sou · H9B369d2 · 2021-08-20 00:00:00 — beskriver att en sådan förbättring kan ske på två sätt: dels genom att den försäkrades ”inne- boende” förmågor att utföra arbete förbättras, dels genom att kraven i det arbete mot vilket den försäkrade ska jämföras förändras och lättas upp.46 Gränsdragning mot medicinsk och social rehabilitering Som konstaterats ovan kan inte rehabiliteringsersättning beviljas för åtgärder som är rent medicinska, eller som utgör medicinsk eller social rehabilitering. Denna gränsdragning är dock i praktiken inte alltid lätt att göra. Skillnader, gränser eller övergång mellan medicinsk re- habilitering – vilken kan beskrivas som åtgärder för att förkorta sjukdomstid eller förhindra progress av sjukdomsförlopp för att bland annat häva nedsättning av arbetsförmågan – och arbetslivs- inriktad rehabilitering kan i praktiken vara svår att dra. Således är det tänkbart att vissa försäkrade får rehabilitering som i första hand utgörs av annan typ men kan ha inslag av arbetslivsinriktad rehabi- litering, men att han eller hon inte får rehabiliteringspenning insatsen pågår. 46Försäkringskassan 2016:2, s. 25. Förmåner vid rehabilitering – rehabiliteringsersättning Gränsdragning mot arbetsgivarens ansvar Gränsdragningen mellan vad som är arbetsgivarens rehabiliterings- ansvar och vad som kan ersättas med rehabiliteringspenning är i praktiken inte alltid enkel. I förarbetena till införande av lagstift- ningen om arbetslivsinriktad rehabilitering angavs att åtgärder för att nå målet för rehabiliteringen kan bestå av förändringar i den försäk- rades arbetsförhållanden, t.ex. ändring i arbetstidens förläggning, ändrad arbetsorganisation, arbetsträning eller omskolning.47 Vidare framhölls att det var viktigt att en gräns drogs mellan å ena sidan en rehabiliteringsåtgärd enligt lagen (dåvarande AFL) och å andra sidan någon annan åtgärd som låg inom ramen för arbetsgivarens allmänna skyldigheter när det gällde arbetsmiljön och anpassningsverksamhe- ten och som reglerades i bl.a. arbetsmiljölagen (1977:1160) och lagen (1974:13) om vissa anställningsfrämjande åtgärder. Denna gräns- dragningsproblematik kvarstår även och får anses utgöra en av de svårare frågorna rörande förmånen. Om åtgärder som ligger på den sida gränsen där rehabiliteringsersättning inte kan beviljas ökar kan detta också vara en förklaring till varför användandet av förmånen har minskat. Således kan det dock vara så att den försäk- rade får insatser för återgång i arbete, men inte ersättning i form av rehabiliteringspenning. har arbetsgivarens ansvar för anpassning och rehabilitering förtydligats genom ett nytt lagkrav. Arbetsgivaren ska enligt de nya reglerna upprätta en plan för återgång i arbete senast den dag när en arbetstagares arbetsförmåga har varit nedsatt under 30 dagar.48 I förarbetena anges att sedan rehabiliteringskedjan inför- des har kraven på att individen ska vara beredd på omställning till nya arbetsuppgifter ökat. Regeringen anser därför att det bör göras omsorgsfulla prövningar på arbetsplatserna av vilka möjligheter som finns för arbetstagaren att återgå i arbete hos sin nuvarande arbets- givare. Regeringen menade att en lagreglerad skyldighet för arbets- givaren förtydligar att det är arbetsgivarens ansvar att planera och vidta nödvändiga rehabiliteringsåtgärder.49 Ett av syftena med lag- ändringen är att rehabiliteringsinsatserna hos arbetsgivaren ska inledas tidigare. Erfarenheter från företagshälsovård och rehabiliterings- 1990/91:141, s. 88. 48Detta gäller under förutsättning att det kan antas att arbetstagarens arbetsförmåga kommer att vara nedsatt under minst . 