sou · H9B393 · 2021-11-26 00:00:00 — Se även JO 1987/88 s. 156 ff. som uttalat att kravet på läkarintyg har tillkommit i den avsikten att komplettera utredningen med en redogörelse för den enskildes aktuella hälsotillstånd främst med avseende på hens behov av somatisk eller psy- kiatrisk vård. Däremot har avsikten inte varit att läkaren på det begränsade utredningsmaterial som står till buds ska göra en fullständig bedömning av om förutsättningarna för vård enligt LVM föreligger. Även om hälso- och sjukvården kommer att ha ansvaret för behand- lingsinsatserna vad gäller skadligt bruk eller beroende betyder inte det att man kommer att ha kännedom om alla personer som skulle behöva vård. Det kan därvid noteras att LPT inte, så som i LVM, innehåller någon bestämmelse om anmälningsskyldighet vilket kan ses som en nackdel. Det är, enligt 5 § LVM, förvaltningsrätten som beslutar om bere- dande av tvångsvård. Domstolens prövning är en legalitetsprövning och avser huruvida förutsättningar för vård enligt lagen föreligger eller inte och om sådan vård ska beredas den enskilde.55 Beslutar rätten om tvångsvård ska socialnämnden se till att beslu- tet verkställs genom att en enskilde bereds vård i ett hem som avses i 22 § eller, i fall som avses i 24 § första stycket, på sjukhus. Enligt 22 § LVM lämnas tvångsvård genom hem som är särskilt avsedda att lämna vård enligt lagen. För personer som behöver stå under särskilt noggrann tillsyn ska det finnas LVM-hem som är anpassade för så- dan tillsyn (23 §). Behovet av LVM-hem ska, enligt 6 kap. 3 § SoL tillgodoses av staten och det är (SiS) som leder verksamheten vid hemmen. Vården ska, enligt 24 § första stycket LVM, inledas på sjukhus, om förutsättningar för sjukhusvård är uppfyllda och det anses lämpligt med hänsyn till den planerade vården i övrigt. Om någon behöver sjukhusvård ska hen, enligt 24 § andra stycket, ges tillfälle till sådan vård. Bakgrunden till bestämmelsen är, att den som ska beredas vård med stöd av LVM ofta är i dålig fysisk och psykisk kondition. är hen i behov av avgiftning och behöver medicinsk hjälp för att lindra abstinensbesvär och minska risken för komplikationer. Enligt förarbetena är huvudprincipen att den enskilde ska vara tillförsäkrad rätt till sjukhusvård, vilket ska ses som ett erbjudande och inte ett tvång. För vård på sjukhus måste vara 1981/82:8 s. 77. Det är inom ramen för den lagstiftningen som man får bedöma om sjukvård bör ges den enskilde i inledningsskedet av LVM-vården. All vård som meddelas med stöd av HSL är frivillig. Motsätter sig den enskilde sjukhusvård kan vården inte genomföras mot den enskildes vilja såvida inte förutsättningar för vård enligt LPT föreligger eller fråga är om nöd.56 Av 24 § tredje stycket framgår att verksamhetschefen för den sjuk- husenhet där den enskilde vistas ska se till att socialnämnden eller (SiS) genast underrättas, om den enskilde önskar lämna eller redan har lämnat sjukhuset. Verksamhetschefen ska besluta att den enskilde ska hindras från att lämna sjukhuset som behövs för att säkerställa att den enskilde kan föras över till ett LVM-hem. Det är SiS som efter anmälan av socialnämnden anvisar plats i ett LVM-hem (25 §). SiS har skyldighet att fortlöpande hålla socialnämn- den underrättad om hur vården framskrider och samråda med nämn- den i alla frågor av vikt. Före överflyttning till ett annat hem och före utskrivning ska samråd alltid ske. Ett beslut om intagning på en sjukvårdsinrättning för tvångsvård enligt LPT får, enligt 4 §, inte fattas utan att ett vårdintyg har utfär- dats. Av detta ska det framgå att det finns sannolika skäl för att för- utsättningarna för sluten psykiatrisk tvångsvård är uppfyllda. Vård- intyget ska grundas på en särskild läkarundersökning. Ett initiativ till en läkarundersökning, för eventuellt utfärdande av ett vårdintyg, kan komma till stånd på olika sätt. En läkare kan ha fått anledning att göra undersökning till exempel på grund av en kon- takt med patienten i