sou · H9B390 · 2021-12-01 00:00:00 — Vi föreslår därför att rubriken till 35 kapitlet fortsättningsvis har lydelsen Om preskription. Vi föreslår vidare att uttrycket bortfallande av på- följd utmönstras ur lagtexten i 35 kapitlet och i stället ersätts av ordet preskription. För att öka överskådligheten föreslår viockså att ett antal underrubriker ska införas i kapitlet. En definition av ordet preskription bör vidare införas i 35 kapitlet, jfr 8 § preskriptionslagen (1981:130) och 10 § lagen (1982:188) om preskription av skattefordringar m.m. Preskription innebär att en påföljd inte får dömas ut eller att en påföljd som dömts ut inte får verkställas. Det är lämpligt att definitionen placeras tidigt i kapitlet. Det är således inte aktuellt att placera definitionen i den upphävda En modernisering av 35 kapitlet 5 § eller sist i kapitlet. Vi föreslår att definitionen placeras i 1 § och att bestämmelsen om åtalspreskription som finns i 1 § placeras i 2 §. Bestämmelsen om avskaffad preskription för vissa brott, som finns i 2 §, placeras sist i kapitlet. Detta är följdriktigt då den omfat- tar både åtalspreskription, absolut preskription och påföljdspre- skription. Den nuvarande bestämmelsen i 4 § om tidpunkten för beräk- ningen av preskriptionstiden är lång och svårtillgänglig. För att göra regleringen mer lättfattlig föreslår vi att bestämmelsen om tidpunk- ten för beräkningen av preskriptionstiden för vissa brott mot barn, som finns i 4 § andra stycket, i stället placeras i den upphävda 5 §. För att göra regleringen tydligare föreslås också att de aktuella brotten mot barn skrivs ut. hänvisas endast till lagrummen för brotten. Som framgår av avsnitt 11.1.5–11.1.7 föreslår vi att påföljdspre- skriptionen för fängelsestraff ska avskaffas, vilket betyder att bestäm- melserna om preskription av sluten ungdomsvård och ungdoms- tjänst som finns i 10 och 11 §§, flyttas till 8 och 9 §§. Våra justeringar av 35 kapitlet leder till ett antal följdändringar inom kapitlet och i vissa andra författningar. De senare behandlas i avsnitt 13.2. 13.1Längsta tid för behandling av uppgifter i vissa register Vårt förslag: Uppgifter i spårregistret för dna och i fingeravtrycks- och signalementsregistren som inte kan hänföras till en identi- fierbar person, får behandlas efter registreringen om upp- gifterna hänför sig till utredningar om brott med livstids fängelse i straffskalan. Vår bedömning: Några författningsändringar i övrigt behövs inte i den lagstiftning som reglerar brottsbekämpande myndig- heters och Kriminalvårdens möjligheter att behandla personupp- gifter. I syfte att bl.a. utreda och lagföra brott för ett spår- register över dna-profiler och fingeravtrycks- och signalements- register, jfr 5 kap. 1 och 11 §§ lagen (2018:1693) om polisens be- handling av personuppgifter inom brottsdatalagens område (polis- ens brottsdatalag). Uppgifter i spårregistret för dna och uppgifter i fingeravtrycks- och signalementsregistren som inte kan hänföras till en identifierbar person, får inte behandlas längre än efter regi- streringen. Sådana uppgifter får emellertid behandlas efter re- gistreringen om uppgifterna hänför sig till utredningar om brott som anges i 35 kap. 2 § första stycket , se 5 kap. 7 § tredje stycket och 5 kap. 15 § andra stycket polisens brottsdatalag. Det innebär att uppgifter från utredningar som rör de brott som inte pre- skriberas enligt 35 kap. 2 § får behandlas . melsen, som tidigare fanns i den numera upphävda polisdatalagen (2010:361), tillkom i samband med att bl.a. mord och dråp undan- togs från preskription 2010. I förarbetena till lagändringen anfördes att för att utredningar avseende de aktuella brotten ska kunna bedrivas så effektivt som möjligt, krävs att spår som analyserats under utredningar av brotten sparas så länge som det kan antas att någon kan ställas till ansvar för gärningen. Ytterst avgörs detta av hur länge förövaren är i livet. En frist ansågs vara tillräcklig.1 När vissa våldtäktsbrott och könsstympningsbrott