2017/18:1, utgiftsområde 10, s. 63–65. Förmåner vid rehabilitering – rehabiliteringsersättning försäkringar visar att det är möjligt att initiera och genomföra olika former av rehabiliteringsinsatser tidigt i en sjukperiod. En tidig kon- takt mellan chef, den anställda och en person med hälso- och sjuk- vårdskompetens kan skapa bättre förutsättningar för anpassning och rehabiliteringsplaner.50 Det kan hända att arbetsgivaren önskar få kontakt med Försäk- ringskassan när en plan för återgång i arbete upprättas, för att man gör bedömningen att arbetstagaren har behov av rehabilitering. Det finns dock indikationer om att det kan vara svårt att nå Försäkrings- kassan för dialog.51 I dessa fall kan det bli så att arbetsgivare tillsam- mans med arbetstagaren, och i enlighet med det rehabiliteringsansvar som åvilar dem, utan dialog med inleder rehabili- teringsarbete med målsättning att arbetstagaren ska återgå i ordinarie arbete. Arbetsgivarens skyldighet att upprätta en plan för återgång i arbete kan ha medfört en mer passiv inställning hos Försäkrings- kassan avseende utredning av rehabiliteringsbehov. Detta skulle också kunna medföra att arbetslivsinriktad rehabilitering påbörjas utan att någon ansökan om rehabiliteringsersättning ges in. Alla åtgärder av rehabiliterande karaktär innebär inte att den för- säkrade är berättigad till rehabiliteringsersättning. I ett fall där en anpassning av arbetet gör att den försäkrade inte får nedsatt arbets- förmåga utan kan arbeta vidare som vanligt uppkommer ingen rätt till rehabiliteringspenning (som ju kräver nedsatt arbetsförmåga). Arbetsgivaren ska genomföra de åtgärder som behövs för att under- lätta för den anställde att komma tillbaka till arbetet. Det kan exem- pelvis bestå i att anpassa arbetssituationen, anpassa arbetsuppgifter, arbetstid eller arbetsplats. Gränsdragningen mellan arbetsgivarens rehabiliteringsansvar och de insatser som kan ligga till grund för beviljande av rehabiliterings- penning leder också till en svår gränsdragning mellan rehabiliterings- penning och sjukpenning. Arbetsförmåga är ett komplext begrepp och det kan ibland vara svårt att avgöra när individen behöver arbets- träning och när denne klarar av att arbeta med arbetsgivarens anpass- ning av arbetsförhållanden och arbetsuppgifter. Framför allt kan dessa gränsdragningar bli svåra vid partiell ersättning då arbetsför- mågan exakta nedsättning ibland är svår att fastställa. Syftet med förmånsnivåerna tre fjärdedels, halv och en fjärdedels rehabiliterings- 2017/18:1, utgiftsområde 10, s. 63. 51Remissvar från SKR om SOU 2020:06. Förmåner vid rehabilitering – rehabiliteringsersättning penning är främst att möjliggöra en successiv återgång till arbete takt ned att arbetsförmågan förbättras. I förarbetena anges att dessa för- månsnivåer därför främst bör användas under begränsade tider och ingå i en plan för hur arbetsinsatsen successivt ska trappas upp.52 tar emellertid sällan ställning till den försäkrades rehabiliteringsbehov. Utredningen trygg sjukförsäkring med människan i centrum har funnit att i de flesta fall med pågående sjuk- penning saknas ställningstagande om den försäkrades behov av reha- bilitering. Samma utredning noterade att det i många fall pågår en upptrappning av arbetstiden under tid med sjukskrivning men att det även i dessa fall ofta saknas ett ställningstagande till rehabiliterings- behovet.53 I detta sammanhang är också frågan om vilken typ av rehabilitering som blir aktuell av intresse. Ifall det t.ex. endast är arbetsträning som rehabiliteringspenning i praktiken beviljas för, påverkar det i hur hög grad ersättningsformen används. 19.4.4Regelverket innehåller begränsningar men kan inte anses vara för snävt Omständigheten att rehabiliteringspenning och arbetslivsinriktad rehabilitering används i begränsad omfattning skulle delvis kunna förklaras av regelverkets konstruktion. Ett antal avgränsningar i regelverket gör att förutsättningarna för att kunna få dessa förmåner endast är uppfyllda i ett begränsat antal fall. Det gör att långt ifrån alla sjukskrivna kan komma ifråga för förmånsslaget. Om regel- verket är för snävt och inte omfattar de situationer där arbetslivs- inriktad rehabilitering sker, skulle kunna ske i praktiken och/eller är mest verksamt skulle det kunna medföra att färre personer än vad som möjligtvis är önskvärt får tillgång till förmånen. Det kan sam- tidigt konstateras att regelverkets konstruktion emellertid inte för- klarar minskningen av användandet av förmånen , eftersom reglerna i allt väsentligt inte har förändrats sedan tillkomsten . Denna utveckling har i så fall snarare främst sin grund i tillämpningen av regelverket. Rehabilitering enligt socialförsäkringsbalken utgörs av formen arbetslivsinriktad rehabilitering. I 29 kap. 2 § SFB slås fast att social- 1990/91:141, s. 65. 