sou · H9B391 · 2021-11-24 00:00:00 — Enligt artikel 2 i den franska rymdlagen gäller lagen både rymd- verksamhet som bedrivs från franskt territorium eller anläggningar under fransk jurisdiktion, oavsett operatörens nationalitet, samt rymd- verksamhet som bedrivs utanför franskt territorium av franska med- borgare och juridiska personer som är baserade i . Av arti- keln följer vidare att tillstånd krävs om en aktör avser att sända ut eller återföra ett rymdföremål eller avser att säkerställa kontrollen av ett sådant föremål när det befinner sig i yttre rymden. Den nya lagens tillämpningsområde Den nya brittiska rymdlagen, Act, omfattar rymdverksamhet och suborbital verksamhet som bedrivs från Stor- (avsnitt 1.1). Den äldre brittiska rymdlagen, Outer Space Act, , gäller emellertid fortfarande för rymdverksamhet som bedrivs utanför brittiskt territorium och som utförs av brittiska medborgare och juridiska personer som lyder under brittisk lag (av- snitt 2.1 och 2.2). Begreppet rymdverksamhet (space activity) definieras i Act som ”a) launching or procuring the launch or the return to earth of a space object or of an aircraft carrying a space object, b)operating a space object, or c) any activity in outer space” (av- snitt 1.4). Begreppet suborbital verksamhet (sub-orbital activity) defi- nieras som ”launching, procuring the launch of, operating or procuring the return to earth of – a) a craft to which subsection (5) applies – a rocket or other craft that is capable of operating above the strato- sphere or a balloon that is capable of reaching the stratosphere carrying crew or Passengers – b) or an aircraft carrying such a craft, but does not include space activity” (avsnitt 1.4 och 1.5). rymdlag, Outer Space and High-Altitude Activities Act, är, den första lagen om rymdverksamhet på . Bakgrunden till lagen är att amerikanska företaget önskade att etablera en kommersiell utsändningsbas från . Lagen är, precis som den brittiska lagen, omfångsrik sett utifrån antal be- stämmelser och bygger på den engelska traditionen, som avviker från nordisk lagstiftningstradition. Lagen är emellertid ett exempel på ett mindre land som i sin lagstiftning tar höjd för en framtida mer utvecklad utsändningsverksamhet. Lagen gäller för rymdverksamhet som utförs på samt av medborgare i och juridiska personer som lyder under nyzeeländsk lag (del 2, samt del 1 punkten 4). Lagen gäller också för ”höghöjdsverksamhet” som avser höjder över bland annat ”flyg-nivå 60 000”, det vill säga 60 000 fot (del 2, avsnitt 6 samt del 1 punkten 4). Den nya lagens tillämpningsområde Men rymdföremål (space object) avses enligt del 1 punkten 4; ”(a) a launch vehicle that is launched, or is intended to be launched, into outer space; or (b)a payload that is carried or launched, or intended to be carried or launched, by a launch vehicle into outer space; or (c)the launch vehicle and the payload (if any) carried by the launch vehicle; or (d)any component part of the launch vehicle or payload, even if—(i)the part does not reach, or is not intended to reach, outer space; or (ii)the part results from the separation of a payload or payloads from a launch vehicle after launch”. Som vi redogjort för i avsnitt 4.5 har tagit fram riktlinjer som modell för nationell rymdlagstiftning; for a Model on National Space Legislation, nedan be- nämnd modellagen. I artikel 1 i modellagen föreslås följande författningstext avseende tillämpningsområdet; ”Denna lag är tillämplig på rymdverksamhet som bedrivs av medborgare i XY eller av juridiska personer som är registrerade i XY och på rymdverksamhet som bedrivs från XY:s territorium eller ombord på fartyg eller luftfartyg registrerade i XY”. Modellagen innehåller i artikel 2 förslag på definitioner avseende bland annat begreppen rymdverksamhet och rymdföremål. Begreppet rymdverksamhet (space activity) avser utsändande, drift, manövrerande och återsändande av rymdföremål till, i och från yttre rymden samt annan verksamhet som är nödvändig