sou · H9B374d2 · 2021-09-23 00:00:00 — Då en hemställan alternativt samtycke enligt SO 5 resp 8 §§ sker ytterst sällan (fråga om samtycke enligt SO 8 § har aldrig väckts sedan SOs till- komst 1810), och inte torde vara av brådskande art när så sker, är en sådan ord- ning där Konungen själv agerar, och inte en tillfällig riksföreståndare som endast fullgör hans uppgifter, förståelig. Samma ordning torde även gälla en tillfällig riksföreståndare som tillträtt en- ligt RF 5:4 p.g.a. att tronföljaren ännu inte fyllt , och detta kan få oönskade följder. Om tronföljaren är mycket ung vid Konungens (regerande drottnings) frånfälle kan riket ha en tillfällig riksföreståndare en mycket , och att , exempelvis, förhindra att äldre medlemmar av konungahuset, men med sämre rätt till tronen än den omyndige monarken, ingår äktenskap utan att förlora arvsrätten till tronen ter sig märklig. Frågan är inte behandlad vid den senaste övergripande förändringen av SO.”862 861Rydin 1863 s. 313 862Vabi 2003 s. 129. Vabi konstaterar sedan, med hänvisning bl.a. till och , att konungens beslutanderätt i dessa frågor inte kan härledas ur statschefsfunktionen utan baseras på hans ställning som överhuvud för det kungliga huset,863 vilket alltså skulle innebära just de märkliga konsekvenser som anges i citatet ovan. Detta stämmer överens med en del äldre uttalanden i anslutning till 39 § regeringsform, som bl.a. gjorde att konungen under utrikes resa inte kunde befatta sig med rikets styrelse och inte heller utöva den kungliga makten genom att förläna ordensvärdigheter (se nedan avsnitt 8.3.2.). Detta skulle dock inte hindra att konungen befattade sig med hov- och familjeangelägengheter, eftersom han hanterade dessa som privatman. Till familjeangelägenhet skulle räknas samtycke till en prinsessas gif- termål eftersom det saknade statsrättslig betydelse, medan däremot samtycke till en prins giftermål utgjorde ett utövande av den konungsliga makten, då det påverkade success- ionen.864 Att det var fråga om ett statsrättsligt relevant handlande som skulle hanteras i stats- rådet som ett regeringsärende var ståndpunkt.865 uttalade att konung- ens myndighet över det kungliga husets medlemmar inte borde anses tillhöra hans personliga rättsställning utan ses som utövande av ”vissa på konungen ankommande statliga befogen- heter”.866 Ännu märkligare blir den ovan nämnda slutsatsen i belysning av att statschefen kan ge kungahusets andra medlemmar rätt att använda en modifierad form av stora riksvapnet (se avsnitt 5.6.7. ovan). Rättsläget skulle alltså vara sådant att en riksföreståndare skulle kunna besluta om vapen för kungahusets (andra) medlemmar men inte hemställa hos regeringen om samtycke till dessa medlemmars giftermål. – som var av uppfattningen att beslutsmakten enligt successionsordningen skulle utövas av konungen i statsråd867 – menade att det av den uppfattningen följde att besluts- makten överflyttades på förmyndarstyrelse, regent eller interimistiskt regerande statsråd en- ligt regeringsform: ”Icke blott vid konungs omyndighet utan även vid hans sjukdom kan – såsom framgår av exemplet från konung sista år – ställföreträdarskapet få en utsträckning , som utvisar nödvändigheten av ett fasthållande vid, att det här gäller en konstitutionell funktion, vars utövning, när den än av behovet påkallas, bör möjliggöras genom den kontinuitet i verksamheten, som författningen till- försäkrar regeringsmyndigheten. , som det här kan bli fråga om, torde man varken kunna tänka sig berörda §§ [bestämmelserna i successionsord- ningen som innehöll krav på konungens samtycke] försatta ur tillämplighet eller vederbörande medlemmar av konungahuset betagna möjligheten att utan åsido- sättande av grundlagens bud vare sig ingå giftermål eller resa utrikes.”868 863Petrén och Ragnemalm 1980 s. 369. 864Se härtill och 1949 s. 257. 865Malmgren 1947 s. 50; , och 1971 s. 59. 866Malmgren 1948 s. 80. 