sig för hjälp och stöd. En arbetsgivare som inte efterlever sina skyldigheter enligt 13–14 §§ kan dessutom före- läggas av att vidta åtgärder. Ett sådant föreläggande kan förenas med vite. Kränkande särbehandling är ett relativt brett begrepp som inne- fattar handlingar som riktas mot en eller flera arbetstagare på ett kränkande sätt och som kan leda till ohälsa eller till att dessa ställs utanför arbetsplatsens gemenskap. Även sexuella trakasserier och Förbud mot våld och trakasserier andra former av diskriminering innefattas i begreppet. Till skillnad från diskrimineringslagen förutsätter inte att tra- kasserierna kan kopplas till någon diskrimineringsgrund, och kräver inte heller någon insikt eller annan form av uppsåt från förövarens sida. tillämpningsområde gäller i verksamheter där arbetstagare utför arbete för arbetsgivares räkning. Alla arbetstagare och övriga som vid en prövning ska betraktas som arbetstagare och inhyrda omfattas. Den som genomgår utbildning eller är under vård i anstalt om- fattas inte av bestämmelserna, vilket innebär ett något snävare till- lämpningsområde jämfört med arbetsmiljölagen. I förhållande till konventionens artikel 2 kan utredningen konstatera att OSA-före- skrifterna omfattar arbetstagare, vilket normalt även innefattar per- soner som yrkesutbildar sig, inbegripet praktikanter och lärlingar samt arbetstagare som sagts upp . Även per- soner som utövar befogenheter, skyldigheter eller ansvar som arbets- givare omfattas i de fall de också är arbetstagare. Eftersom OSA-före- skrifterna förutsätter ett anställningsförhållande mellan en arbetsgivare och en arbetstagare innebär det att vissa personkategorier i artikel 2 inte utan vidare omfattas av . Det gäller uppdrags- tagare och volontärer, såvida de inte vid en helhetsbedömning ska betraktas som arbetstagare. En sådan bedömning måste göras utifrån omständigheterna i det enskilda fallet. Även arbetssökande och plats- sökande enligt konventionens artikel 2 faller utanför OSA-föreskrif- ternas tillämpningsområde. Eftersom krav på klargörande att kränkande särbehandling inte accepteras i verksamheten får uppfattas ta sikte på interna förhållanden, omfattas inte trakasserier från tredje part. Definitionen av vad som utgör kränkande särbehandling är däremot vid och får med god marginal anses innefatta ett skydd enligt vad konventionen kräver när det gäller skydd mot trakasserier.