för utsändande, drift, manöv- rerande och återsändande av rymdföremål till, i och från yttre rym- den. Begreppet rymdföremål (space object) avser ett föremål som sänts ut eller är avsett att sändas ut i yttre rymden inbegripet be- ståndsdelar av ett rymdföremål liksom också dess bärraket och delar av den. I kommentaren till artikel 2 anges beträffande begreppet rymd- verksamhet att definitionen följer gällande internationell rymdlag- stiftning och praxis. Det framhålls också att det finns fog för att lägga till i definitionen det förhållandet att verksamhet på en höjd av över havsytan är att betrakta som rymdverksamhet. Angående begreppet rymdföremål anförs det i kommentaren att defi- Den nya lagens tillämpningsområde nitionen följer gällande praxis och inbegriper definitionen i regi- streringskonventionen och ansvarskonventionen. Den tekniska utveckling som skett sedan rymdlagens tillkomst har förändrat rymdverksamheten och bedrivs det omfattande tek- nikutveckling för att göra till exempel horisontella utsändningar av bärraketer. Horisontella utsändningar har också varit utgångsläget för rymdturism. Att flygplan eller andra luftfarkoster lyfter upp bärraketer eller rymdfarkoster för att avfyras från hög höjd innebär att regel- verken för luftrummet och rymdverksamheten aktualiseras för samma färd och måste samverka. En svårighet är att etablera ett gränssnitt mellan rymdlagstift- ningen och luftfartslagstiftningen. har, liksom andra stater inom den internationella civila luftfartsorganisationen (Inter- national ), exklusiv suveränitet över sitt territoriella luftrum (artikel 1 i Chicagokonventionen1). Rymden är däremot en global allmänning som är fritt tillgänglig för alla. arbetar aktivt i olika internationella organ för att rymden fortsatt ska hållas tillgänglig för alla. Som utvecklas nedan är gränsdragningsfrågan komplicerad men väsentlig, se avsnitt 6.5.3. 6.3.2Gällande reglering av luftrummet Luftfarten är till sin karaktär internationell och mycket av den svenska luftfarten styrs därför av internationella regler. Den centrala konventionen på området är Chicagokonventionen som togs fram av ett femtiotal stater 1944 och blev grunden till den ovannämnda internationella civila luftfartsorganisationen, , som är ett FN-organ. har som uppgift att främja utvecklingen av inter- nationell civil luftfart, särskilt genom att ta fram internationella stan- darder och rekommendationer på luftfartens område. 1Konventionen angående internationell civil luftfart (Chicagokonven- tionen), SÖ 1946:2. Den nya lagens tillämpningsområde med i arbetet och organisationen har 193 medlems- stater. Det finns flera viktiga EU-förordningar på luftfartens område, se 2 § förordningen (1994:1808) om behöriga myndigheter på den civila luftfartens område. Den som särskilt kan nämnas är Europaparla- mentets och rådets förordning (EU) 2018/1139 av om fastställande av gemensamma bestämmelser på det civila luftfarts- området och inrättande av Europeiska unionens byrå för luftfarts- säkerhet. Den nationella regleringen på området finns i en rad specialför- fattningar, varav den viktigaste är luftfartslagen (2010:500) och dess anslutande förordning; luftfartsförordningen (2010:770). Utform- ningen av den svenska luftfartslagstiftningen och tillämpningen av den är beroende av beslut som fattas inom olika internationella organ och myndigheter som , EU och Europeiska unionens byrå för luftfartssäkerhet (, ). EASA:s grundförordning, den ovan nämnda och rådets förordning (EU) 2018/1139, är ett av få ställen i luft- fartsregleringen som nämner rymdverksamhet och då i samband med flygtrafikledning, dvs. hur flyget använder sig av infrastrukturen i rymden. Det främsta exemplet på det är nyttjandet av navigations- signaler från satelliter. Luftrummet delas in i kontrollerat respektive okontrollerat luft- rum. Det kontrollerade luftrummet går (66 000 fot) medan det okontrollerade luftrummet inte har någon övre gräns. Över finns en svensk flyginformationsregion