sou · H9B381 · 2021-10-19 00:00:00 — Personer som saknar egen bostad för att de inte har ekonomiska förutsättningar att ta sig in på den vanliga bostadsmarknaden kallas strukturellt hemlösa. Det kan till exempel vara skilsmässa, sjukdom eller betalningsanmärkning och skulder som gör att människor inte kan få ett hyreskontrakt eller köpa sig en bostad.54 Enligt Social- styrelsens senaste kartläggning, som gjordes 2017, fanns det det året drygt 33 000 hemlösa personer men det var sanno- likt en underskattning. I kartläggningen räknades endast vuxna per- soner som var föremål för någon insats eller i övrigt var kända av , sjukvården eller ideella organisationer. Vidare besvarade inte av landets socialtjänstförvaltningar enkäten. Dess- utom uteslöts flera grupper i kartläggningen, såsom papperslösa, asyl- sökande och utsatta EU-migranter.55 54Forte, forskningsrådet för hälsa, arbetsliv och välfärd, 2020, Allt fler hemlösa i bostadsbristens , bostads%C2%ADbristens-sverige/, hämtat . 55Socialstyrelsen, 2017, Hemlöshet 2017 – omfattning och karaktär, s. 7 och 16 f. En förbättrad tillgång till dricksvatten EU/ESS medborgare som kommer till och som har en svår socioekonomisk situation samt saknar försörjning för sin familj är ofta utsatta och marginaliserade. En del är föremål för diskrimi- nering i sina hemländer. Flertalet kommer från och men det finns också personer från , , och . Många saknar förutsättningar att få ett arbete i och i stor utsträckning försörjer de sig i gatumiljö genom att tigga, samla burkar eller sälja gatutidningar. Även prosti- tution eller olika svartarbeten förekommer. Hur många EU/EES- medborgare som befinner sig i och lever i en utsatt situation är oklart. Kartläggningar som gjorts visar osäkra siffror som dess- utom varierar . bedömdes antalet röra sig om cirka 4 700 personer och antalet barn bedömdes uppgå till mellan 70 och 100. Polisen uppgav i en lägesbild att det samman- taget vistas cirka 4 840 utsatta EU/EES-medborgare i Sverige.56 Människor som lever i utan uppehållstillstånd och i vissa fall under utvisningshot kan också ha en mycket utsatt situation med osäkra boendeförhållanden. De vill ofta inte ha någon kontakt med myndigheterna av rädsla för att bli utvisade. Hur många papperslösa som lever i finns det inga uppgifter kring. kan inte föra någon statistik över detta då de som avviker kan lämna landet. Enligt ungefärliga beräkningar uppehåller sig mellan 10 000 och 35 000 papperslösa personer i och av dessa är uppskattningsvis 2 000–3 000 barn.57 Brist på tillgång till dricksvatten i är främst kopplad till hemlöshet Utredningen har gjort en enkätundersökning för att bedöma vilka utsatta och marginaliserade grupper i som saknar eller har bristande tillgång till dricksvatten. Undersökningen är inte heltäck- ande utan avser att ge utredningen en bild av om detta är ett problem- område i . Enkäten skickades till största kommuner, Kommuner och Regioner, , Svenskt Vatten och ett antal frivilligorganisationer som har verksamhet i 56Socialstyrelsen, 2020, Vägledning för i arbetet med EU/EES-medborgare, s. 37. 57Fores, 2020, Papperslösa, , hämtat . En förbättrad tillgång till dricksvatten riktad till bland annat hemlösa och människor som lever i utan uppehållstillstånd. De som svarat på enkäten menar att bristen på tillgång till dricks- vatten i huvudsak är kopplat till människor som är hemlösa, till exempel EES/EU-medborgare, papperslösa och andra som av sociala skäl inte har någon bostad. Dessa är hänvisade till att hämta sitt dricks- vatten från restauranger, dagöppna verksamheter, akutboenden eller i den offentliga miljön. De insatser som civilsamhället gör för dessa människor är centrala, särskilt eftersom det finns personer i mål- gruppen som inte i första hand vill vända sig till det offentliga. Vidare framgår av de svar som kommit in att kommunerna tar ansvar för tillgången till dricksvatten inom ramen för sina åtaganden kopplade till socialtjänstlagen. Trots påminnelse