den öppna vården eller på grund av en begäran av en annan läkare. En hemställan om undersökning kan också komma från eller någon annan i den sjukes omgivning. Enligt 6 b § LPT ska frågan om intagning för sluten psykiatrisk tvångsvård avgöras skyndsamt efter undersökning av patienten, timmar efter dennes ankomst till vårdinrättningen. Ett beslut om intagning får inte grundas på ett vårdintyg som är äldre än . Beslut om intagning fattas av en chefsöverläkare vid en enhet för psy- kiatrisk vård. Beslutet får inte fattas av den läkare som har utfärdat vårdintyget. Om chefsöverläkaren finner att patienten bör ges tvångsvård ut- över för beslutet om intagning, ska chefsöver- 1981/82:8 s. 85. läkaren före utgången av fyraveckorstiden ansöka hos förvaltnings- rätten om medgivande till sådan vård (7 § LPT). Vård enligt LPT ges på en sjukvårdsinrättning som drivs av en region (15 § LPT). LPT är väl etablerad och lagen tillhandahåller en rad bestämmelser för att garantera den enskildes rättigheter. Om tvångsvården vid skad- ligt bruk och beroende i fortsättningen regleras i LPT skulle ett flertal bestämmelser gälla som generellt skulle gagna den enskildes rättssäker- het. Så kan till exempel nämnas tvåläkarprövningen och ett vårdintyg som innehåller en bedömning av sannolika skäl för tvångsvård samt chefsöverläkares intagningsbeslut . Ett vårdintyg torde enligt vår mening ge bättre underlag för ett beslut om tvångsvård än vad en läkarundersökning enligt 9 § LVM ger som endast ska anges den enskildes aktuella hälsotillstånd. Läkarundersökningen enligt LVM kan dessutom underlåtas om det är uppenbart obehövligt, till exempel om ett aktuellt läkarintyg redan finns i ärendet.57 Ett vårdintyg ger en annan dimension i beslutspro- cessen än ett intyg där det endast ska framgå ett allmänt behov av vård. Om tvångsvården vid skadligt bruk eller beroende regleras i LPT vinns dessutom den fördelen att tvångsvården per automatik kom- mer att inledas på sjukhus och den enskilde garanteras de medicinska insatser som är nödvändiga.58 Därmed kommer också den problema- tik som () framhållit angående tolkningen av kvarhållningsrätten i 24 § LVM att vara överspelad.59 Det skulle kunna anses vara en nackdel att det inte är förvalt- ningsrätten som fattar det initiala beslutet om tvångsvård vilket inom ramen för LVM är avsett att vara en rättssäkerhetsgaranti för den enskilde. Det skulle också kunna vara en nackdel att chefsöver- läkaren kommer att få fatta beslut om tvångsvård sannolikt på nya intagningsgrunder vilket kan medföra en risk ur rättssäkerhetssyn- punkt. Dock kan ett intagningsbeslut alltid överklagas och rättens uppmärksamhet därmed påkallas varför dessa omständigheter inte torde vara avgörande argument mot en integrering i till LPT. 1987/88:147 s. 96. 58I vilken omfattning vården inleds på sjukhus framgår inte av SiS redovisning. 59JO, Dnr 5238-2018. Som ett undantag från ordinarie utrednings- och beslutsordning som redogjorts för ovan får socialnämnden, enligt 13 § första stycket LVM, besluta att en person med missbruk ska omhänder- tas om 1) det är sannolikt att den enskilde kan beredas vård med stöd av LVM, och 2) rättens beslut om vård inte kan avvaktas på grund av att den enskilde kan antas få sitt hälsotillstånd allvarligt försämrat, om han eller hon inte får omedelbar vård, eller på grund av att det finns en överhängande risk för att den enskilde till följd av sitt tillstånd kommer att allvarligt skada sig själv eller någon närstående. Kan inte heller socialnämndens beslut om omhändertagande av- vaktas, får beslut om omhändertagande fattas av nämndens ordfö- rande eller någon annan ledamot som nämnden förordnat. Beslutet ska anmälas vid nämndens nästa sammanträde (13 § andra stycket LVM). Nämndens beslut om omhändertagande ska utan dröjsmål, och senast dagen efter beslutet, underställas förvaltnings- rätten (15 § LVM). Fastställer rätten socialnämndens beslut (17 §) ska socialnämnden ansöka om tvångsvård inom från