867Se härtill 1911 s. 143. 868Varenius 1924 s. 200. Dessa skäl gör sig naturligtvis i lika hög grad gällande, sedan statschefsämbetet skilts från regeringsmakten. Som nämnts uttalade Fahlbeck att bestämmelserna måste tolkas på ett för- nuftsenligt sätt.869 Den förnuftsenliga tolkningen är enligt min mening den som gjort sig till tolk för, oavsett att han knöt beslutsmakten till regeringsfunktionen och inte funktionen som kungahusets överhuvud. Det finns inget som tyder på att lagstiftarna bakom regeringsform eller ändringar i successionsordningen övervägde hur de situationer som och beskriver ska hanteras. Därför är det tveksamt om en ren begreppsanalys ska tillåtas medföra besynnerliga och oövervägda konsekvenser. Åtminstone vid långvariga riksföreståndarskap, såsom under en omyndig konung, talar en förnuftsenlig tolkning för att även konungens befogenheter inom ramen för husmakten ska överflyttas på en riksföreståndare. 5.7.2.Är de successionsberättigade privatpersoner eller har de en offentligrättslig ställning? Förbudet mot att inneha civilt ämbete menade att medlemmarna av kungahuset intog en upphöjd ställning, till följd av sin successionsrätt, vilket framgick av deras särskilda straffrättsliga skydd, av att de fick anslag av statskassan och av att de kunde tjänstgöra som tillfällig regent.870 menade att kungahusets medlemmar var en särskild kategori personer som intog en ”offentlig ställ- ning”871 vid sidan av t.ex. ämbets- och tjänstemän samt medlemmar av folkrepresentationen. Enligt Reuterskiöld kunde ingen myndighet tillgripa tvångsåtgärder eller väcka åtal mot nå- gon medlem av kungahuset utan konungens tillstånd, detta utan lagstöd men på grund av kungahusets offentligrättsliga ställning.872 Detta ansåg i sin tur inte stämma, ef- tersom lagstöd för en sådan uppfattning saknades.873 I 45 § regeringsform föreskrevs att prinsar av det kungl. huset inte fick ha något civilt ämbete, något som inte hindrade innehav av militärt ämbete eller prästerlig syssla.874 Som noterade hade frågan varit uppe till diskussion vilka ämbeten som omfattades av förbudet.875 Stadgandet ansågs inte hindra att en prins var kansler för något av rikets universitet; detta var då en oavlönad syssla som styresman för en självstyrande korpo- ration.876 Sedan universitetskanslersämbetet blivit avlönat kunde prins inte inneha det.877 Syftet med förbudet var att en successionsberättigad borde få överblick över statens hela verksamhet och inte begränsa sin kunskap till verksamheten i någon viss befattning,878 dock borde de successionsberättigade ha erfarenhet av krigsmakten eftersom de kunde bli överste 869Fahlbeck 1955 s. 8. 870Rydin 1863 s. 311. 871Blomberg 1911 s. 100, se även s. 183-186. 872Reuterskiöld s. 210. 873Malmgren 1948 s. 81. 874Kjellén 1890 s. 57. Jfr angående frågor om borttagande av förbudet bet. 875Hagman 1902 s. 105. Jfr angående befattningen som inspektör över militärläroverken konstitutionsut- skottets bet. 1868:1 s. 13 (reservation). 876Reuterskiöld s. 80. 877Malmgren 1947 s. 51. 878Kjellén 1890 s. 57-58, som hänvisar till bet. krigsherre.879 På dessa olika sätt intog alltså en successionsberättigad person en ”undantags- ställning [---] i samhället”.880 En prins som hade förlorat successionsrätten omfattades inte längre av dessa begränsningar.881 I N 1869 s. 735 finns återgivet ett fall , då en boktryckare till en av jurymän- nen i ett tryckfrihetsmål valt kronprinsen (I). Kämnärsrätten inhämtade yttrande från . Konungen ansåg det stridande mot ”andan och meningen af statsförfatt- ningen”882 att en arvfurste fungerade som juryman. Den kungliga domsrätten utövades i , och eftersom kronprinsen kunde komma att styra riket i faderns frånvaro, kunde han inte falla under samma bestämmelser som övriga medborgare. I NJA 1890 s. 370 hade en tilltalad i tryckfrihetsmål föreslagit prins som juryman. rådhusrätt fann det emellertid inte ”vara med