inkom endast en av frivilligorganisationerna med svar. Den organisationen lyfter fram samma problembild som övriga men pekar också ut den snabbt minskande kontanthanteringen som en särskild svårighet. Många offentliga toaletter kräver till exem- pel tillgång till betalkort även om kostnaden inte är hög. Även om det skulle gå att hämta dricksvatten ur handfatet på en sådan toalett är tillgängligheten begränsad utan betalkort. Organisationen lyfter också fram ett önskemål om dricksvattenstationer där det går att fritt hämta sitt dricksvatten. Ett ansvar som ryms inom befintlig lagstiftning Mycket tyder på att det främsta skälet till att utsatta och margi- naliserade grupper inte har tillgång till dricksvatten är kopplat till bristen på ett ordnat boende. Även om de enkätsvar som kommit in till utredningen inte är heltäckande framträder en tydlig bild av pro- blematiken kring utsatta och marginaliserades gruppers tillgång till dricksvatten. För personer som inte kan försörja sig själva eller inte har något ordnat boende finns bestämmelser i bland annat socialtjänstlagen och lagen om mottagande av asylsökande m.fl. om bidrag i olika former. Kommunen, genom , har det yttersta ansvaret i en situation när en person inte har något tak över huvudet eller mat för dagen. utför även ett långsiktigt arbete genom upp- sökande verksamhet, information till särskilt utsatta grupper och stöd En förbättrad tillgång till dricksvatten Utredningen gör mot denna bakgrund bedömningen att de krav som artikel 16.1 ställer redan ska tas omhand inom ramen för den lagstiftning som finns , så som socialtjänstlagen och lagen om mottagande av asylsökande m.fl., samt det ansvar som och andra myndigheter har för efterlevandet av den lagstiftningen. Enligt utredningen finns således inte behov av några lagändringar för att förbättra eller upprätthålla till- gången till dricksvatten för utsatta och marginaliserade grupper för att genomföra artikel 16.1 i svensk rätt. Den primära orsaken till att människor saknar ett stadigvarande boende, och därigenom har en bristande tillgång till dricksvatten, löses inte genom lagstiftning kopp- lad till dricksvattendirektivet. Den frågan hanteras på andra vägar av lagstiftaren, myndigheterna, kommunerna och civilsamhället. Det får anses vara upp till kommunen att avgöra om behovet av tillgången till dricksvatten behöver tillgodoses på något annat sätt, till exempel genom att installera offentliga dricksvattenfontäner eller liknande där människor kan hämta dricksvatten (se avsnitt 16.3.6). 16.3.5Det krävs inga ytterligare åtgärder i förhållande till samer I skälen till direktivet anges att även nomadiska grupper ska omfattas när medlemsstaterna undersöker tillgången till dricksvatten för olika grupper. Det är inte helt lätt att förstå vilka nomadiska grupper som avses eftersom romer och resandefolk lyfts fram separat. Utred- ningen har konstaterat att vissa renskötande samer skulle kunna vara en grupp som omfattas, eftersom det står att det gäller oavsett om personerna är bofasta eller inte. Renbeteslandet omfattar en stor del av yta och ren- skötseln bedrivs med urminnes hävd, det vill säga att mark har an- vänts och så mycket att det har uppstått en rättighet att använda den.58 Rennäringen har förändrats men det är fortfarande vanligt att renskötarna bor på ett sommarviste nära renarnas sommarbete. bor merparten av renskötande samer på samma sätt som övrig befolkning i landet i en permanentbostad med antingen allmän eller enskild vattenförsörjning. Enligt uppgifter till utred- ningen är sommarvistena belägna vid kallkällor eller andra platser där 58Samernas rätt till att bedriva renskötsel framgår av 2 kap. 17 § regeringsformen. Det finns ytterligare bestämmelser i rennäringslagen (1971:437). En förbättrad tillgång till dricksvatten det finns tillgång till dricksvatten.59 Det har inte i övrigt kommit fram att samerna, och då främst renskötande samer som rör sig med sin hjord, har några särskilda svårigheter med tillgången till dricks- vatten. Utredningen anser därför att det inte krävs ytterligare åtgärder för att uppfylla direktivet på den här punkten. 