mot barn undan- tog från preskription 2020 ansågs att även personuppgifter som kunde hänföra sig till dessa brott skulle få behandlas efter registreringen.2 Enligt vår bedömning är det rimligt att samma frister för person- uppgiftsbehandling som gäller för de brott som enligt nuvarande reglering är undantagna från preskription, ska gälla även för de brott som föreslås undantas. Detta för att säkerställa att utredningar gällande dessa brott ska kunna bedrivas så effektivt som möjligt, vil- ket förutsätter att spår och fingeravtryck som analyserats under ut- redningen av brotten får behandlas i princip så länge som det kan antas att någon kan ställas till ansvar för gärningen. Förslaget i denna del innebär att gallringstiden för vissa person- uppgifter förlängs betydligt. innehåller emellertid inga uppgifter som kan hänföras till en identifierbar person. Inte heller den nu aktuella bestämmelsen beträffande fingeravtrycks- och sig- nalementregistren avser sådana uppgifter. Det är således inte fråga om några personregister. Uppgifterna behandlas vidare i syfte att gärningspersonen i ett senare skede ska kunna identifieras och dö- mas för mycket allvarlig brottlighet som kan leda till straff med livs- tids fängelse. Det integritetsintrång som behandlingen kan innebära får därför anses befogat och inte större än nödvändigt. Motsvarande längsta tider för behandling har också bedömts vara rimliga och pro- portionerliga när det gäller de brott som är undantagna från preskription. Vi föreslår därför att uppgifter som hänför sig till ut- redningar om de brott som föreslås undantas från preskription, får behandlas efter registreringen. Med den utformning som polisens brottsdatalag har kommer dessa brott att omfattas av regler- 2009/10:50 s. 25. 2019/20:69 s. 42 f. ingen utan att det behövs några särskilda lagändringar, se dock av- snitt 12. Som framgår ovan får uppgifter i spårregistret och uppgifter i fingeravtrycks- och signalementsregistren som inte kan hänföras till en identifierbar person, i andra fall än de som avser nuvarande 35 kap. 2 § första stycket , inte behandlas längre än efter registreringen. Tiden överensstämmer med tiden för den absoluta preskriptionen, se 35 kap. 6 § . Våra förslag föranleder ingen ändring i denna del. Har en brottsanmälan inte lett till förundersökning eller annan motsvarande utredning, får personuppgifter som har gjorts gemen- samt tillgängliga inte behandlas för ändamål inom tillämpningsom- rådet för lagen, när åtal inte längre får väckas för brottet, se 4 kap. 3 § andra meningen polisens brottsdatalag. I princip identiska be- stämmelser finns för , och i den lagstiftning som rör myndigheternas behandling av personupp- gifter inom brottsdatalagens område.3 En motsvarande regel finns också för Säkerhetspolisen.4 Huvudregeln är att uppgifter i en av- skriven brottsanmälan ska kunna behandlas så länge det påstådda brottet inte är preskriberat. Fram till dess kan nämligen förunder- sökning inledas eller en nedlagd förundersökning återupptas, om det kommer fram nya omständigheter som kan leda till att brottet upp. Även om det inte uttryckligen framgår torde regleringen i denna del åsyfta tiderna för preskription i nuvarande 35 kap. 1 § första stycket . Våra förslag om förlängda preskriptionstider för vissa brott innebär att gallringstiden för personuppgifter i dessa fall förlängs. Detta anser vi vara motiverat. Förslagen om förlängda preskriptionstider avser allvarliga och ofta integritetskränkande brott, där det finns möjlighet att med hjälp av den forensiska och tekniska utvecklingen utreda vissa av dessa brott även . Vidare finns det fram till den tidpunkt när brottet preskriberas, alltid ett behov av att kunna återuppta behandlingen av en brottsanmälan som inte har lett till förundersökning eller annan utredning, då det exempelvis kan framkomma nya omständigheter. I de fall som är aktuella är behandlingen av personuppgifterna nödvändig för att brot- 3Se 4 kap. 4 § lagen (2018:1694) om behandling av personuppgifter inom brotts- datalagens område, 4 kap. 3 § lagen (2018:1695) om behandling av person- uppgifter inom brottsdatalagens område och 4 kap. 3 § lagen (2018:1696) om behandling av personuppgifter inom brottsdatalagens område. 