grunderna för stadgandet i 45 § regeringsformen och gällande tryckfrihetsförordning överensstämmande” att prins ”såsom prins af det kongl. huset” utsågs till juryman. Hovrätten och gjorde ingen annan bedömning. skrev att prinsar av det kungliga huset ansågs ”på grund av”883 45 § regeringsformen inte valbara och hänvisade till rättsfallet, men det lämnas något oklart om jurymannaskap utgjorde ett ”civilt ämbete” eller enbart jämställdes med så- dant. Det sistnämnda är mest sannolikt. Någon motsvarighet till 45 § regeringsformen finns inte i nu gällande regeringsform. Som ovan tagits upp i avsnitt 5.4.4. fanns ett krav på jämbördiga giftermål, och till ”en- skild man” räknades inte prinsar av det svenska kungahuset. Detta innebär att de succes- sionsberättigade prinsarna måste anses ha haft något slags offentligrättslig ställning. Detta utgick man ifrån även i samband med att prins gifte sig med enskild mans dotter. Han var då inte längre ”medlem af det kongl. huset i den mening, grundlagarne fäste vid detta uttryck”, och han skulle avstå från sina titlar och ”i följd deraf jemväl från de före- trädesrättigheter, han i nämnda egenskaper åtnjutit”.884 Han utträdde ”ur den undantagsställ- ning, på hvilken grundsatsen om meddelande af apanage åt yngre konungasöner vilade”.885 Vabi har gjort gällande att de som konungen kan ge tillstånd till enligt successionsord- ningen m.fl. lagar, det vill säga andra medlemmar av det kungliga huset, är att se som en- skilda.886 Han bygger detta på ett uttalande av Sterzel om att övriga medlemmar av kungahu- set ”inte ges någon officiell ställning i [regeringsformen] annat än vid tillfälligt inträde som statschef”.887 De är därför ”genomgående att betrakta som enskilda personer”888 eller ”pri- vatpersoner”.889 Bramstång har å andra sidan anfört att ”en stor del av kungliga eller furstliga personers ’privatliv’ kan på grund av deras officiella särställning på ett eller annat sätt sägas 879Reuterskiöld s. 49; 1948 s. 81-82. 880Kjellén 1890 s. 59. 881Kjellén 1890 s. 59. 882N 1869 s. 735 på. 883Malmgren 1921 s. 201. 1888:31 s. 2. 1888:31 s. 3. 886Vabi 2003 s. 134. 887Sterzel 2009 s. 156. 888Sterzel 2009 s. 156. 889Bull och Sterzel 2019 s. 151, se även s. 24. utgöra offentliga angelägenheter; gränsen till vad som skulle kunna betecknas som en helt privat sfär synes vara svår att draga”.890 Vabis uppfattning kan inte anses riktig, och jag anser inte att Sterzels slutsats är välun- derbyggd. Det är en sak att de övriga medlemmarna av kungahuset enligt regeringsformen endast har en officiell ställning i egenskap av riksföreståndare. Men kungahuset består av en i suc- cessionsordningen definierad krets personer som har en plats i den svenska tronföljden och just därför (utöver i andra hand av utsedd person eller talman) kan inträda som riksföreståndare. De kan därför inte uppfattas som helt och hållet privatpersoner. Utöver att de kan inträda som riksföreståndare omfattas de av offentligrättslig särreglering enligt suc- cessionsordningen när det gäller religion och giftermål samt enligt och även skattelagstiftningen om de erhåller statliga anslag. Detta gäller även om det numera finns en inre krets av de närmast successionsberättigade och en yttre krets av dem som är mer avlägset successionsberättigade. Även om graden av den offentligrättsliga särställningen varierar mel- lan dessa kategorier, kan ingen av dem helt anses sakna särskild offentligrättslig ställning. Beträffande konungen anfördes i SOU 1972:15: ”Det är knappast påkallat att härvidlag [beträffande konungens representations- uppgifter] försöka dra en skarp gräns mellan officiellt och privat. Varje statsche- fens agerande som kommer till allmänhetens kännedom bidrar till att forma dess bild av statschefen.”891 I SOU 1977:5 angavs att bestämmelserna i successionsordningen om bl.a. giftermål för en prins ”i stora delar leder sitt ursprung från längesedan