16.3.6Främja användandet av dricksvatten ur kran Det finns varken i vattentjänstlagen eller i någon annan lag några bestämmelser som reglerar frågan om anordnandet av inomhus- och utomhusutrustning för dricksvatten på allmän plats. Utredningen har i den här delen att bedöma om det krävs någon sådan lagstiftning eller att det vidtas andra åtgärder för att ska anses ha genom- fört kraven i artikel 16.2. Det kan konstateras att tillgången till ett rent och relativt billigt kranvatten i allmänhet är god i . Det finns ett väl utbyggt system med kommunalt dricksvatten som försörjer en stor del av befolkning. Det finns därför inte något större behov av att ställa krav på att installera inomhus- och utomhus- utrustning på grund av människor saknar tillgång till ett bra dricks- vatten. Dessutom finns det vatten av dricksvatten- kvalitet på offentliga toaletter och i allmänna byggnader där det till exempel går att fylla på en vattenflaska. I erbjuder många restauranger gratis kranvatten men det förekommer att en service- avgift tas ut. Utredningen har inte haft möjlighet att undersöka detta närmare men har inte fått några indikationer på att det skulle vara vanligt med en hög kostnad för kranvatten på restauranger. Även om det konsumeras buteljerat vatten i är det inte jämförelsevis så mycket som det görs i många andra delar av EU. Enligt statistik från branschorganisationen var den genomsnitt- liga konsumtionen av buteljerat vatten knappt per person 2019. Det skedde en årlig ökning men därefter har konsumtionen av buteljerat vatten per person minskat. Enligt den europeiska branschorganisationen för mineralvatten och buteljerat vatten (Natural Waters Europe) hade den lägsta konsumtionen per person i hela EU 2019. Snittet i EU enligt samma statistik var per person . 59Muntlig uppgift till utredningen från . En förbättrad tillgång till dricksvatten stiken tas inte fram på exakt samma sätt som den svenska så det kan finnas skillnader i detaljer i respektive resultat. Oavsett sådana skill- nader ligger den svenska konsumtionen av buteljerat vatten lågt och det går inte att se någon tendens till ökning.60 Utredningens bedömning är att det inte finns skäl för att införa tvingande regler om att utomhus- och inomhusutrust- ning för dricksvatten ska installeras på allmän plats. Kostnaden för en sådan åtgärd, med beaktande av demografiska och geografiska förhållanden, kan inte anses motiverad med hänsyn till behovet. Det är kommunen som har det övergripande ansvaret för den fysiska planeringen inom kommunen och som har uppgift att reglera använd- ningen av mark och vatten. Kommunen ska arbeta på ett sätt som utvecklar goda och trygga levnadsförhållanden samt en långsiktig hållbar livsmiljö. Det ingår i kommunens ansvar att besluta om utformningen av den offentliga miljön i kommunen, och därigenom också om det finns behov av att installera inomhus- och utomhus- utrustning för dricksvatten på allmän plats. Det noteras att det redan finns exempel på kommuner som har beslutat om dricksvatten- fontäner på allmänna platser, eller har offentliga toaletter där det går att fylla på en flaska med dricksvatten. Det får därför även fortsatt ligga inom kommunens allmänna skyldigheter att överväga och be- döma om det finns behov i den egna kommunen att installera inom- hus- och utomhusutrustning för dricksvatten på allmän plats. Det får även ligga i kommunens intresse att informera sina kommun- medlemmar om sådan utrustning har installerats eller om det finns allmänna toaletter eller byggnader där det finns dricksvatten att till- gå. Enligt utredningens bedömning behövs det därför inga författningsändringar. Det krävs inte heller att andra åtgärder vidtas för att genomföra direktivet när det gäller främjande av att konsu- mera dricksvatten ur kran. 16.3.7Bevaka och analysera frågan om