som ansvarar för. Luftrummet över – den svenska flyg- informationsregionen – är kontrollerat mellan 3–. Över vissa områden, till exempel flygplatser, kan det vara kontrollerat på lägre höjder. Den internationella regleringen avser endast det kon- trollerade luftrummet. Flygtrafikledningen ansvarar för det kontrollerade luftrummet. Flygningar i det okontrollerade luftrummet, dvs. högre än 20 kilo- meter, bör anmälas till flygtrafikledningen, även om det inte görs någon kontroll av eventuella aktiviteter i det luftrummet. Den nya lagens tillämpningsområde Det kontrollerade luftrummet ska förstås som tunnlar med väl definierad höjd och bredd över kontinenterna. Över internationellt vatten gäller grundregelverk2. Farkoster som kommer in i kontrollerat luftrum ska ha klarering från ansvarig flygtrafikledning, vilket för statliga flygplatser och militär luftfart är , oavsett om de kommer nerifrån (utsändning), uppifrån eller från sidan (återinträde). När det gäller sondraketverksamheten i har Transportstyr- elsen definierat ett restriktionsområde över . När en sondraket ska sändas ut från anmäler Rymdbolaget det till Luftfarts- verket i som aktiverar restriktionsområdet. Det betyder att trafikledningen i praktiken avlyser civil flygtrafik i restriktions- området. I den situationen krävs ingen annan klarering vid utsändning eller återinträde. På så sätt kan olika verksamheter samverka inom samma luftrum. 6.3.3Pågående översyn av regleringen av luftrummet Inom såväl som har behovet av en utförligare inter- nationell respektive europeisk reglering av högre höjder än de som används av civil luftfart varit under diskussion. Med ”högre höjder” (higher airspace) avses den del av luftrummet som överstiger 60000 fot (). Inom finns en nytillsatt arbetsgrupp EHAO Task Force (European Higher Aerospace Operations Task Force) som arbetar med att ta fram standarder och riktlinjer för denna del av luftrummet. representeras av Transportstyrelsen. Inom både och har diskussionen gällt om det är möjligt eller önskvärt att reglera höjder till den så kallade Karman- linjen. I debatten brukar man utgå från att Karmanlinjen går mellan Det pågår också arbeten inom EU; ECHO (European concept for higher airspace operations) är ett tvåårigt projekt, 2022, i syfte att analysera efterfrågan och kraven på kontroll av de högre luftlagren. Projektet är EU-finansierat och leds av Eurocontrol i samverkan med flygindustrin. Avsikten är att pro- 2Kommissionens genomförandeförordning (EU) nr 923/2012 av om gemensamma luftfarts- och driftsbestämmelser för tjänster och förfaranden inom flygtrafiken (SERA-förordningen), avsnitt 1. Den nya lagens tillämpningsområde jektets resultat ska bidra till det fortsatta arbetet med regelverken inom och . På höjder över cirka 25–är det inte möjligt att flyga med dagens flygplan. Nya standarder och regelverk avser framför allt horisontell utsändning av rymdfarkoster, både bärraketer med satel- liter och rymdflygplan med turister. Drönare och andra höghöjds- plattformar är andra verksamheter som skulle påverkas och förhopp- ningsvis underlättas av en reglering av högre höjder. Den tekniska utvecklingen går fort och horisontell utsändning av rymdföremål kan vara ett alternativ redan på kort sikt. Sluttester av kommersiell flygning med rymdturister har utförts av de amerikanska företagen Virgin Galactic (horisontell utsändning) och Blue Origin (vertikal utsändning). Parallellt har amerikanska Space- X sålt en vertikal utsändning med sin bärraket till en privat- person. Denne var, tillsammans med ytterligare tre personer i en likadan kapsel som använder för astronauter till ISS, i omlopps- bana runt jorden i . Utvecklingen av kommersiell bemannad rymdfart pågår även i och Virgin Galactic har tecknat avtal med italienska aktörer. Även interkontinentala transporter av gods och personer förväntas ha nytta av horisontell utsändning. I samrådet med Transportstyrelsen framkom att det är viktigt att den typ av farkoster och aktiviteter som bland annat Virgin Galactic nu eta- blerar på olika platser i världen blir föremål för reglering. 