det att förvaltningsrätten meddelade beslut (18 § LVM). ska, enligt 19 § LVM, se till att den som är om- händertagen enligt 13 § utan dröjsmål bereds vård i ett hem som avses i 22 § eller, i fall som avses i 24 § första stycket, på sjukhus. I LPT finns inte motsvarande regelverk. I 47 § första stycket LPT har i stället införts en bestämmelse om att om det finns skälig anled- ning att anta att någon lider av en allvarlig psykisk störning och är farlig för annans personliga säkerhet eller eget liv eller i övrigt behö- ver omedelbar hjälp, får tillfälligt omhänderta ho- nom eller henne i väntan på att hälso- och sjukvårdspersonal kan ge honom eller henne sådan hjälp. Den omhändertagne får föras till en sjukvårdsenhet som kan ge stöd och behandling. Enligt förarbetena kan ett omhändertagande tänkas bli aktuellt för att förhindra ett självmord eller för att avvärja att någon i perso- nens omgivning blir skadad. Det kan också föreligga en omedelbar fara för personens egen hälsa och därför ett överhängande behov av hjälp.60 Den omhändertagne får inte förvaras på polisstationen utan endast kvarhållas tillfälligt under kortast möjliga tid i väntan på att hälso- och sjukvårdspersonal kan ge nödvändig hjälp. I förarbetena framhålls att bör därför genast kontakta en sjukvårdsinrättning, eller den öppna psykiatriska verk- samheten, för att den enskilde ska få erforderlig hjälp möjligt och i första hand utan inslag av tvång. Det förutsätts i lagens förar- beten att vårdpersonalen tar över den omhändertagne . Polisen kan också föra den som tagits om hand till en sjuk- vårdsenhet som kan ge stöd och behandling.61 Eventuellt kan det finnas behov av handräckning från Polis- myndigheten för att genomföra en undersökning för vårdintyg i en- lighet med 47 § andra stycket p. LVM är tänkt att användas i ett sådant skede att det finns möjlighet att bedriva en utredning och fatta beslut i enlighet med det ordinära utredningsförfarandet som regleras i 6–11 §§ LVM. Endast i fall då rättens beslut om vård inte kan avvaktas har socialnämnden befogen- het att omhänderta den enskilde för vård (13 §). Ett omhändertagande är alltså en undantagsåtgärd inom ra- men för LVM-lagstiftningen. I praktiken är det dock så att LVM – redan före dess revision 1989 –utvecklats till en akutlag där ett omhändertagande sna- rare är regel än undantag. av intagningarna på LVM-hem 2020 föregicks av ett omhänderta- gande. Som skäl för att 13 § tillämpas i denna utsträckning har företrä- dare för bland annat uppgett att om den enskilde samtycker till vård ska LVM inte tillämpas och att man försöker med frivillig vård så länge att det inte finns någon annan utväg. En sådan tillämpning är emellertid inte korrekt. ska vid bedömningen av rekvisitens förhandenvaro bland annat ta ställning 1990/91:58 s. 286. 1990/91:58 s. 286. till om vårdbehovet kan tillgodoses enligt SoL eller på annat sätt och därmed om ett samtycke till frivilliga insatser kan anses allvarligt menat.62 Bedöms inte så vara fallet och förutsättningarna för tvångs- vård i övrigt är uppfyllda har man skyldighet att ingripa och ansöka om vård i enlighet med ordinarie utredningsförfarande. När LVM trädde i kraft var det enbart som hade befogenhet att besluta om omhändertagande för att möjliggöra ett snabbt ingripande och eftersom polismyndig- heten i allmänhet ändå måste anlitas för att genomföra omhänderta- gandet.63 fick även socialnämnden denna beslutsbefogen- het. Den praktiska tillämpningen hade visat att en ordning där enbart kunde fatta beslut medförde olägenheter av skilda slag. Dels hade polisen, i tämligen stor utsträckning, beslutat om om- händertagande på initiativ från socialnämnden vilket ansågs betänk- ligt ur sekretessynpunkt, dels ansåg anhöriga till personer med miss- bruk det otillfredsställande att inte kunna få hjälp av socialnämnden i en akut situation.64 Av dessa skäl förändrades reglerna så, att också socialnämnden fick möjlighet att fatta erforderligt beslut. är det enbart