förbättrad tillgång till vatten och främjande av dricksvatten ur kran Frågan om tillgången till dricksvatten och om det finns behov av att vidta åtgärder för att förbättra eller upprätthålla tillgången till dricks- vatten i den offentliga miljön bör analyseras vidare och bevakas 60 Skrivelse till utredningen från bryggerier . En förbättrad tillgång till dricksvatten Förändrade vanor gällande inköp av flaskvatten, ett utökat behov av att få tillgång till dricksvatten i den offentliga miljön och ett förändrat klimat kan medföra ett reviderat ställningstagande till vilka åtgärder som behöver vidtas och om det behövs ytterligare lagstiftning. Frågan får i sådana fall lyftas till berörda aktörer, i första hand kommunerna, eller till lagstiftaren. För att frågan om tillgången till vatten och främjande av dricks- vatten ur kran inte ska falla mellan stolarna anser utredningen att en aktör bör pekas ut som ansvarig för att bevaka och följa upp denna fråga. Dessutom måste en myndighet få ansvaret för att det i enlighet med artikel 18 upprättas dataset, som ska innehålla uppgifter om vilka åtgärder som vidtagits för att förbättra tillgången till vatten och främja användningen av kranvatten. De uppgifterna ska sedan göras till- gängliga för Europeiska kommissionen, Europeiska miljöbyrån61 och Europeiska centrumet för förebyggande och kontroll av sjuk- domar. En konstruktion där kommunerna med jämna mellanrum får ut- värdera hur situationen ser ut i den egna kommunen för att sedan återkoppla slutsatserna till en central myndighet är en möjlig väg att gå. Utredningen har ovan gjort bedömningen att kommunerna har en stor roll att spela när det gäller tillgången till dricksvatten och främja användandet av dricksvatten ur kran. Det får i första hand anses ligga inom ansvar att utsatta och marginali- serade grupper har tillgång till dricksvatten. Vidare har kommunerna det huvudsakliga ansvaret för att anordna vattenförsörjning om det rör sig om ett större område och det behövs utifrån miljömässiga och hälsomässiga aspekter. Dessutom anser utredningen att det är upp till respektive kommun, utifrån sina allmänna skyldigheter gäll- ande den fysiska planeringen och vilka behov som finns i kommunen, att besluta om upprättande av inomhus- och utomhusanläggningar för dricksvatten, eller om tillsynsåtgärder i enskilda fall enligt miljö- balken. Kommunerna har alltså ett betydande ansvar när det kom- mer till de frågor som aktualiseras av artikel 16 och en god överblick över vilka behov som finns i respektive kommun. Ett annat alternativ är att länsstyrelserna istället bevakar och på ett mer övergripande plan i regionerna följer upp frågan om för- bättrad tillgång till dricksvatten och främjande av användandet av kranvatten. Länsstyrelserna har det regionala perspektivet och har i 61I dricksvattendirektiv används förkortningen EEA. En förbättrad tillgång till dricksvatten en rad olika frågor tillsynsansvar alternativt tillsynsvägledande an- svar för frågor som rör kommunerna. Av länsstyrelsernas instruk- tion framgår att har uppgifter i fråga om bland annat livsmedelskontroll, hållbar samhällsplanering, miljö- och hälsoskydd, folkhälsa, integration och jämställdhet. Vidare ska länsstyrelserna verka för att nationella mål får genomslag i länet, som hänsyn ska tas till regionala förhållanden och förutsättningar. Läns- styrelserna ska också utifrån ett statligt helhetsperspektiv arbeta sektorsövergripande samt inom myndighetens ansvarsområde sam- ordna olika samhällsintressen och statliga myndigheters insatser.62 Frågan om förbättrad tillgång till dricksvatten och främjandet av användningen av kranvatten rör flera av de områden som länsstyrel- serna arbetar med eller har ansvarsområden som tangerar. Särskilt när det gäller främjandet av dricksvatten ur kran. Den frågan är viktig både för att tillgången till vatten ska förbättras i det offentliga rum- met och för att konsumtionen av buteljerat vatten ska minska. Det senare syftar i