sou · H9B364 · 2021-07-20 00:00:00 — Det som en person upplever som kränkande behöver inte nödvändigtvis upplevas som kränkande av en annan person. Begreppet kränkning används även i skadeståndsrätten. Kränk- ningsbegreppets användning inom skadeståndsrätten har kritiserats inom rättsvetenskapen. Det har t.ex. anförts att kränkningsbegreppet inte passar in i det skadeståndsrättsliga systemet bland annat efter- som ersättningen för skadan inte kan bestämmas enligt objektiva kriterier (, Kränkning, 2008, s. 25 ff. och 42 ff.). En annan upp- fattning är att begreppet kränkning kan vara svårt att precisera då termen ”kränkning” kan avse både en gärning (att kränka någon) och en skada (någon blir kränkt) (, Kränkningsersättning, 2010, s. 26 f.). Kränkningsbegreppet finns bland annat i 2 kap. 3 § skadestånds- lagen där det framgår att den som allvarligt kränker någon annan genom brott som innefattar ett angrepp mot dennes person, frihet, frid eller ära ska ersätta den skada som kränkningen innebär. Efter- som lagen anger att den skada som kränkningen ”innebär” ska ersättas har det i förarbetena ansetts korrekt att tala om en ersättning för själva kränkningen (prop. 2000/01:68 s. 66). I doktrin har det anförts att kränkningsersättningen verkar inta en särställning inom skadeståndsrätten i synen på skaderekvisitet (se t.ex. och , Skadeståndslagen, kommentaren till 2 kap. 3 § skadeståndslagen, version 7 och , Kritik mot kränkningsbegreppet, SvJT 2008 s. 37 ff.). Denna diskussion har sin grund i Högsta domstolens avgörande NJA 2007 s. 540. Avgörandet har varit föremål för kritik i doktrin, se ovan. I målet dömde ut kränkningsersättning till en treårig flicka som hade utnyttjats sexuellt medan hon sov. Flickan som var ovetandes om övergreppen hade inte heller informerats i efterhand. Den centrala frågan var om en gärning som man inte har uppfattat eller i efterhand informerats om kunde utgöra en kränkning. domstolen uttalade med hänvisning till förarbetena att kränknings- ersättningen, i motsats till ersättning för personskada, inte avser de efterföljande reaktionerna på gärningen utan tar sikte på att ersätta den kränkning av den personliga integriteten som uppkommer just i samband med angreppet. Det är alltså inte den skadelidandes upp- levelse som ger rätt till kränkningsersättning utan den kränkande gärningen som sådan (se även prop. 2000/01:68 s. 49 och s. 66 som hänvisade till). Uttalandena kan framstå som något motsägelsefulla i förhållande till vad som i förarbetena har uttalats om att kränkningsersättningen avser att kompensera de negativa känslor som den kränkande behandlingen har framkallat hos den skadelidande (se avsnitt 4.2.3). 4.2.2När föreligger rätt till kränkningsersättning? När rätt till kränkningsersättning kan föreligga anges i 2 kap. 3 § skadeståndslagen. I bestämmelsen uppställs ett antal rekvisit som måste vara uppfyllda för att kränkningsersättning ska utgå. Rekvisiten kommer att behandlas närmare i detta avsnitt. För att rätt till kränkningsersättning ska föreligga krävs det att den kränkte blivit utsatt för ett brottsligt angrepp. Kravet på brottsligt angrepp innebär att gärningen måste uppfylla de straffrättsliga för- utsättningar som fastställts för ett visst brott. Det behöver dock inte vara fråga om ett brott enligt . Det finns inte heller något krav på att den brottsliga handlingen ska ha utförts med uppsåt, även om det normalt inte räcker med vanlig oaktsamhet för att brottet ska anses ha en kränkande karaktär. För att kränkningsersättning ska kunna utgå måste gärningsper- sonen i ett brottmål ha dömts för att ha begått brottet eller konsta- terats skadeståndsskyldig i ett tvistemål. Om den utpekade gärnings- personen inte dömts för brottet eller om gärningspersonen är okänd, är det fortfarande möjligt för den kränkte att få en annan typ av ersättning som liknar kränkningsersättning, s.k. brottsskadeersättning (se avsnitt 3.2.2). Det räcker dock inte att den skadelidande blivit utsatt för ett brott utan