4Se 4 kap. 3 § lagen (2019:1182) om Säkerhetspolisens behandling av personuppgifter. ten ska kunna utredas och gärningspersonen lagföras. Det integri- tetsintrång som behandlingen kan innebära för enskilda får därför anses befogad och rimlig. Det framstår vidare som nödvändigt att dataskyddsregleringen i denna del följer de förändringar som görs avseende regleringen om preskription. Några särskilda lagändringar till följd av våra förslag i denna del behövs inte. Kriminalvården får behandla personuppgifter om det är nödvändigt för att verkställa bl.a. straffrättsliga påföljder som exempelvis fängelse- straff, se 2 kap. 1 § 1 lagen (2018:1699) om kriminalvårdens behandling av personuppgifter inom brottsdatalagens område (kriminalvårdens brottsdatalag). Enligt 2 kap. 5 § första stycket får personuppgifter som behandlas automatiserat inte behandlas längre än efter det att den senaste påföljden eller åtgärden avseende den registrerade helt har verkställts eller upphört. I 2 § förordningen (2018:1746) om kri- minalvårdens behandling av personuppgifter inom brottsdatalagens område, framgår vilka uppgifter som får behandlas. I 8 och 9 §§ för- ordningen regleras ytterligare uppgifter som får behandlas om en person dömts till fängelse eller fängelse som förvandlingsstraff för böter. I 10 § finns bestämmelser om längsta tid som personuppgif- terna får behandlas. Tiderna i denna del är knutna till att straffet har verkställts, villkorlig frigivning har skett eller intensivövervakning med elektronisk kontroll har upphört. När kriminalvårdens brottsdatalag infördes pekades på behovet av en översyn av kriminalvårdens registerlagstiftning.5 Kriminal- vården inkom vidare med en hemställan till Justitie- departementet om en översyn av myndighetens registerförfatt- ningar.6 Hemställan bereds inom . Våra förslag om ändrade preskriptionsregler för fängelsestraff, föranleder inga andra justeringar i Kriminalvårdens dataskyddsreglering än följdändringar, se avsnitt 13.2. Inom ramen för en eventuell framtida översyn av Kriminalvårdens registerförfattningar kan emellertid även frågan om hur länge Kriminalvården bör få hantera olika personuppgifter be- höva analyseras närmare. 2017/18:269 s. 246. 6Justitiedepartementet, diarienummer Ju2020/04274. Vårt förslag: Vissa följdändringar behöver göras i författningar som hänvisar till 35 kapitlet . Flera författningar innehåller hänvisningar till 35 kapitlet brotts- balken. Eftersom vi föreslår att vissa bestämmelser inom kapitlet ska flyttas och att nya bestämmelser ska införas(se avsnitt 12) samt att vissa bestämmer ska tas bort (se avsnitt 11.1.5–11.1.7), behöver vissa av dessa hänvisningar ändras. Se vidare avsnitt 1.2–1.16 i denna del. Vårt förslag: Lagändringarna ska träda i kraft . De nya bestämmelserna om förlängd preskriptionstid för vissa brott, att preskriptionstiden endast ska räknas utifrån straffmaxi- mum för brottet, att ett godkänt strafföreläggande ska utgöra en preskriptionshindrande åtgärd och att preskription ska avskaffas för brott med livstids fängelse, ska gälla även för brott som inte har preskriberats vid lagens ikraftträdande. Även bestämmelsen om ändrade preskriptionsregler för försvårande av skattekontroll ska gälla retroaktivt. Vår bedömning: För övriga lagändringar som föreslås krävs inga särskilda övergångsbestämmelser. 14.1När de föreslagna reglerna bör träda i kraft Lagändringarna bör träda i kraft . Vi föreslår att detta sker . 