sin tur sin till att minska avtrycket på klimat och miljö. En förbättrad tillgång till dricksvatten och främjande av dricksvatten ur kran kan även kopplas till Agenda 2030, där det bland annat finns mål om rent vatten och sanitet för alla, hållbar konsumtion och produktion samt bekämpa klimatförändringarna.63 Länsstyrelserna har redan som uppdrag från regeringen att arbeta med Agenda 2030. Det innebär bland annat att långsiktigt arbeta för att målen i Agenda nås, samverka med länets aktörer, sprida information om arbetet med Agenda 2030 i länet och bidra till genomförandet av Agenda 2030 i länet.64 Utredningen anser därför att det istället för kommunerna är mer lämpligt att det bör falla på i respektive län att bevaka och analysera frågan om att förbättra eller upprätthålla tillgången till dricksvatten och främja användningen av dricksvatten ur kran. Då kan det också göras en övergripande bedömning där länsstyrelserna kan jämföra och beakta fler aspekter än vad den enskilda kommunen kan. Denna lösning bygger dock på att länsstyrelserna i sitt arbete har en dialog med kommunerna och andra aktörer som kan vara rele- vanta i dessa frågor samt hämtar in informationsunderlag från dessa. 622–3 §§ förordning med länsstyrelseinstruktion. 63Jämför skäl 4 dricksvattendirektiv. 64Se bland annat prop. 2019/20:188, s. 27 och respektive länsstyrelses hemsida där en beskriv- ning av Agenda 2030 görs och vilka uppdrag som har fått för dessa frågor. En förbättrad tillgång till dricksvatten För att det ska bli tydligt att länsstyrelserna i sitt arbete med miljö och hälsa även ska ha det uppdrag som utredningen redogjort för ovan, så bör en komplettering föras in i förordningen om läns- styrelseinstruktion. Rapporteringen till kommissionen bör ske av en annan statlig myndighet. Vilken myndighet som bör sköta rap- porteringen och länsstyrelsernas skyldigheter att lämna uppgift till den myndigheten behandlar utredningen i kapitel 18. 17 Information till allmänheten I detta kapitel behandlas kravet på information till allmänheten enligt artikel 17 dricksvattendirektiv1. Medlemsstaterna ska enligt artikeln säkerställa att viss information om dricksvatten finns tillgänglig för allmänheten eller i vissa fall, på ett användar- vänligt och lämpligt sätt, lämnas direkt till alla personer som försörjs med dricksvatten. Medlemsstaterna får avvika från vissa av direk- tivets krav, om det skulle få negativa följder bland annat för det nationella försvaret. Frågor som rör möjligheten att undanta uppgif- ter från informationskravet och personuppgiftbehandling behandlas i kapitel 19. 17.1Nya krav om information som ska lämnas till allmänheten dricksvattendirektiv2 regleras att medlemsstaterna ska vid- ta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att tillräckliga och aktuella uppgifter om kvaliteten på dricksvatten är tillgängliga för konsu- menterna.3 Bestämmelsen är genomförd i svensk rätt genom 18 § i dricksvattenföreskrifter4. När dricksvatten- direktiv utvärderades av bedömdes att nuvarande bestämmelser om information till allmänheten är för kortfattade och oprecisa. Det konstaterades att det saknas reglering av vilken infor- 1Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2020/2184 av om kvali- teten på dricksvatten (omarbetning). 2Rådets direktiv /83/EG av om kvaliteten på dricksvatten. 3Artikel 13.1 dricksvattendirektiv. 4Livsmedelsverkets föreskrifter (SLVFS 2001:30) om dricksvatten. Enligt 18 § dricksvatten- föreskrifterna ska den som producerar dricksvatten eller tillhandahåller det genom en distri- butionsanläggning hålla tillräckliga och aktuella uppgifter om kvaliteten på dricksvattnet till- gängliga för konsumenterna. mation som ska lämnas och av vem, samt när och hur det ska ske. Detta har lett till att skillnaderna är stora beträffande hur mycket information som lämnas till allmänheten i olika medlemsstater.5 dricksvattendirektiv har därför införts tydligare krav på vilken information som ska lämnas till och