brottet måste också, som utvecklas i det följande, rikta sig mot ett visst skyddsintresse. Skyddsintressen – person, frihet, frid eller ära Brottet måste innefatta ett angrepp mot den skadelidandes person, frihet, frid eller ära, dvs. mot särskilt angivna skyddsintressen, vilka kan sägas skydda den skadelidandes privatliv och människovärde. Möjligheten till skadestånd omfattar alltså inte alla typer av brotts- liga handlingar. Det saknar betydelse till vilken brottstyp en gärning rent straffrättsligt hänför sig. Det avgörande är om den brottsliga handlingen angriper ett skyddat intresse (prop. 2000/01:68 s. 49). Bedömningen av om ett visst brottsligt angrepp utgjort ett an- grepp mot någon annans person, frihet, frid eller ära görs utifrån straff- rättsliga överväganden. Av förarbeten och praxis framgår vad som avses med de olika skyddsintressena. Angrepp mot någon annans person avser kränkningar av den kroppsliga integriteten. Hit hör typiskt sett brott som innefattar fysiska våldsinslag, t.ex. misshandel, försök till mord, vållande till kroppsskada eller sjukdom. Andra exempel är våld mot tjänsteman och förgripelse mot tjänsteman samt övergrepp i rättssak när den angripne utsätts för fysiskt våld (prop. 2000/01:68 s. 64 och SOU 1992:84 s. 265 f.). Angrepp mot någon annans frihet tar sikte på angrepp på den enskildes rörelse- och handlingsfrihet. Brott som kan innefatta an- grepp mot någons frihet är t.ex. människorov, människohandel, olaga frihetsberövande, olaga tvång och rån (prop. 2000/01:68 s. 64, prop. 2001/02:124 s. 30 och SOU 1992:84 s. 266). Angrepp mot någon annans frid avser angrepp som inskränker rätten att få vara i fred och hålla sitt privatliv för sig själv. Exempel på brott som kan utgöra ett angrepp mot någons frid är olaga hot, hem- fridsbrott, ofredande, mordbrand, hot mot tjänsteman, förgripelse mot tjänsteman och övergrepp i rättssak om gärningen innefattar hot (prop. 2000/01:68 s. 64 och SOU 1992:84 s. 266 f.). Även brott som kränkande fotografering och olaga integritetsintrång utgör angrepp på någons frid. Förmögenhetsbrott som t.ex. stöld och bedrägeri ger normalt inte rätt till kränkningsersättning då sådana angrepp i huvud- sak är inriktade på den drabbades egendom. Avsteg från den huvud- regeln kan dock göras i enskilda fall t.ex. vid stöld genom bostads- inbrott när brottet innefattat ett särskilt omfattande angrepp mot den drabbades frid och privatliv (se rättsfallen NJA 2011 s. 3 och ”Tak- läggaren” NJA 2019 s. 607 p. 7 och 8). Med angrepp mot någon annans ära avses angrepp som riktar in sig på den drabbades anseende eller självkänsla. Det är i första hand ärekränkningsbrotten som avses, t.ex. förtal och förolämpning. Även andra brott som t.ex. falskt och obefogat åtal, falsk och obefogad angivelse samt falsk och vårdslös tillvitelse kan innefatta ett angrepp mot någon annans ära (prop. 2000/01:68 s. 65 och SOU 1992:84 s. 269). En del brottsliga handlingar kan innefatta angrepp på flera olika skyddsintressen. Sexualbrotten och fridskränkningsbrotten kan inne- fatta angrepp mot både person, frihet och frid (prop. 2000/01:68 s. 65 f.). Detsamma kan vara fallet beträffande brotten människorov och människohandel. Kravet på allvarlig kränkning Utöver kravet att kränkningen ska ha orsakats genom ett brott som innefattar ett angrepp mot någons person, frihet, frid eller ära finns ytterligare en förutsättning för att rätt till kränkningsersättning ska föreligga. Kränkningen ska vara allvarlig. Kränkningar som inte är all- varliga ger alltså inte rätt till kränkningsersättning. Denna begräns- ning av rätten till kränkningsersättning har i förarbetena motiverats bland annat med att enskilda i det dagliga umgänget måste kunna tåla vissa irritationsmoment, att skadeståndsprocesser om bagateller inte bör uppmuntras och att samhällets begränsade resurser bör användas där de bäst behövs (SOU 1992:84 s. 210). Kränkningsersättning ska alltså endast utgå vid brottsliga handlingar som framstår som särskilt