14.2Övergångsbestämmelser till de föreslagna preskriptionsbestämmelserna 14.2.1Tidigare överväganden om retroaktiv verkan Av 12 § lagen (1964:163) om införande av (promulga- tionslagen) följer att ändrade regler om preskription inte ska tilläm- pas på brott som begåtts innan de nya reglerna trädde i kraft. Denna huvudregel kan emellertid frångås genom lag. Det är således enligt gällande rätt möjligt att besluta att nya bestämmelser om preskrip- tion även ska gälla för redan begångna, men inte preskriberade brott. Regeringsformens förbud mot retroaktiv tillämpning av straffbud tar inte sikte på bestämmelser om preskription. Vad gäller det retro- aktivitetsförbud som finns i har det genom dom klarlagts att förbudet i vart fall inte hindrar att preskriptionsti- den förlängs medan den löper.1 När preskriptionstiden för vissa allvarliga brott mot barn förläng- des 1995, var det första gången som preskriptionstiden utsträcktes till att omfatta redan begångna gärningar. Enligt en särskild över- gångsbestämmelse som då infördes skulle bestämmelsen i 35 kap. 4 § andra stycket också tillämpas på brott begångna före ikraftträdandet, om brottet inte redan hade preskriberats enligt äldre bestämmelser. Därefter har även andra lagändringar som inneburit att preskriptionstiden för vissa brott mot barn förlängts, getts retro- aktiv verkan.2 När preskription avskaffades för bl.a. mord infördes en särskild övergångsbestämmelse som gav ändringarna retroaktiv verkan. Reger- ingen uttalade dock att möjligheten att göra avsteg från huvudregeln i 12 § promulgationslagen bör tillämpas med återhållsamhet och att det för att frångå den bör finnas goda skäl. Enligt regeringen avsåg förslaget brott för vilka det fanns starka allmänna respektive enskilda intressen av att lagföring kunde ske och att de skäl som talade för att brotten borde undantas från preskription också talade för att ändringarna skulle gälla även för redan begångna gärningar.3 Vid den senaste lagändringen, då vissa våldtäktsbrott och köns- stympningsbrott mot barn undantogs från preskription, infördes också en bestämmelse som innebar att ändringarna gavs retroaktiv verkan. I förarbetena uttalades följande. I enlighet med vad som uttalats i tidigare lagstiftningsärenden anser re- geringen att det bör finnas goda skäl för att frångå huvudregeln i 12 § promulgationslagen. Vid den avvägning som måste göras mellan intres- set av förutsebarhet i straffrättskipningen och behovet av retroaktiv til- lämpning av nya preskriptionsbestämmelser ser regeringen inte skäl att avvika från den bedömning som gjorts tidigare. Tvärtom kan det, vilket synes vara inne på, vara lämpligt att tillämp- ningen i fråga om retroaktivitet är densamma som vid tidigare gjorda 1Coëme m.fl. mot , dom meddelad . 1994/95:2, prop. 2004/05:45, prop. 2009/10:50, prop. 2009/10:70, prop. 2012/13:111 och prop. 2012/13:194. 2009/10:50 s. 31. ändringar avseende preskription. De skäl som talar för att brotten bör undantas från preskription talar också för att ändringen ska gälla även för redan begångna brott.4 Regeringen har vidare föreslagit i propositionen Slopad straffrabatt för unga myndiga vid allvarlig brottslighet (prop. 2021/22:17) att förslaget om att ändra åldersgränsen i nuvarande 35 kap. 2 § andra stycke från 21 till (se avsnitt 3.1.1), också ska gälla retroaktivt. Enligt direktiven till utredning ska vi överväga om det föreslagna ändringarna av preskriptionsbestämmelserna bör ges retroaktiv ver- kan. Nedan följer våra överväganden i denna del. 14.2.2Lagändringarna ska ges retroaktiv verkan Inledningsvis kan konstateras att det både är möjligt och förenligt med gällande rätt att genom lag besluta att nya bestämmelser om preskription även ska gälla för redan begångna, men inte preskribe- rade gärningar. Avsteg från huvudregeln i 12 § promulgationslagen ska emellertid tillämpas med återhållsamhet och endast då det finns goda skäl för det. Principen om förutsägbarhet inom straffrätten får här vägas mot de skäl som talar för att de nya bestämmelserna bör ges retroaktiv verkan.5 Förslagen om att bland annat förlänga preskriptionstiderna Att preskriptionstiden för en gärning ändras påverkar inte straffet som sådant, utan endast möjligheten att döma ut en påföljd. Motiven till att vi föreslår att tiderna för åtalspreskription ska förlängas för allvarliga och integritetskränkande brott är bl.a. den förändrade sy- nen på brottsoffer, men också att den forensiska och tekniska ut- vecklingen gör det möjligt att utreda gärningarna och lagföra brotten även . Det handlar vidare om allvarliga brott med ett straffmaximum om fängelse och uppåt. Det finns både allmänna och enskilda intressen av att dessa gärningar utreds, vilket talar starkt för att låta lagändringarna omfatta även redan begångna, men inte preskriberade, brott. Vid dessa allvarliga gärningar får skä- 2019/20:69 s. 44. 