socialnämnden som har befo- genhet att fatta beslut om omhändertagande enligt LVM. Orsaken härtill är bland annat att den praktiska tillämpningen visat att andelen beslut som fattats av socialnämnden succesivt ökat medan polisens andel minskat i motsvarande omfattning. Dessutom angavs som skäl i förarbetena, behovet att renodla LVM som en vårdlag och socialnämndens grundläggande ansvar för vård och behandling vid missbruk enligt SoL.65 Att LPT inte innehåller någon reglering om omhän- dertagande skulle kunna ses som en nackdel. Å andra sidan är LPT en akutlag och lagen innehåller bestämmelser om Polismyndighe- tens befogenhet att under vissa förutsättningar tillfälligt omhänderta en person och föra denne till en sjukvårdsenhet som kan ge stöd och behandling. Detta torde vara tillräckligt även i fråga om personer med skadligt bruk eller beroende. 62Se avsnitt 14.7.4. 1981/82:8 s. 80. 1987/88:147 s. 61 ff. 2004/05 :123 s. 27. Vårdtiden i LVM är satt utifrån förutsätt- ningen att den enskilde ska kunna slussas ut i öppnare vårdformer . SiS ska, enligt 27 § LVM, så snart det kan ske med hänsyn till den planerade vården, besluta att den intagne ska beredas tillfälle att vistas utanför LVM-hemmet för vård i annan form. Härmed avses såväl institutionsvård som öppen vård. Klienterna kan under LVM-tiden, vårdas i institutioner med enskild huvudman, i öppenvård, familjehem eller eget hem. Det måste dock alltid ingå en adekvat behandling i sådan vård. Det får enligt förarbetena inte före- komma att någon bereds möjlighet att vistas utanför LVM-hemmet utan att han eller hon ingår i något vårdprogram.66 Vård i annan form är ett led i LVM-vården, en försöksplacering, då LVM-hemmet fort- farande har det formella ansvaret för beslut enligt lagen. Det är socialnämnden som ska se till att vård i annan form anord- nas. Innan vård i annan form påbörjas ska socialnämnden, i samråd med den intagne och SiS, upprätta en plan för den fortsatta vården (28 §). Om det inte längre finns förutsättningar för vård i annan form, får SiS besluta att den enskilde ska hämtas tillbaka till hemmet (27 § tredje stycket). Vård enligt LPT ges i sluten respektive öppen form. I 2 § LPT definieras vårdformerna. Vård som ges när patienten är intagen på en sjukvårdsinrättning benämns sluten psykiatrisk tvångsvård. Annan vård enligt LPT benämns öppen psykiatrisk tvångsvård (ÖPT). En patient som vårdas i den öppna tvångsvården är inte att anse som intagen vid en sjukvårdsinrättning trots att patienten är inskriven som patient vid inrättningen under hela vårdtiden.67 Förutsättningarna för sluten respektive öppen psykiatrisk tvångs- vård enligt LPT är i grunden desamma. Vårdformerna är alternativa i förhållande till varandra. Antingen är man i ett oundgängligt behov av sluten psykiatrisk vård på en sjukvårdsinrättning för kvalificerad psykiatrisk dygnetruntvård eller så behöver man iaktta särskilda villkor för att kunna ges nödvändig psykiatrisk vård. 1987/88:147 s. 105. 67Däremot är en patient som har permission från den slutna vården, eller såvitt gäller LRV frigång, fortfarande att anse som intagen i den slutna vården. 2007/08:70 s. 144. Av 2 § LPT följer att vården alltid måste inledas i form av sluten psykiatrisk tvångsvård. De förutsättningar som gäller för sluten tvångs- vård måste alltså alltid – i ett inledande skede – först vara uppfyllda. Det är inte möjligt att inleda vård enligt LPT i form av öppen tvångs- vård. Har patienten inte först uppfyllt förutsättningarna för sluten psykiatrisk tvångsvård saknas laglig grund för vård enligt LPT. Någon närmare tidsgräns för hur den sjukhusbaserade vården måste pågå innan patienten kan överflyttas till öppen tvångsvård finns inte. Den som ges öppen psykiatrisk tvångsvård får vistas utanför sjuk- vårdsinrättningen (26 § LPT). Ett beslut om ÖPT fattas av förvalt- ningsrätten (7 § LPT) som ska föreskriva de särskilda villkor som ska gälla för vården. Rätten får också överlämna åt chefsöverläkaren att besluta