integritetskränkande. Vid bedömningen av om kränkningen är allvarlig ska samtliga relevanta omständigheter kring handlingen beaktas (jfr och , , version 10, s. 79). Allvarlighetsbedömningen ska göras objektivt utifrån hur allvarlig kränkning ett brottsligt an- grepp av det aktuella slaget typiskt sett kan anses ha inneburit. Viss vägledning finns i den uppräkning som görs i 5 kap. 6 § skadestånds- lagen av de faktorer som påverkar skadeståndets storlek. Domstolarna kan vid allvarlighetsbedömningen bland annat ta hänsyn till omständigheter hänförliga till gärningen, skadevållaren och den skadelidande (, Kränkningsersättning, 2010, s. 657 ff.). Omständigheter hänförliga till gärningen tar främst sikte på brotts- lighetens art. En del typer av brott är av sådan art att de i princip alltid innefattar en allvarlig kränkning, t.ex. allvarliga våldsbrott och de flesta sexualbrott. Vid brottslighet som innefattar lindrigt våld så som ringa misshandel eller våldsamt motstånd krävs ofta ytterligare in- slag för att allvarlighetskravet ska vara uppfyllt, ett sådant inslag kan vara att våldet utövats under uppmärksammade former eller att hand- landet på annat sätt haft ärekränkande inslag (prop. 2000/01:68 s. 65). Skadevållarens avsikter kan också ha viss betydelse för bedöm- ningen. Om brottet objektivt varit mindre allvarligt men syftet har varit att kränka den skadelidande kan kränkningen ändå komma att bedömas som allvarlig (, Kränkningsersättning, 2010, s. 668 f.). Frågan om en kränkning är allvarlig avgörs inte utifrån den skade- lidandes upplevelser, det ska som tidigare framhållits göras en objek- tiv bedömning. Vid allvarlighetsbedömningen kan dock viss hänsyn tas till subjektiva faktorer som den skadelidandes mottaglighet för skador, t.ex. att den skadelidande är särskilt sårbar eller känslig (, Kränkningsersättning, 2010, s. 658 ff.). Även den skade- lidandes beredskap för angreppet kan ha betydelse vid allvarlighets- bedömningen (se avsnitt 7.2). Den skadelidandes eget uppträdande kan också påverka bedöm- ningen av om han eller hon utsatts för en allvarlig kränkning. En all- varlig kränkning av den personliga integriteten förutsätter att angreppet riktat sig mot någon som åtminstone i viss mån värnat sin egen integritet. Det kan alltså vägas in att den skadelidande har provocerat fram kränkningen eller begått ett brott mot gärnings- personen i anslutning till kränkningen (se t.ex. dom i mål nr B 2564-20 och Hovrätten för Nedre dom i mål nr B 754-20). Ett medvetet risktagande från den skadelidande kan i vissa fall leda till att kravet på allvarlig kränkning inte uppfylls, men om det med- vetna risktagandet inte står i proportion till det som den skadelidande har blivit utsatt för, kan en allvarlig kränkning ändå anses föreligga. I den situationen kan det egna uppträdandet vara något som beaktas vid bestämmandet av kränkningsersättningens storlek (se avsnitt 4.2.4). Vid sexualbrott saknar den skadelidandes uppträdande som regel bety- delse för frågan om det förelegat en allvarlig kränkning (prop. 2000/01:68 s. 65 f.). meddelade prövningstillstånd i ett mål där hovrätten satte ner kränkningsersättningens storlek på grund av den skadelidandes uppträdande (Högsta domstolens beslut i mål nr T 6358-20). 4.2.3Vad ska kränkningsersättningen ersätta? Kompensera för vissa känslor Kränkningsersättningen avser att kompensera för känslor som den kränkande handlingen har framkallat hos den skadelidande, såsom rädsla, förnedring, skam eller liknande som inte tar sig sådana medi- cinska uttryck att det föreligger en personskada. Det är de negativa känslorna för det brottsliga angreppet som ska er- sättas, inte det framtida lidande som kan uppstå till följd av det brottsliga angreppet. Det ligger i sakens natur att själva kränkningen inte kan suddas ut genom ersättning i pengar. Ersättningen är dock avsedd att lindra verkningarna av kränkningen. I förarbetena anges att den skadelidande genom ersättningen t.ex. skulle kunna unna sig något extra