hållas tillgänglig för allmänheten. Syftet med bättre konsumentkunskap om relevant infor- mation och ökad öppenhet är att stärka allmänhetens förtroende för det vatten som tillhandahålls dem. Detta bör enligt skälen till direk- tivet leda till ökad användning av kranvatten som dricksvatten, vilket skulle kunna bidra till en minskning av plastanvändning, plastavfall och växthusgasutsläpp och även bidra till att begränsa klimatföränd- ringen och inverka positivt på miljön som helhet.6 Medlemsstaterna ska enligt artikel 17 och bilaga IV till dricksvattendirektiv säkerställa att adekvat och aktuell information om dricksvatten finns tillgänglig för allmänheten. Bestämmelserna ska tillämpas på ett sätt som är förenligt med gällande dataskydds- regler.7 Informationen ska lämnas på olika sätt beroende på vilka uppgifter det är fråga om. Artikel 17 ska tillämpas utan att det på- verkar tillämpningen av miljöinformationsdirektivet8 och Inspiredirek- tivet9.10 Information som ska finnas tillgänglig på internet Den information som anges i artikel 17.1 och bilaga IV dricksvattendirektiv ska finnas tillgänglig för konsumenter på internet på ett användarvänligt och lämpligt sätt. Konsumenter får även på motiverad begäran ges tillgång till informationen på annat sätt. 5Europeiska kommissionen, Executive summary of the evaluation of the REFIT of the Drinking Water Directive 98/83/EC. SWD (2016) 428 final), s. 35 f. 6Skäl 40 dricksvattendirektiv. 7Artikel 17.1 dricksvattendirektiv. 8Europaparlamentets och rådets direktiv /4/EG av om allmänhetens tillgång till miljöinformation och om upphävande av rådets direktiv /313/EEG. 9Europaparlamentets och rådets direktiv /2/EG av om upprättande av en infrastruktur för rumslig information i Europeiska gemenskapen (Inspire). 10Artikel 17.3 dricksvattendirektiv. information som ska hållas tillgänglig på internet ska innehålla följ- ande. 1.Identifiering av den relevanta vattenleverantören, det område och det antal personer som försörjs samt metoden för vattenproduk- tion, inbegripet allmän information om de typer av beredning och desinfektion av vatten som tillämpas. Medlemsstaterna får avvika från detta krav i enlighet med artikel 13.1 i Inspiredirektivet. 2.De senaste övervakningsresultaten för parametrar förtecknade i delarna A, B och C i bilaga I, inklusive övervakningsfrekvens till- sammans med det parametervärde som fastställts i enlighet med artikel 5. 3.Information om följande parametrar som inte anges i del C i bi- laga I och deras värden: a)Hårdhet. b)Mineraler, anjoner/katjoner, lösta i vatten: –Kalcium Ca. –Magnesium Mg. –Kalium K. 4.Vid potentiell fara för människors hälsa som fastställts av behöriga myndigheter eller andra relevanta organ efter ett överskridande av de parametervärden som fastställts i enlighet med artikel 5, information om den potentiella faran för människors hälsa och åtföljande råd avseende hälsa och förbrukning eller en hyperlänk som ger tillgång till sådan information. 5.Relevant information om riskbedömning avseende försörjnings- systemet. 6.Rådgivning till konsumenter, inbegripet om hur vattenförbruk- ningen kan minskas, när så är lämpligt, hur vatten kan användas på ett ansvarsfullt sätt i enlighet med lokala förhållanden samt hur hälsorisker på grund av stillastående vatten kan undvikas. 7.För vattenleverantörer som tillhandahåller minst 10 000 kubik- meter per dag eller försörjer minst 50 000 personer, årlig informa- tion om följande: a)Vattensystemets övergripande prestanda i fråga om effektivi- tet och läckagenivåer, så snart den informationen finns tillgäng- lig och senast den dag som anges i artikel 4.3 andra stycket. b)Från vattenleverantören: vattenförsörjningens ägarstruktur. c)Om kostnaderna täcks genom ett avgiftssystem, information om strukturen för avgiften per kubikmeter vatten, inbegripet fasta och rörliga kostnader samt kostnader i samband med åt- gärder enligt artikel 16, om sådana åtgärder har vidtagits av vattenleverantörerna.