6.4Lagteknisk utformning av tillämpningsområdet Vårt förslag: Lagens tillämpningsområde ska knytas till definitionen av rymdverksamhet. Skälen för förslaget: I den nuvarande rymdlagen knyts lagens tillämp- ningsområde till definitionen av rymdverksamhet eftersom lagen gäller för rymdverksamhet. Denna lagstiftningsteknik används även i de andra nordiska rymdlagarna. Vi anser att även den nya lagen bör ha denna ordning. I den nuvarande rymdlagen faller viss verksamhet – utsändning av sondraketer – utanför tillämpningsområdet genom att lagen anger att denna verksamhet inte utgör rymdverksamhet i lagens mening. Enligt vår bedömning bör den nya lagen i stället utformas lagtekniskt Den nya lagens tillämpningsområde på så sätt att det fastställs vilken verksamhet som utgör rymdverk- samhet och därefter anges eventuella undantag från lagens tillämp- ningsområde för viss verksamhet. Beträffande eventuella undantag för vissa aktörer som utför rymd- verksamhet kommer sådana överväganden att göras i förhållande till om alla aktörer ska omfattas av tillståndsplikt och andra krav som lagen ställer upp eller det finns skäl att undanta särskilda aktörer från en del av lagens krav. Denna fråga kommer att behandlas i kapitlet om tillstånd, se avsnitt 7.3.1. Enligt vår bedömning bör alltså lagens tillämpningsområde kny- tas till definitionen av rymdverksamhet. Hur denna definition ska fastställas kommer att behandlas i det följande. 6.5Verksamhet som omfattas av lagen Vårt förslag: Lagen ska gälla för rymdverksamhet som bedrivs av såväl statliga som privata aktörer. Med begreppet rymdverksamhet avses i lagen 1.Utsändning av rymdföremål, 2.manövrering eller annan påverkan av rymdföremål, 3.återföring av rymdföremål, 4.aktivitet eller påverkan på annan himlakropp än jorden, och 5.annan verksamhet som utförs i rymden än de som anges i punk- terna 1–4. Med begreppet rymdföremål avses i lagen ett föremål, bestående av nyttolast och sondraket eller bärraket inklusive delar av dessa, som ska sändas ut, sänds ut eller har sänts ut till en höjd som överstiger över havsytans nivå. Den nya lagens tillämpningsområde Som vi utvecklat i avsnitt 5.2 är en utgångspunkt för en ny svensk rymdlag att den på ett så tydligt och förutsägbart sätt som möjligt reglerar den rymdverksamhet som finns , men är håll- bar och därför även hanterar en framtida utveckling, både vad avser ökade volymer och nya aktiviteter i rymden. Ytterligare en utgångspunkt är, som vi nämnt i avsnitt 5.2.1, att vår nationella lagstiftning ska omfatta sådan verksamhet som om- fattas av våra internationella åtaganden. Eftersom rymdfördraget inte närmare definierar vad som utgör rymdverksamhet går det inte att av traktatet få någon närmare ledning kring eventuella avgräns- ningsfrågor. Vi återkommer till dessa frågeställningar i kapitel 10 om skadestånd. Av det sagda följer att inom begreppet rymdverksamhet innefattas en mängd skilda aktiviteter och verksamheter. Det finns ett värde i att i rimlig utsträckning särskilja dessa olika aktiviteter och verksam- heter, dels eftersom detta bidrar till att tydliggöra innehållet, dels eftersom det finns en koppling till hur tillstånd hanteras, se kapitel 7. Enligt den nuvarande svenska rymdlagen är rymdverksamhet sådan verksamhet som helt äger rum i yttre rymden, utsändning av rymd- föremål samt alla åtgärder för att manövrera eller på annat sätt på- verka utsända rymdföremål, men inte mottagande av signaler eller information i annan form från föremål i yttre rymden eller utsänd- ning av sondraketer, se avsnitt 6.2.2. Det har inte framkommit något som talar för att en ny rymdlag inte bör reglera den verksamhet som faller inom rymdlagens tillämpningsområde. Det sagda innebär att även framgent bör det utgöra rymdverksamhet att sända ut rymd- föremål till rymden. En gränsdragningsfråga att ta ställning till är när utsändningen till rymden börjar