om dessa villkor. De särskilda villkoren får, enligt 26 § LPT, till exempel avse skyldighet att underkasta sig medicinering eller annan vård eller behandling eller skyldighet att vistas på ett hem eller annan eller behandling, förbud mot att an- vända berusningsmedel eller annat som är nödvändigt eller följer av vårdplanen. Under vissa förutsättningar som anges i 26 a § LPT får chefsöver- läkaren besluta att en patient i ÖPT åter ska ges sluten psykiatrisk vård. av de intagna på LVM-hem får vård i en annan form enligt 27 § LVM.68 I LVM regleras inte under vilka förutsättningar som den enskilde ska kunna vårdas i annan form eller vad som gäller för att den enskilde ska kunna häm- tas tillbaka till LVM-hemmet. Det framgår endast att så får ske om förutsättningar för vård i annan form inte längre finns och att SiS därvid kan begära handräckning (45 § p. 4 LVM). Den öppna vårdformen i LPT har, så som anförde,69 en tydligare reglering vilket måste ses som en fördel. Det är förvaltningsrätten som får medge en övergång till öppen tvångs- vård där bland annat en samordnad vårdplan utgör beslutsunderlag. Det är också rätten som föreskriver villkoren som den enskilde är 68Statens institutionsstyrelse, SiS i korthet 2020. 69SOU 2011:35 s. 303 f. skyldig att underkasta sig. Vidare är det särskilt reglerat under vilka förutsättningar chefsöverläkaren får besluta att en patient som ges ÖPT åter ska ges sluten vård (26 a § LPT). Det skulle kunna hävdas att en nackdel med en reglering i LPT är att det finns en risk, i jämförelse med vad som gäller enligt LVM, att den enskilde får stanna kvar i den öppna psykiatriska tvångsvården än vad som behövs – vilket gäller även i övrigt inom den psykiatriska tvångsvården. Detta uppvägs dock av en kontinuer- lig domstolsprövning vilket torde borga för att tvångsvården upphör när förutsättningarna för vård inte längre föreligger. Å andra sidan är det en nackdel med vårdtiden i LVM att tvångsvården måste upphöra antingen syftet med vården är uppnått eller inte. Beslut om tvångsvård enligt LVM fattas av förvaltningsrätten (5 §) och det är SiS som, efter anmälan av socialnämnden, anvisar plats i ett LVM-hem (25 § LVM). Tvångsvården enligt LVM ska, enligt 20 §, upphöra så snart syftet med vården enligt 3 § LVM är uppnått och senast när vården har på- gått . Vårdtiden utgör en längsta tid. Tvångsvården ska upphöra när syftet med vården – motivation till frivillig vård – är uppnått. Uppnås inte syftet tidigare, får hela sex- månadersperioden utnyttjas för motivationsarbete.70 Tvångsvården upphör genom SiS beslut om utskrivning (25 § LVM). Beslut om tvångsvård enligt LPT fattas av chefsöverläkare vid en enhet för psykiatrisk vård (6 b § LPT) och får på grundval av detta beslut pågå . Om chefsöverläkaren finner att patienten bör ges tvångsvård utöver för beslutet om in- tagning, ska chefsöverläkaren före utgången av fyraveckorstiden an- söka hos förvaltningsrätten om medgivande till sådan vård (7 § LPT). Rätten ska enligt 8 § besluta i frågan om fortsatt vård i form av sluten eller öppen psykiatrisk tvångsvård. Om rätten bifaller ansökan, får vården pågå , räknat för beslutet om intagning. 1987/88:147 s. 72. Bedömer cheföverläkaren att tvångsvården behöver pågå utöver måste ny ansökan till förvaltningsrätten göras om med- givande till fortsatt vård (9 § LPT). Medgivande får då lämnas åt gången, räknat från den dag då förvaltningsrätten meddelar beslut i frågan. Av 27 § LPT framgår att när det inte längre finns förutsättningar för tvångsvård, ska chefsöverläkaren genast besluta att tvångsvården ska upphöra. Frågan om tvångsvårdens upphörande ska enligt bestäm- melsen övervägas fortlöpande, vilket gäller vid såväl öppen som sluten tvångsvård och även om frågan om tvångsvård är föremål för dom- stolsprövning.71 Åsikterna om vilken vårdtid som är erforderlig och lämplig vid tvångsvård av vuxna personer med skadligt bruk eller beroende har gått starkt isär såväl innan som efter det att LVM trätt