53SOU 2020:6, s. 137. Förmåner vid rehabilitering – rehabiliteringsersättning försäkringsbalkens regler om rehabilitering och rehabiliteringsersätt- ning avser denna form, varför andra typer av rehabilitering utesluts. Denna form av rehabilitering ska enligt lagtexten syfta till att en försäkrad som har drabbats av sjukdom ska få tillbaka sin arbets- förmåga och få förutsättningar att försörja sig själv genom förvärvs- arbete. Utifrån lagtextens lydelse är det således avsikten med reha- biliteringen som är avgörande för att en viss åtgärd ska omfattas av bestämmelserna och utgöra arbetslivsinriktad rehabilitering. Para- grafen innehåller slutligen en koppling till försörjningsbegreppet eftersom den försäkrade genom rehabiliteringen ska få förutsätt- ningar att försörja sig själv genom förvärvsarbete. I 31 kap. 3 § SFB anges rekvisiten för när rehabiliteringsersätt- ning kan beviljas. Bestämmelsen kompletterar således 29 kap. 2 § rörande syftet med arbetslivsinriktad rehabilitering. I paragrafen anges två förutsättningar som ska vara uppfyllda för att en försäkrad ska ha rätt till rehabiliteringsersättning: att arbetsförmågan ska vara nedsatt med minst en fjärdedel och att den försäkrade ska delta i arbetslivs- inriktad rehabilitering. Ytterligare precisering av den arbetslivsin- riktades rehabiliteringens syfte anges också: rehabiliteringen ska syfta till att förkorta sjukdomstiden eller häva nedsättningen av arbetsför- mågan. Den kan också syfta till att förebygga en nedsättning av arbetsförmågan. Även sjukpenning kan utges i förebyggande syfte ifråga om medi- cinska åtgärder. En skillnad mot sjukpenning i förebyggande syfte är emellertid att det för rätt till rehabiliteringspenning alltid krävs att det redan uppstått en sjukdom som sätter ned den försäkrades ar- betsförmåga med minst en fjärdedel. Den försäkrade ska för möjlig- het till ersättning redan ha drabbats av sjukdom och ska genom rehabiliteringen få tillbaka sin arbetsförmåga. Formuleringen i be- stämmelsen innebär att arbetslivsinriktad rehabilitering inte kan an- vändas rent förebyggande eftersom en nedsättning av arbetsförmågan som kan återfås då inte har uppstått. Rehabiliteringsinsatser som sätts in innan den försäkrade har blivit arbetsoförmögen kan alltså inte medföra rätt till rehabiliteringsersättning. Först när arbetsoför- måga har uppstått kan arbetslivsinriktad rehabilitering användas förebyggande – då för att förhindra ytterligare förvärrande av sjuk- domen eller förlust av arbetsförmågan. Det snävar ytterligare in den grupp som kan bli föremål för rehabiliteringspenning. Förmåner vid rehabilitering – rehabiliteringsersättning Kriteriet att arbetsförmågan ska vara nedsatt med minst en fjärde- del är samma förutsättning som gäller för rätten till sjukpenning enligt 27 kap. SFB. Här finns det anledning att särskilt peka på reglerna i 46–55 b §§ om bedömningen av arbetsförmågans nedsättning (reha- biliteringskedjan). Eftersom bedömningen ska ske på samma sätt som för rätten till sjukpenning är det vidare endast medicinskt be- tingad nedsättning av arbetsförmågan som ger rätt till rehabiliter- ingsersättning. För att en försäkrad ska kunna få rehabiliteringspen- ning krävs vidare, precis som för sjukpenning, att det fastställs en sjukpenninggrundande inkomst för den försäkrade. Av intresse är dock också att det, som ett krav på minst en fjärdedels nedsättning av arbetsförmågan ställs upp, räcker med att den försäkrade genomgår en arbetslivsinriktad