och verksamheten alltså utgör rymdverksamhet. Enligt vår uppfattning påbörjas utsändningen när rymdföremålet har avskilts från utsändningsrampen. Om rymdföremålet sänds ut från en far- kost, till exempel ett fartyg eller ett flygplan, påbörjas utsändningen Den nya lagens tillämpningsområde när föremålet har separerats från utsändningsfarkosten. Utsändnings- farkosten ska i sådana fall betraktas som en utsändningsramp. Det krävs också att avsikten är att rymdföremålet ska sändas ut till en höjd över havsytans nivå. Däremot krävs inte att utsändningen lyckas på så sätt att rymdföremålet når denna höjd för att det ska anses vara rymdverksamhet, utan även utsändningar som misslyckas bör omfattas av lagen. Misslyckade utsändningar är för- enade med en större risk för skador och det är därför väsentligt att även dessa omfattas av lagen, särskilt ansvarsbestämmelserna, jfr ansvarskonventionens reglering om strikt ansvar för skada som rymd- föremål orsakat på jordens yta (artikel 2). I begreppet utsändning innefattas den manövrering av rymdföremålet som krävs för att föra upp rymdföremålet till rymden. En annan gränsdragningsfråga är när utsändningen ska anses vara avslutad. Enligt vår mening upphör utsändningen när bärraketen levererat nyttolasten i en omloppsbana. Om bärraketen och dess steg också ska ligga i omloppsbana behövs – beroende på om raketen är aktiv eller passiv – ett manövreringstillstånd eller ett tillstånd för annan verksamhet, men om bärraketen ska återföras till jorden be- hövs ett återföringstillstånd. Om utsändningen inte syftar till att något ska placeras i omloppsbana, till exempel en utsändning av en sondraket, anser vi att utsändningen upphör när raketen och dess nyttolast har återvänt till jorden. En form av utsändning till rymden som bedrivs från svenskt terri- torium är undantagen, nämligen verksamhet med sondraketer. Skälet för att sådan verksamhet faller utanför lagens tillämpnings- område är enligt förarbetena att sådan verksamhet internationellt sett inte har ansetts utgöra rymdverksamhet trots att sådana raketer når ut i det som anses höra till rymden (prop. 1981/82:226, s. 9 och 14). Enligt vår bedömning finns det stöd i internationell rymdrätt för att verksamhet med sondraketer utgör rymdverksamhet. Uppfatt- ningen att rymdfördraget och ansvarskonventionen innefattar sond- raketer som når höga höjder är utbredd och det har även framhållits i de samråd vi har genomfört (se till exempel promemorian Den svenska rymdlagen – Fakta och analys av rymdlagstiftningen ur Rymd- Den nya lagens tillämpningsområde styrelsens perspektiv, , dnr 207/17, s. 13). Vi delar denna bedömning. Eftersom verksamheten därmed kan omfattas av våra internationella åtaganden bör den också som utgångspunkt omfattas av den svenska rymdlagen. Verksamhet med sondraketer utförs på höjder . Sondraketer inom så kallade studentprojekt sänds ut till höjder , en annan grupp av sondraketer sänds ut till höjder och en tredje grupp . En sondraket sänds rakt upp och faller sedan rakt ner för att landa på ett i förväg definierat nedlagsområde. De sondraketer som når de högre höjderna passerar flera omlopps- banor med satelliter. En risk med verksamheten är att endast ett fåtal sondraketer har någon form av styrning varför förberedelserna är kritiska. Enligt vår uppfattning finns det därför behov av att verk- samhet med sondraketer omfattas av legala krav avseende tillstånd, tillsyn och skadestånd, men även avseende skydd för miljö och nationell säkerhet. Under våra samråd har dessutom flera aktörer ifrågasatt det nu- varande undantaget och påpekat att om utsändning av sondraketer exkluderas från rymdlagens tillämpningsområde faller en stor och viktig del av verksamheten vid utanför tillståndspliktig rymd- verksamhet eftersom sondraketer är den enda utsänd- ningsverksamhet som sker från . kan därmed vara ansvarig enligt rymdtraktaten för verksamhet som exkluderats från den svenska rymdlagen. Så länge sondraketverksamhet endast sker i