förgångna historiska skeden” och innebär att en prins ”måste underkasta sig den inskränkning i de medborgerliga fri- och rät- tigheterna som särreglerna innebär om han inte vill gå förlustig sin successionsrätt och där- med också de titlar och företrädesrättigheter som följer med denna”.892 Syftet med detta var enligt utredaren ”att i den mån det är möjligt avgränsa den ätt inom vilken kronan skall gå i arv så att den bevaras som en exklusiv och sluten enhet med en viss distans till befolkningen i övrigt”.893 Detta skulle i sin tur utgöra en förutsättning för att konungen skulle kunna inta den opartiska ställning som var ett av huvudmotiven för arvsmonarkin. Frågan om vilket mått av distans mellan kungligheter och allmänhet som är lämpligt och önskvärt kan förstås diskuteras, men uttalandet är intressant i den del det ställer successionsrätt och företrädes- rättigheter mot krav på opartiskhet och inskränkning i medborgerliga friheter. Att det är svårt att dra en entydig gräns mellan kungahusets medlemmars officiella funk- tion och privatliv menar jag är tydligt, inte bara när det gäller konungen utan även, om än i mindre mån, övriga medlemmar av kungahuset. Det är enligt min mening lika svårt att anse att de är helt och hållet officiella personer som att de är helt och hållet privatpersoner. 890Bramstång 1990 s. 10. 891SOU 1972:15 s. 139. 892SOU 1977:5 s. 42. 893SOU 1977:5 s. 42. 6.Finansieringen av statschefens, kungahusets och hovets verksamhet samt den kungl. dispositionsrätten till statlig egendom 6.Finansieringen av statschefens, kungahusets och ho- vets verksamhet samt den kungl. dispositionsrätten till statlig egendom 6.1.1.Kronogods, patrimonialgods och eget gods I flera länder har fast egendom med anknytning till konungaämbetet delats in i krono- gods (bona regalia), patrimonialgods (bona patrimonialia) och eget gods. Kronogods är den stat- liga jord vars avkastning använts till försörjningen av konungen och för andra statliga utgifter. Patrimonialgods är den jord som hörde till kungaätten. Eget gods är den jord som konungen kunde äga på samma villkor som andra medborgare. Som en särskild typ av kronogods ska också nämnas kronans anspråk på olika typer av naturtillgångar, såsom allmänningar och malmfyndigheter och vissa rättigheter till skog, jakt och vatten.894 Detta kallas jura regalia mi- nora, mindre regalrätter, till skillnad från högre regalrätter, jura regalia , som domsrätt, beskattningsrätt och mynträtt. De mindre regalrätterna kallas ofta enbart regalrätter.895 Ett annat begrepp som återkommer i dessa sammanhang är fiscus , som ursprungli- gen betydde den kejserliga kassan i antikens till skillnad från statens kassa, som kallades aerarium. I svenska medeltidsbrev synes fiscus användas om en institution till vilken kro- nans tillgångar hör, medan fiscus regis är namnet på skattkammaren som sådan.896 Begrepps- utvecklingen såg olika ut i olika länder, även om det generellt sett sedan medeltiden gjordes åtskillnad mellan gods som hörde till konungaämbetet och konungens privata gods.897 I det medeltida synes fiscus och ancient demesne ha avsett samma sak, nämligen de gods som hörde till konungaämbetet och som inte fick avyttras, och som ställdes i motsats till bona patrimonialia.898 I det tysk-romerska riket fanns Königspfalzen såsom gårdar och byggda och använda av konungen.899 De två kategorierna patrimonialgods och konungens eget gods har i svensk rätt tillsam- mans betecknats som ’konungens arv och eget’. Detta gäller framför allt de s.k. gustavianska arvegodsen, den fasta egendom som efterlämnade vid sin död. De bestod dels av gods som hade ärvt av sin far, dels av gods som blivit ägare till genom reduktionen av kyrkans egendomar, dels ock av gods som tillkommit genom köp och byten. konstaterade sedan att en del av dessa gods rätteligen tillhörde kronan och 894Carl , Framställning af de så kallade grundregalernas uppkomst och tillämpning i intill slutet af sextonde århundradet, med anledning af den uppdiktade berättelsen om ett riksdagsbeslut på , Kungl. Vitterhets- Historie- och Antikvitets-Akademiens handlingar, bd XXIV, : , 1864. 