rehabiliteringsåt- gärd för att arbetsförmågan ska anses vara nedsatt. Detta tolkar utredningen som att det är detta instegskriterium på minst en fjärdedel som är avgörande, medan arbetsförmågans faktiska nedsättning är av underordnad betydelse när rehabiliteringsinsatsen väl satts igång. Utöver nedsatt arbetsförmåga med minst en fjärdedel ska den försäkrade för rätt till ersättning delta i arbetslivsinriktad rehabilitering som avser att förkorta sjukdomstiden eller helt eller delvis förebygga eller häva nedsättning av arbetsförmågan. Här tycks det finnas en ”dubbeldefinition” i rehabiliteringens syfte; redan av 29 kap. 2 § framgår att arbetslivsinriktad rehabilitering definieras genom att den ”ska syfta till att en försäkrad som har drabbats av sjukdom ska få tillbaka sin arbetsförmåga och få förutsättningar att försörja sig själv genom förvärvsarbete”. Av definitionen i 29 kap. 2 § SFB framgår således att sådan rehabilitering definieras genom sitt syfte. Därutöver krävs emellertid enligt 31 kap. 3 § att ett ytterligare syfte ska vara att förkorta sjukdomstid, att helt eller delvis förebygga att sjukdomen leder till nedsatt arbetsförmåga eller att helt eller delvis häva en be- fintlig nedsättning av arbetsförmågan. De rehabiliteringsåtgärder som kan berättiga till rehabiliteringsersättning ska vara arbetslivsin- riktade och vara sådana att de förutsätter en aktiv medverkan från den försäkrades sida. Syftena kan synas överlappa varandra och det går att se likheter mellan dem. Utredningen har inte kunnat finna någon uttömmande beskriv- ning av vad sådan rehabilitering som uppfyller de båda syftena rent konkret kan bestå i. Det framgår inte av lagtext eller förarbeten och Förmåner vid rehabilitering – rehabiliteringsersättning för ingen egen statistik över vilka insatser som bedrivs inom ramen för den arbetslivsinriktade rehabiliteringen. I delbetänkande54 anges att begreppet arbets- livsinriktad rehabilitering avser när åtgärderna fokuserar på återgång i arbete och involverar då bl.a. arbetsgivare och/eller arbetsledare. Oavsett hur behovet av rehabilitering uppstått så är insatserna gene- rella i bemärkelsen att de syftar till att förbättra och återställa funk- tion och förstärka det friska hos individen, med respekt för de skill- nader som finns mellan olika sjukdomsgrupper. I de samtal som utredningen fört med myndigheten framkommer dock att åtgärderna företrädesvis handlar om arbetsträning på en ar- betsplats, ofta hos den ordinarie arbetsgivaren. I vägledning anger myndigheten att de rehabiliteringsåtgärder som kan bli aktuella är arbetshjälpmedel, insatser hos Arbetsförmedlingen, arbetsträning och utbildning.55 Det redovisas inte att andra former också kan förekomma. Även om dessa insatser torde utgöra de van- ligaste formerna av arbetslivsinriktad rehabilitering kan emellertid inte någon begränsning till dessa utläsas av vare sig lagtext eller förarbe- ten. I förarbetena anges även t.ex. arbetsprövning som exempel.56 Den uttömmande skrivningen i vägledning får därmed enligt utredningens bedömning sägas sakna rättsligt stöd. Det är svårt att finna exempel på andra former av åtgär- der som kan klassas som arbetslivsinriktad rehabilitering. Snarare än konkreta definitioner av rehabiliteringsåtgärder har de situationer där rehabiliteringsersättning inte kan beviljas diskuterats i förarbetena. En försäkrad har t.ex. inte rätt till rehabiliteringsersättning under tid då han eller hon väntar på rehabilitering. Den ersättningsform som då kan vara aktuell är främst sjukpenning.57 Rehabiliteringsåtgärderna ska vidare vara sådana att de förutsätter aktiv medverkan från den försäkrades sida. Där betonas vidare att tid under vilken den försäkrade genomgår enbart medicinsk behandling eller medicinsk rehabilitering inte ger rätt till rehabiliteringsersätt- ning.58 Den ersättning som betalas ut vid medicinsk rehabilitering är sjukpenning. Deltagande i viss medicinsk behandling under tid som 54SOU 2010:58, s. 16. 