och där- igenom skingra tankarna på kränkningen och den olust och det obe- hag som han eller hon har drabbats av. Den som utsatts för mycket grova kränkningar kan få en möjlighet att genom ersättningen göra nödvändiga förändringar i sin livssituation (prop. 2000/01:68 s. 48 f.). Förarbetsuttalandena kan förstås som att pengar kan användas på ett sätt som kan framkalla positiva känslor och att de på det sättet kan kompensera för de negativa känslor som kränkningen inneburit. Kränkningsersättningen får på detta sätt en reparativ funktion. Kränkningsersättningen ska även bidra till att den skadelidande får upprättelse för den förnedrande och kränkande handlingen. I detta ligger att upprättelsen ska bidra till att återställa den skadelidandes självrespekt och självkänsla (prop. 2000/01:68 s. 48). Om kränknings- ersättning utgår kan det även visa för den skadelidande själv och andra i dennes omgivning att han eller hon blivit felaktigt behandlad (SOU 1992:84 s. 214). Kränkningsersättningen kan därigenom fungera som ett slags erkännande för den skadelidande. Även annat kan bidra till upprättelse, t.ex. att skadevållaren döms för brottet. Vad som krävs för att upprättelse ska uppnås skiljer sig naturligtvis åt mellan olika skadelidande. En studie visar att brottsoffer som fått kränk- ningsersättning i stor utsträckning anser att ersättningen bidragit till upprättelse (, Kränkning och upprättelse, 2012, s. 232 f.). 4.2.4Hur bestäms kränkningsersättningens storlek? Allmänna utgångspunkter – en objektiv bedömning m.m. Kränkningsersättningen ska bestämmas efter vad som är skäligt med hänsyn till handlingens art och varaktighet, 5 kap. 6 § första stycket skadeståndslagen. Utgångspunkten vid bestämmandet av kränknings- ersättningens storlek är att den ska bestämmas utifrån en skönsmässig bedömning baserad på förhärskande etiska och sociala värderingar. Domstolarna ska se till vilken kränkning som typiskt sett kan antas ha uppkommit genom angreppet. Kränkningsersättningens storlek ska alltså huvudsakligen bestämmas utifrån objektiva faktorer. Ett skäl till det är att vissa personer har större förmåga än andra att i ord beskriva en upplevd kränkning. Ett annat skäl är att olika personer kan uppleva kränkningar på olika sätt. I särskilda fall, som kommer utvecklas nedan, kan hänsyn tas till subjektiva faktorer som t.ex. intensiteten i den skadelidandes upplevelser av kränkningen. Om det i det enskilda fallet framkommer att kränkningen har varit särskilt allvarlig eller kanske klart lindrigare än normalt, bör detta alltså kunna medföra avvikelser från den mera schablonartade bedömning som annars bör göras (prop. 2000/01:68 s. 51 f. och rättsfallet ”Skade- stånd efter övernattningen” NJA 2019 s. 1064). I förarbetena har det anförts att principen om full ersättning även gäller vid ideella skador (prop. 1975:12 s. 111). Denna grundsats saknar inte betydelse vid bestämmandet av kränkningsersättning (jfr SOU 1992:84 s. 213, SOU 1995:33 s. 321 ff. och rättsfallet ”” NJA 2014 s. 499 I p. Det är alltså skadan i det enskilda fallet som ska ersättas. I teoretisk mening innebär, som tidigare angetts, principen om full ersättning att den skadelidande ska försättas i samma situation som om kränkningen aldrig hade inträffat. Efter- som kränkningar tar sikte på upplevelser som objektivt inte går att värdera i pengar framstår uppgiften – att fastställa det korrekta be- loppet för den uppkomna förlusten – som en omöjlig uppgift. Kom- mittén om ideell skada beskrev det i termer av att det är ”något av en fiktion att tala om att skadeståndet utgör full ersättning för den lidna skadan” (SOU 1992:84 s. 33). Till följd av de svårigheter som finns vid värderingen av ideella skador, såsom kränkning i samband med brott, måste förlusten därför uppskattas skönsmässigt genom en mer fri bedömning – baserat på förhärskande etiska och sociala värder- ingar i samhället. En närmare redogörelse för vad som kan menas med de etiska och sociala värderingarna i samhället finns