895Gösta Åqvist, ”Till den svenska regalrättens historia” i Rättshistoriska studier, bd 11, : , 1985, s. 177-227 på s. 179-180. 896Pettersson 1998 s. 12-18. 897Rosén 1949 s. 64-69. 898Kantorowicz 2016 (1957) s. 164-192. 899”Königspfalzen” i Handwörterbuch zur deutschen Rechtsgeschichte, bd II, 1978, s. 1044-1055 (A. Gauert). Finansieringen av statschefens, kungahusets och hovets verksamhet samt den kungl. dispositionsrätten till statlig egendom återtog en del av godsen till att bli patrimonialgods, men sedan Vasaätten dött ut blev samtliga dessa gods kronogods. Jorden i delades in i fyra jordnaturer, som definierade vilka rättigheter och skyl- digheter som hörde till fastigheten i fråga. Det fanns krono-, skatte-, frälse- och kyrkojord. Kronojorden var den jord som staten var ägare till, skattejorden den jord som ägdes av bön- der som betalade skatt till staten, frälsejorden den jord som adelsmän ägde och som var befriad från statlig skatt, och kyrkojorden den jord som kyrkan ägde.900 Som beräkningsgrund för beskattning av fast egendom fungerade mantalet. ’Hemman’ var en beteckning för man- talsatt mark och ’lägenhet’ för icke mantalssatt mark.901 6.1.2.Morgongåvor, livgeding och änkesäten. ”Fundus instructus” Vid kungliga giftermål ingicks äktenskapskontrakt mellan statsöverhuvudena tillika kungahusens överhuvuden, där bl.a. hemgiften och den eventuella försörjningen av bruden som änka reglerades.902 Kontrakten synes ha varit ganska standardiserade till form och inne- håll.903 Detta var en typ av traktater, och den senaste sådana förefaller vara den som ingicks mellan och i samband med (VI) giftermål med Änkedrottningar gavs försörjning och bostad genom morgongåvor, livgeding och änke- säten. En innefattade bl.a. ett bestämt belopp med en viss ränta som utbetalades , och inkomsterna från vissa slott och landområden (livgeding) fungerade som säker- het för morgongåvan och som änkeförsörjning.905 Livgeding var självständiga län som för- valtades av en änkedrottning. Den första som hade ett livgeding var änka och den sista , änka.906 Genom 38 § regeringsform infördes ett förbud mot att förläna livgeding.907 Detta bekräftades även i 45 § regeringsform, som dock formellt endast omfattade de successionsberättigade prinsarna, trots att livgeding inte var något som de tidigare hade innehaft.908 Änkesäte är en mer allmän benämning på en bostad, i här aktuella fall slott, som änkan efter en konung eller prins anvisats efter det att betydelsen av försörjning genom liv- geding upphört. Även änkesäten kunde ge inkomster genom avkastningen av t.ex. det jord- bruk som tillhörde . 900Lars , Svenska Ekonomi-Lagfarenheten, 2 uppl., : F. & G. Beijer, 1868, s. 68-92; , Systematisk framställning av svenska kameral-lagfarenheten, 2 uppl., : N. M. , 1867, s. 55-65, 92-93 och 101-103. 901Nilsson-Stjernquist 1950 s. 120-122. 902Rangström 2010 s. 16-17. 903Hillenbrand 1996 s. 49-50. 904Reuterskiöld s. 208; des Nations, Recueil des traités, XXII:388, no. 905Hillenbrand 1996 s. 128-151. Se också 1896 s. 261, jfr även s. 74-75, samt betr. medeltida nordiska drottningars hemgift och , ”Om medgift, morgengave og livgeding i de nordiske kongehuse i middelalderen” i Innsikt og utsyn. til , : Historisk institutt, 1996, s. 79-93. 906Se angående detta och , Änkedrottning livgeding 1660-1719, Hi- storiska serien nr 26, ; Kungl. Vitterhets Historie och Antikvitets , 2011. 907Hildebrand 1896 s. 213, 261 och 430. 