5Jfr Perklev, SvJT 2005, s. 1044. len för lagföring anses väga tyngre än skälen som talar för preskrip- tion. Vi föreslår därför att lagändringarna i denna del ska omfatta redan begångna brott, förutsatt att dessa inte är preskriberade enligt äldre bestämmelser. Vi föreslår vidare att tiden för åtalspreskription och absolut pre- skription fortsättningsvis endast ska bestämmas utifrån straffmaxi- mum för brottet och inte som utifrån bestämmelser genom vil- ket straffmaximum utökas respektive inskränks. Som framgår av av- snitt 7.6.3 torde dock preskriptionstidens längd i de flesta fall avgöras enbart av straffmaximum för brottet. De straff- höjande reglerna torde också endast undantagsvis vara av betydelse för preskriptionstidens bestämmande. Frågan är därför vilken effekt en eventuell bestämmelse om retroaktivitet i denna del egentligen får. Den bestämmelse som troligen påverkar beräkningen av pre- skriptionstiden i störst utsträckning är 29 kap. 7 § andra stycket brotts- balken. I bestämmelsen föreskrivs att för brott som någon har begått innan han eller hon fyllt får inte dömas till svårare straff än fängelse . Om fängelse och på livstid är före- skrivet för brottet eller om det följer av 26 kap. 2 §, får dock dömas till fängelse i högst . Genom att föreskriva att endast straffmaxi- mum för brottet ska påverka preskriptionstidens längd kommer pre- skriptionstiden för unga mellan att förlängas dvs. det kan förväntas att möjligheten att döma ut en påföljd i dessa fall ökar. Endast i undantagsfall bör en bestämmelse vars tillämpning är till den enskildes nackdel ges retroaktiv verkan. I de fall den aktuella bestämmelsen tillämpas rör det sig emellertid om mycket allvarliga brott, där möjligheten att utreda dessa brott även har ökat till följd av den forensiska och tekniska utvecklingen. Även ut- ifrån ett brottsofferperspektiv finns det i dessa fall starka skäl att göra det möjligt för en lagföring att komma till stånd. Trots att av- steg från huvudregeln ska tillämpas med stor återhållsamhet, anser viatt det finns tunga skäl för att även i detta fall frångå huvudregeln och föreslå att förslaget ska ges retroaktiv verkan. Som framgår ovan påverkar inte ändrade preskriptionsregler straffet som sådant, utan endast möjligheterna att döma ut ett straff. Har brottet begåtts av en person som inte fyllt vid gärningstillfället kommer fort- farande 29 kap. 7 § att beaktas vid straffmätningen i det enskilda fallet. Som framgått tidigare finns förslag om att ändra åldersgränsen (se avsnitt 3.1.1) från 21 till . Vi föreslår vidare att ett godkänt strafföreläggande ska utgöra en preskriptionshindrande åtgärd. Förslaget syftar till att minska risken för att preskription hindrar möjligheten att väcka åtal efter att ett strafföreläggande undanröjts dvs. lagföring ska kunna ske i en större utsträckning än . För att undanröja ett strafföreläggande enligt 59 kap. 6 § krävs att föreläggandet har godkänts. Därigenom har den misstänkte genom godkännandet godtagit den påföljd, rättsverkan och eventuella enskilda anspråk som föreläggan- det innehåller. Såväl staten som eventuella målsäganden har då an- ledning att utgå ifrån att den brottsliga gärningen slutligen medför aktuell påföljd, rättsverkan eller skadeståndsansvar för gärningsper- sonen. Ett strafföreläggande är vidare frivilligt att godkänna. Som framgår av avsnitt 7.5.2 undanröjs ett mindre antal strafföreläg- ganden, vilket