55Försäkringskassans vägledning 2015:1 version 12, s. 264. 1991/92:40, s. 32. 1990/91:141, s. 65. 1990/91:141, s. 61. Förmåner vid rehabilitering – rehabiliteringsersättning arbetslivsinriktad rehabilitering pågår utesluter dock inte att den för- säkrade kan ha rätt till rehabiliteringsersättning.59 Rehabiliteringsersättning kan även beviljas för utbildning. Det är inte innehållet i utbildningen i sig som är avgörande för om den kan betraktas som arbetslivsinriktad, utan om den för den försäkrade syftar till att han eller hon ska återfå arbetsförmågan. Det ska avse yrkesutbildning, allmänteoretisk eller orienterande utbildning som är en nödvändig förberedelse för yrkesutbildning eller orienterande utbildning i datateknik för personer med bristfällig eller föråldrad skolutbildning.60 Det krävs inte att rehabiliteringen är effektiv och lämplig för att en försäkrad ska kunna ha rätt till rehabiliteringsersättning Rehabilitering och rehabiliteringsersättning är inte aktuellt för den som har nedsatt arbetsförmåga men som kan återfå sin förmåga utan att genomgå arbetslivsinriktade åtgärder. anger i sin rättsliga kvalitetsuppföljning 2016:2 att myndigheten enligt lagstiftningen ska verka för att sådana åtgär- der som behövs för en effektiv rehabilitering vidtas. För att rehabili- teringsersättning ska beviljas krävs det enligt vad som anges i kvalitets- uppföljningen att ”åtgärden i det enskilda fallet kan förväntas åter- ställa eller förbättra arbetsförmågan”. menar alltså att man måste värdera vilka åtgärder som kan förväntas ge effekter på arbetsförmågan.61 Utredningen har inte kunnat finna rättsligt stöd för att ställa upp krav på sådan tillämpning. Kvaliteten, effektiviteten eller den bedömda lämpligheten av en åtgärd ingår inte enligt gällande lagstiftning i be- dömningen av om rehabiliteringsersättning ska beviljas. Om en reha- biliteringsåtgärd genomförs som syftar till att förkorta sjukdoms- tiden eller häva nedsättningen av arbetsförmågan kan enligt utred- ningens mening inte ersättning nekas på grunden att rehabiliteringen inte förväntas vara framgångsrik; i stället anges i såväl 28 kap. 2 § som 31 kap. 3 § SFB alltså att det är syftet med rehabiliteringen som är avgörande. Kommentaren till socialförsäkringsbalken, 31 kap. 3 §. 60Förordningen (1991:1321). Se RÅ 1997 not. 102, jfr prop. 1990/91:141, s. 60–62 och 91–92, 1990/91:SfU 16 s. 28–30 samt allmänna råd 1991:12. 61Försäkringskassan 2016:2, s. 25. Förmåner vid rehabilitering – rehabiliteringsersättning har en skyldighet att utreda och klarlägga en för- säkrades rehabiliteringsbehov. Myndigheten ska i samråd med den försäkrade ska se till att –den försäkrades behov av rehabilitering klarläggs, och –de åtgärder vidtas som behövs för en effektiv rehabilitering av den försäkrade. ska alltså se till att de utredningar som behövs för att klargöra behovet av arbetslivsinriktad rehabilitering genomförs. Om det behövs kan till exempel stödja den för- säkrade i hans eller hennes diskussion med arbetsgivaren om vilka åtgärder som kan genomföras inom ramen för arbetsgivarens verk- samhet.62 Att ska se till att de åtgärder som behövs för en effektiv rehabilitering genomförs betyder att myndigheten ska verka för att dessa genomförs.63 ska alltså försöka förmå den eller dem som svarar för själva åtgärden eller åtgärderna att genomföra dem möjligt. kan dock inte kräva att t.ex. arbetsgivaren genomför rehabiliterings- åtgärder. ansvar är av samordnande karaktär. tillhandahåller heller inte själv några rehabiliter- ingsåtgärder. För att se till att rehabiliteringsåtgärderna genomförs på ett effektivt sätt behöver myndigheten alltså samverka med andra aktörer. Denna skyldighet att utreda en försäkrads rehabiliteringsbehov är således inte kopplat till rätten till rehabiliteringsersättning, utan utgör en del av rätten till rehabilitering. Det är således inte heller bristande lämplighet eller effektivitet i rehabiliteringsåtgärd- erna som medför några begränsningar i regelverkets konstruktion. Påverkan av andra regelverk – rehabiliteringskedjans tidsgränser ges företräde framför rehabilitering Reglerna om rehabiliteringspenning följer rehabiliteringskedjans tids- gränser. Det innebär exempelvis att en försäkrade som passerar i sjukfallet enligt huvudregeln ska få sin arbetsförmåga jämförd 2006/07:59, s. 22. 