908Jfr Cederschjöld 1828 s. 1-2 och Naumann 1879-84 bd 2 s. 340 samt s. 23-24. Finansieringen av statschefens, kungahusets och hovets verksamhet samt den kungl. dispositionsrätten till statlig egendom En fundus instructus (ordagrant: utrustad eller försedd jordegendom) var i romersk rätt ett slags legat som inkluderade alla tillbehör till en jordegendom som t.ex. mat, förråd, möbler m.m.909 Fundus instructus var mer omfattande än andra liknande rättigheter och inkluderade även sådant som inte var nödvändigt för brukandet av egendomen men som hade använts av tidigare innehavare av densamma.910 I nu aktuella sammanhang har begreppet använts för att beskriva de tillhörigheter som t.ex. möbler och vagnar som har hört samman med ett slott, framför allt när det har tagits i anspråk som ett framtida änkesäte. 6.2.Uppsala öd, husabyar och kungsgårdar. Finansieringen av hov och kungahus 6.2.1.Uppsala öd före nedtecknandet av landskapslagarna Den äldsta beteckningen på jord som hörde till konungarna och som användes för deras försörjning är öd. Detta begrepp förekommer först i några av de gamla nordiska sa- gorna.911 Ynglingasagan är den första sagan i och nedteck- nades omkring år 1230.912 Där sägs att , som också hette – något som gav Yng- lingaätten dess namn – hade sin huvudboplats i och samlade alla sina skatter, rike- domar och lösören där. ”Då uppstod öd och det har alltid funnits där sedan”.913 Ordet ’öd’ kommer av auðr eller öþer som betyder (jord)egendom914 eller rikedom,915 och står i genitiv; en modern översättning skulle alltså vara rikedomar eller de rikedomar som hör till Uppsala.916 berättar vidare i Ynglingasagan att konung eller Önund senare lät bygga gårdar i vart stort härad i och drog omkring hela landet för att gästa,917 men det är inte alldeles klart om dessa gårdar hade någon koppling till öd eller om det var en annan typ av kungliga egendomar. I eller den heliges saga återkom till att öd var namnet på sveakungens egendom.918 Det är svårt att säga vilka 909Adolf , , : , reprint 1991, s. 505 och 540. 33.7, Krueger och Mommsen 1872 s. 468-473. 910Dennis P. Kehoe, ”Approaches to Profit and Management in Roman : The Evidence of the Digest” i m.fl. ), Landuse in the Roman , : Accademia di Danimarca, 1994, s. 51. Jfr betr. de Holstein-gottorpska äktenskapskontrakten Hillenbrand 1996 s. 165-170. 911Snorre Sturluson, Nordiska kungasagor. Från Ynglingasagan till saga, : Fabel, 1991; , Nordiska kungasagor. den heliges saga, : Fabel, 1992. 912Kristinn Jóhannesson, förord i Sturluson s. 7. 913Sturluson 1991 s. 32. Se härtill 1998 s. 19. F. Söderwall, öfver svenska medeltids-språket, bd 2, del 2, þ(TH)-Ö, : Berlingska, 1900-18, s. 1161 och 1163. Söderwall tar upp öd både under ödhe och öþer samt jämställer ”ödhe” med ”öþer”. 915Söderwall 1900-18 s. 1163; 1964 sp. 434; 1998 s. 21-26. 916Pettersson 1998 s. 26. 917Sturluson 1991 s. 58. 918Sturluson 1992 s. 89. Finansieringen av statschefens, kungahusets och hovets verksamhet samt den kungl. dispositionsrätten till statlig egendom slutsatser man kan dra av detta när det gäller faktiska historiska förhållanden.919 be- sökte lagmannen i Västergötland.920 Det är tänkbart att han då fick uppgifterna om öd och därmed om de föreställningar man hade i om den kungliga egendomen vid denna tid.921 Detta skulle också kunna tyda på att öd var ett etablerat begrepp i . Så mycket är dock klart att det åtminstone finns exempel på att en åtskillnad redan på gjordes i mellan kronans gods och konungens personliga gods. gjorde i ett brev en skillnad mellan egendom som han innehade på grund av fädernearv (ex paterna successione) och som han disponerade på grund av kunglig rätt (ex regio iure).922 donerade på sin kröningsdag ett av kronogodsen (de bonis regalibus) till och meddelade då att han fört över lika mycket av sitt patrimonialgods (de patrimonio nostro) till kronan.923 Detta tyder på att kronans godsinnehav i vart fall var skyddat till sitt värde, men inte till den exakta godssamman- sättningen.924 öd nämns i det ena av två dokument, som utger sig för att utgöra samtida redo- görelser 1282 fattat herredagsbeslut, som i verkligheten aldrig ägt rum.