statlig regi i är inte ansvarsfrågan ett större praktiskt pro- blem. Men att fortsatt exkludera sådan verksamhet från lagen skulle innebära att kan gå miste om näringsverksamhet eftersom det finns risk för att privata aktörer inte kommer att investera i sådan verksamhet om den inte är reglerad i lag. Sammantaget anser vi därför att verksamhet med sondraketer ska omfattas av den nya rymdlagstiftningen. Manövrering eller annan påverkan av rymdföremål Den nya lagen bör också, i likhet den nuvarande lagen, omfatta manövrering eller annan påverkan av rymdföremål. I begreppet in- begrips alla åtgärder som hänför sig till att styra eller på annat sätt Den nya lagens tillämpningsområde påverka ett rymdföremål när det befinner sig i rymden. Sådan påver- kan kan ske genom kommunikation på olika sätt från jorden eller från rymden. Vanligast är radiokommunikation mellan mark- station3 och satellit. Manövrering och annan påverkan kan också ske med optisk teknik vilket förmodligen blir vanligare mellan satelliter. Påverkan behöver inte vara resultatet av direkt kommunikation utan kan också vara resultatet av omborddatorernas algoritmer som leder till att satelliten kan agera självständigt. Frågan om återförande av rymdföremål var inte aktuell vid tillkomsten av den nuvarande rymdlagen. Som den lagen är utformad skulle i och för sig troligen ett återförande av rymdföremål från rymden om- fattas av begreppet rymdverksamhet, eftersom en sådan aktivitet innefattar den manövrering av rymdföremålet som krävs för att föra rymdföremålet till jorden. har dock frågan om återförande av rymdföremål fått stor aktualitet, dels på grund av den tekniska utvecklingen som ökat möjligheterna, dels utifrån de miljöaspekter som gör sig gällande i rymdmiljön. Om det genomförs aktiviteter för att återföra rymdföremål kommer sådan verksamhet att omfattas av internationella förpliktelser i rymdfördraget. I en ny rymdlag bör det därför tydligt framgå att sådan verksamhet omfattas av den svenska lagstiftningen. Återföringen av ett rymdföremål påbörjas när föremålet styrs bort från en omloppsbana i syfte att föras tillbaka till jorden. Före- målet kan också hämtas i en omloppsbana av ett annat rymdföremål i nämnda syfte. Återföringen avslutas när föremålet landar på jorden. I den nuvarande svenska rymdlagen definieras inte vad som avses med ett rymdföremål. I förarbetena anges att som rymdföremål räk- nas utan tvekan föremål som ska placeras i bana runt jorden eller i banor runt andra himlakroppar (prop. 1981/82:226, s. 9 och 14). Som angetts i avsnitt 6.2.1 ska enligt ansvarskonventionen och registrerings- 3I lagen om elektronisk kommunikation används begreppet jordstation. Vi bedömer begreppen som synonymer och kommer att använda oss av begreppet markstation. Den nya lagens tillämpningsområde konventionen i uttrycket rymdföremål inkluderas föremålets bestånds- delar, bärraket och delar av den. I modellagen, som anger i kommen- taren att definitionen av rymdföremål återspeglar gällande praxis och inkluderar definitionen i registreringskonventionen och ansvarskon- ventionen, inkluderas rymdföremålets beståndsdelar såväl som dess bärraket och delar av den. Eftersom begreppet rymdföremål används i de internationella traktaten med vissa definitioner bör begreppet även definieras natio- nellt på ett tydligare sätt än , då det endast finns vissa uttalanden i lagens förarbeten. En definition av begreppet i den nya lagen bidrar också till att avgränsa lagens och rymdverksamhetens omfattning, vilket syftar till en större tydlighet och förutsägbarhet. Detta är särskilt angeläget eftersom utgångspunkten är att rymdverksamhet ska vara tillståndspliktig. Ett rymdföremål kan vara en satellit eller en annan typ av farkost som exempelvis rymdsond, landare eller en kombination av far- koster. Det kan också vara fråga om en så kallad ”dummy” som är en icke fungerande farkost vars huvudsakliga syfte är att utgöra en last för att kunna göra ett realistiskt test av en bärraket.