nedan. I den praktiska tillämpningen bestäms ersättningen ofta med väg- ledning av avgöranden från främst och Brotts- offermyndigheten genom . Det innebär att kränkningsersättningen bestäms genom en jämförelse med andra liknande fall – med stöd av vad som närmast skulle kunna beskrivas som schabloner. En schablonisering av kränkningsersätt- ningen var något som i förarbetena ansågs vara positivt, men det framhölls att det borde finnas utrymme för att ta hänsyn till individuella variationer i enskilda fall (SOU 1992:84 s. 256). Som kommer att framgå i det följande kan domstolarna utöver en jäm- förelse med andra liknande fall även finna vägledning i 5 kap. 6 § första stycket skadeståndslagen, den bestämmelse som reglerar vad som kan beaktas vid bestämmandet av kränkningsersättningen. 5 kap. 6 § första stycket skadeståndslagen I 5 kap. 6 § första stycket skadeståndslagen anges olika omständig- heter som bör beaktas vid bestämmandet av kränkningsersättningens storlek. Enligt bestämmelsen ska kränkningsersättningen bestäm- mas efter vad som är skäligt med hänsyn till handlingens art och var- aktighet. Det ska även särskilt beaktas om handlingen •haft förnedrande eller skändliga inslag, •varit ägnad att framkalla allvarlig rädsla för liv eller hälsa, •riktat sig mot någon med särskilda svårigheter att värja sin per- sonliga integritet, •inneburit missbruk av ett beroende- eller förtroendeförhållande, eller •varit ägnad att väcka allmän uppmärksamhet. Omständigheterna som anges i 5 kap. 6 § första stycket skadestånds- lagen anknyter i huvudsak till objektiva förhållanden hänförliga till gärningen. Omständigheterna påverkar typiskt sett graden av kränk- ning och därmed även skadeståndets storlek. I förarbetena framhölls att det var motiverat att lagfästa de angivna omständigheterna då de ansågs vara så grundläggande vid bestämmandet av kränkningsersätt- ningens storlek. Vidare anfördes att det inte är möjligt att precisera alla relevanta omständigheter som ska beaktas vid ersättningens be- stämmande. Det är i stället domstolarnas uppgift att bestämma vad som ska beaktas i ett enskilt fall (prop. 2000/01:68 s. 52). Det finns inte någon enkel metod för hur skadeståndet ska beräknas. Avsikten med 5 kap. 6 § skadeståndslagen är att peka på vissa om- ständigheter som i hög grad är ägnade att typiskt sett påverka graden av kränkning. Bestämmelsen är alltså inte uttömmande utan även andra omständigheter kan vara betydelsefulla i det enskilda fallet (SOU 1992:84 s. 275 f.). I det följande redogörs för de omständigheter som enligt 5 kap. 6 § första stycket skadeståndslagen bör beaktas vid ersättningens bestämmande. Handlingens art och varaktighet Att hänsyn ska tas till handlingens art innebär att ersättningen varierar beroende på vilken typ av övergrepp det är fråga om. Brottstyper som t.ex. sexualbrott och allvarliga våldsbrott anses normalt sett medföra en större kränkning än andra brott (prop. 2000/01:68 s. 74 och SOU 1992:84 s. 276). Ersättningsnivån påverkas även av hand- lingens varaktighet. Det kan t.ex. gälla ett utdraget brottsligt angrepp eller angrepp som upprepats över (prop. 2000/01:68 s. 74 och SOU 1992:84 s. 276). Förnedrande eller skändliga inslag (punkten 1) I denna punkt åsyftas främst vissa former av sexualbrott. I för- arbetena anges gruppvåldtäkter som exempel på brott som innefattar särskilt förnedrande och skändliga inslag. Dessa inslag kan variera i styrka från fall till fall. Även våldsbrott kan innehålla förnedrande och skändliga inslag, t.ex. när våldet innebär tortyr eller stympning. Fysiskt våld och hot som tar sig uttryck i pennalism eller trakasserier av allvarligt slag kan också hänföras hit. Det gäller inte minst när våldet är ägnat att bryta ner den utsattes självförtroende, vilket kan vara fallet vid t.ex. misshandel av någon närstående (prop. 2000/01:68 s. 74 f.). Allvarlig rädsla för liv eller hälsa (punkten 2) Hänsyn ska vidare tas till om den kränkande handlingen har varit ägnad att framkalla allvarlig