i kraft. Det har funnits förespråkare både för att tvångsvården ska begränsas till det akuta avgiftningsskedet och för att tvångsvården ska möjliggöra genomförandet av hela det långa behandlingsprogram som kan be- hövas för att någon ska komma ifrån ett skadligt bruk eller beroende. Nykterhetsvårdslagen (1971:307), som upphörde genom social- tjänstreformen och som enbart medgav tvångsvård vid missbruk av alkohol72 innehöll, i förhållande till LVM, långa vårdtider. Den en- skilde fick kvarhållas i en allmän vårdanstalt . Hade kli- enten förut varit intagen i en sådan anstalt, och ett nytt beslut om tvångsvård fattades från senaste utskrivning, var vårdti- den . Vårdtiden kunde dessutom under vissa förutsättningar för- längas , dock med högst i sänder. Enligt LVM73 skulle vård med stöd av lagen, som huvud- regel, upphöra så snart syftet med vården var uppnått och senast efter det att vården påbörjades. Tanken var, att ett beslut om vård inte skulle innebära att vården bedrevs obe- roende av den enskildes samtycke. Vården var avsedd som ett medel 1990/91:58 s. 268. 72Lagen (1966:293) om beredande av sluten psykiatrisk vård, förkortad LSPV, medgav vård oberoende av patientens samtycke i fall av narkotikamissbruk som tog sig uttryck som psykisk sjukdom. att bryta en destruktiv utveckling och ge den enskilde motivation och realistisk möjlighet att själv fortsätta att arbeta med problemen. Så snart det fanns förutsättningar för en fortsatt vård i frivilliga for- mer skulle utskrivning ske.74 Detta avsågs ge uttryck för en allmän strävan att nedbringa vårdtiderna för vård i sluten institution eftersom längre vårdtider i sluten miljö i sig ansågs vara ägnade att orsaka problem vid återanpassningen till det normala samhällslivet. Vård utan samtycke skulle vara begränsad till vad som erfordrades för att ge den enskilde incitament till en fortsatt vård i frivilliga for- mer. LVM gav emellertid även utrymme för förlängning av vårdtiden med högst om klienten, till följd av sitt hälso- tillstånd, behövde ytterligare vård eller om det fanns andra synner- liga skäl (16 §). Som framgått av avsnitt 14.7.5 är syftet med tvångsvården enligt LVM ytterst, att den enskilde ska komma ifrån sitt missbruk (3 §). Syftet är dock på kort sikt mera begränsat, nämligen att skapa moti- vation för och reella möjligheter till fortsatt vård i frivilliga former.75 I förarbetena till nu gällande bestämmelse, som alltså medger en vårdtid , ansågs det viktigt att slå fast detta synsätt eftersom det är en långsiktig och genomgripande process att upphöra med ett tungt missbruk. Så långtgående förändringar kan inte påtvingas den enskilde; han eller hon måste välja dem själv.76 Enligt förarbetena bör den enskildes vårdbehov över en längre tids- rymd beaktas i större utsträckning än vad som skett tidigare. LVM- vården ska ses som utgångspunkt för motivationsarbete och planering av vård- och stödinsatser, som i de flesta fall måste fortgå efter det att vården enligt LVM har avslutats.77 Den i förhållande till lag längre vårdtiden är också avsedd att i högre utsträckning än vad som gällde tidigare kunna utnyttjas för utslussning till andra vårdfor- mer (jfr 27 § LVM), vilket var det främsta motivet för att förlänga vårdtiden. Det befanns också styrkt att den kortare vårdtiden inte alltid räckte för att klara LVM:s uppgift att motivera till frivillig vård.78 74SOU 1981:7 s. 43. 1981/82:8 s. 45. 1987/88:147 s. 70. 1987/88:147 s. 70. 1987/88:147 s. 70. Som framgått ovan har syftesbestämmelser en handlingsdirigerande funktion som ger vägledning om bland annat i vilka syften tvångsåt- gärder får vidtas och vilken inriktning behandlingsåtgärderna ska ha. Syftesbestämmelsen i LVM hänger också samman med hur länge tvångsvården får pågå; den ska upphöra så snart syftet med vården är uppnått och senast när vården pågått (20 §). Enligt 27 § LPT ska tvångsvården upphöra när det inte längre finns förut- sättningar för tvångsvård vilket ska övervägas fortlöpande.