med största sannolikhet innebär att en bestämmelse om retroaktiv verkan i praktiken kommer att få betydelse endast i något eller några fall. Vi anser att det är mest ändamålsenligt att före- skriva att förslaget även i denna del ges retroaktiv verkan. Bestämmelsen om att avskaffa preskriptionstiden för livstidsbrotten I enlighet med vad som uttalats i tidigare lagstiftningsärenden där preskriptionen avskaffats för vissa brott,6 anser vi att det finns goda skäl att frångå huvudregeln i 12 § promulgationslagen vad gäller för- slagen om att avskaffa preskriptionen för brott med livstids fängelse i straffskalan, även om brotten begåtts före ikraftträdandet av de nya bestämmelserna. Detta förutsätter naturligtvis att brottet inte dess- förinnan preskriberats enligt äldre bestämmelser. Vi anser att de skäl som talar för att brotten ska undantas från preskription också talar för att ändringarna ska gälla för redan begångna brott. Anledning att avvika från den bedömning som gjorts gällande retroaktivitet vid tid- igare lagändringar där brott undantagits från preskription, anser vi inte heller föreligga. Det är därtill lämpligt att tillämpningen i fråga om retroaktiviteten i denna del är densamma som vid tidigare änd- ringar. Eftersom mord, men även andra mycket allvarliga brott som kan ge livstids fängelse, redan undantagits från preskription torde i praktiken en bestämmelse om retroaktiv verkan få betydelse för ett mycket begränsat antal fall. Vi finner sammantaget att starka skäl 2019/20:69 s. 44. talar för frångå huvudregeln i 12 § promulgationslagen och föreslår att förslaget om att avskaffa preskriptionen för brott med livstids fängelse även ska tillämpas på brott som begåtts före bestämmelsens ikraftträdande, förutsatt att brotten inte preskriberats. Förslaget om ändrade preskriptionsbestämmelser för försvårande av skattekontroll Förslaget om att låta bokföringsskyldiga och vissa uppgiftsskyldiga omfattas av den förlängda preskriptionstid som föreskrivs för för- svårande av skattebrott, medför att juridiska personer också kommer att omfattas av den förlängda preskriptionstiden, se avsnitt 7.7.2. Detta innebär att företrädare för företag i större utsträckning kan bli lagförda för brott och därmed att bolag i större utsträckning kan bli föremål för företagsbot. Frågan är om det finns skäl att göra avsteg från huvudregeln även i detta fall och föreskriva att bestämmelsen ska tillämpas retroaktivt? Försvårande av skattekontroll tar i första hand sikte på den som inte fört några räkenskaper eller som har fört dem på ett ofullstän- digt sätt. Vidare faller vilseledande bokföringsåtgärder – med eller utan stöd av falska eller osanna verifikationer – inom det straffbara området. Slutligen bestraffas också den som förstör eller undanskaf- far räkenskapsmaterial då han eller hon haft skyldig- het att bevara detta.7 Genom förfarandet försvåras kontrollen av den bokförings- eller uppgiftsskyldiges skatter eller avgifter. Vi anser att skälen för lagföring även i detta fall får anses väga tyngre än skälen för preskription. Lagändringen bör därför ges retroaktiv verkan dvs. den ska omfatta redan begångna brott, förutsatt att dessa inte är pre- skriberade enligt äldre bestämmelser. Förslaget om att avskaffa bestämmelserna om preskription av fängelsestraff Vi föreslår härutöver att det inte längre ska vara möjligt att få ett utdömt fängelsestraff preskriberat. Förslaget gäller både fängelsestraff på livstid och tidsbestämda fängelsestraff (se avsnitt 11.1.5–11.1.7). Vi föreslår därutöver att förvandlingsstraff dvs. när böter har förvand- 7Åberg, Skattebrottslagen, kommentaren till 14 §. lats till fängelse enligt bötesverkställighetslagen (1979:189), inte heller ska kunna preskriberas(se avsnitt 11.1.9). Förbudet mot retroaktiv tillämpning av straffbud anses emellertid inte gälla bestämmelser om straffverkställighet, jfr 5 § promulgationslagen. Vi anser inte heller att 12 § promulgationslagen är tillämplig på de aktuella förslagen.