1990/91:141, s. 90. Förmåner vid rehabilitering – rehabiliteringsersättning mot normalt förekommande arbete, också i det fall han eller hon har pågående rehabiliteringspenning. Under vissa omständigheter kan arbetsförmågan fortsatt bedömas mot det ordinarie arbetet och finns det generösare regler för dessa undantag. Utredningen trygg sjukförsäkring med människan i centrum drar slutsatsen att problemet med att få försäkrade beviljas rehabili- teringspenning är en följd av hur tillämpar regel- verket kring rehabiliteringspenningen.64 Tidsgränsen vid dag 181 och dess bedömningsgrund, normalt förekommande arbete, verkar en- ligt den utredningen ges företräde framför såväl ansvar för att kartlägga den försäkrades rehabiliteringsbehov som beviljandet av rehabiliteringsersättning. Denna utredning anser också att det regelmässigt inte tas initiativ till rehabiliteringsåtgärder om den försäkrade förväntas ha arbetsförmåga i normalt förekommande arbete från och med dag 181 och någon återgång i arbete dessför- innan inte kan förväntas.65 Den utredningen konstaterade också avseende tillämpning att rehabiliteringsersättning heller inte beviljas över dag 180 om arbetsförmågan inte förväntas vara nedsatt i normalt förekommande arbete och några särskilda skäl för att skjuta upp bedömningen inte heller förväntas finnas . Den utredningen drar vidare slutsatsen att tidsgränsen hämmar arbete med rehabilitering. Eftersom de nya, mer generösa reglerna om bedömning fr.o.m. dag 181 trädde i kraft , är det ännu tidigt att dra slutsatser om denna regeländring får effekt med avseende på nämnda hanter- ing av sjukfall och rehabilitering kopplat till dag 181 i rehabiliterings- kedjan. Utredningen trygg sjukförsäkring med människan i centrum redogör också för att det i den forskningsöversikt den utredningen låtit ta fram framkommer att flerdisciplinära rehabiliteringsåtgärder med inriktning på arbetsplatsen har positiva effekter på återgången i arbete vid vissa sjukdomar. definition av arbets- livsinriktad rehabilitering är dock mycket begränsad och innefattar i praktiken bara arbetsträning och utbildning. I SOU 2020:06 föreslår därför den utredningen att regeringen bör överväga om begreppet arbetslivsinriktad rehabilitering kan förtydligas eller åtgärdas på annat 64SOU 2020:6, s. 194. Förmåner vid rehabilitering – rehabiliteringsersättning sätt så att fler försäkrade kan ges möjlighet att med rehabiliterings- ersättning delta i sådana åtgärder som kan möjliggöra återgång i arbete. Rehabiliteringskedjans regelverk och tillämp- ning av detsamma bidrar sannolikt till att begränsa användandet av arbetslivsinriktad rehabilitering och därmed också användandet av rehabiliteringspenningen. Regelverket kan inte anses vara för snävt Regelverket för rehabiliteringsersättning kan uppfattas som snävt på så sätt att det utesluter ett antal fall där försäkrade kan uppleva att de behöver rehabilitering men ändå inte kan beviljas ersättning enligt socialförsäkringsbalken. Bestämmelserna begränsar fallen till faktisk tid då den försäkrade aktivt deltar i åtgärden. Den försäkrade ska ha fått en sjukdom som har satt ned arbetsförmågan med minst en fjärde- del. I de fall där sjukdomen förväntas läka ut av sig själv och arbets- livsinriktad rehabilitering inte kan bedömas påskynda förloppet kan inte arbetslivsinriktad rehabilitering bli aktuell. Inte heller i de fall där sjukdomen och arbetsförmågan inte skulle vara behjälpt av reha- bilitering kan ersättning utgå. Det måste alltså finnas ett faktiskt be- hov av rehabilitering för att arbetsförmågan ska kunna återfås för att rehabiliteringsersättning ska kunna beviljas.