rädsla för liv eller hälsa. Det är främst våldsbrott som utförts med stor hänsynslöshet eller grymhet som åsyftas här. Brott som t.ex. försök till mord eller försök till dråp samt andra allvarliga våldsbrott kan hänföras hit. Alla former av grov miss- handel anses inte kunna framkalla allvarlig rädsla för liv eller hälsa. Också vid allvarligare hot kan omständigheterna vara sådana att angreppet anses ägnat att framkalla allvarlig rädsla för liv eller hälsa. Även ett brott som människorov kan anses ägnat att framkalla allvarlig rädsla för liv och hälsa. Det gäller särskilt i de fall där gärningspersonens avsikt varit att skada den skadelidande, men också då den skadelidande förs bort och spärras in (prop. 2000/01:68 s. 75 och SOU 1992:84 s. 278 f.). Särskilda svårigheter att värja sin personliga integritet (punkten 3) Punkten tar sikte på fall där gärningspersonen utnyttjat den skade- lidandes oförmåga att försvara sig eller på annat sätt värja sig mot angreppet. Utmärkande för angrepp som riktar sig mot någon med särskilda svårigheter att värja sin personliga integritet är att skade- lidande är ett barn, en åldring eller en person med en fysisk eller psykisk funktionsnedsättning. Om den skadelidande har tillfälliga svårigheter att värja sig, t.ex. på grund av att han eller hon befinner sig i ett berusat eller drogat tillstånd, kan hänsyn även tas till det. Detta gäller särskilt om det är gärningspersonen som drogat den skadelidande, som av det skälet inte varit medveten om vad han eller hon utsatts för (prop. 2000/01:68 s. 75). Missbruk av ett beroende- eller förtroendeförhållande (punkten 4) Denna punkt tar främst sikte på sexuellt utnyttjande av underårig. Även i andra fall kan den omständigheten att gärningspersonen och den skadelidande står i ett beroende- eller förtroendeförhållande till varandra påverka graden av kränkning. Det kan t.ex. handla om att en arbetsgivare utnyttjar en arbetstagares beroendeställning eller att en lärare utnyttjar den särskilda anknytning som en elev kan känna till läraren (prop. 2000/01:68 s. 75). Ägnad att väcka allmän uppmärksamhet (punkten 5) Det är främst ärekränkningsbrotten som åsyftas i denna punkt, t.ex. förtal. Det kan också gälla situationer där någon misshandlas eller ofredas inför andra. Även uppgifter som spridits och gjorts tillgäng- liga för andra omfattas av denna punkt (jfr prop. 2000/01:68 s. 75 och rättsfallet NJA 2015 s. 86). Etiska och sociala värderingarna i samhället Eftersom en rent ideell skada inte kan mätas i pengar är det svårt att värdera skadan. I förarbeten har det som framhållits ovan uttalats att det bland annat är de förhärskande etiska och sociala värderingarna i samhället som ska vara styrande för kränkningsersättningens storlek. Det kan beskrivas som att kränkningsersättningen ska bestämmas utifrån en uppskattning av hur medborgarna i samhället i allmänhet bedömer nivån på kränkningen – baserat på de etiska och sociala värderingar som råder i det samhälle de lever i. Det är emellertid svårt att fastställa vad som är de förhärskande etiska och sociala värder- ingarna i samhället. För att få en närmare kunskap om innebörden av dessa värderingar och hur de kan eller bör påverka den skönsmässiga bedömningen av skadeståndets storlek kan det vara relevant att genom- föra empiriska studier med rättssociologiska inslag (jfr , Kränkning och upprättelse, 2012, s. 112 ff.). En sådan empirisk studie kopplad till kränkningsersättningen visade bland annat att många av respondenterna ansåg att ersättningsnivåerna för kränkning inte stämmer överens med de värderingar och normer som råder i sam- hället (a.a. s. 231 f.). konstaterade dock att kränknings- ersättningen ändå tycks ha ett brett stöd i samhället, trots insikten om att ersättningen inte kan återställa brottsoffrets känslor (a.a. s. 226). En senare uppföljning av studien publicerades . Uppföljningen visade ett liknande resultat som vid den tidigare studien (och , Kränkning och upprättelse, 2021, s. 33 ff.).