sou · H9B321 · 2021-03-31 00:00:00 — 33Europaparlamentets och rådets direktiv /27/EU av om energi- effektivitet (energieffektiviseringsdirektivet). 34Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2018/2001 av om främ- jande av användningen av energi från förnybara energikällor (förnybartdirektivet). 35Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2019/631 av om fast- ställande av normer för koldioxidutsläpp för nya personbilar och för nya lätta nyttofordon. bidrar annan lagstiftning på miljöområdet och inom andra politik- områden till att minska växthusgasutsläppen, t.ex. regler om luft- föroreningar och främjande av innovation. finns det annan EU-lagstiftning som kan hindra klimatomställningen genom att t.ex. möjliggöra utbyggnad av naturgas eller subventionera sektorer i stäl- let för att driva omställningen. 3.2.3Den Europeiska gröna given presenterade kommissionen den Europeiska gröna given,36 som är en färdplan med åtgärder för att EU ska nå målet att bli världens första klimatneutrala världsdel till 2050. Den gröna given ska omfatta alla sektorer och bidra till att allmänheten och närings- livet inom EU kan dra nytta av de möjligheter som en grön omställ- ning innebär. Den gröna given är också en tillväxtstrategi för att göra EU:s ekonomi hållbar med hjälp av investeringar i grön teknik, hållbara lösningar och nya företag. Omställningen ska också vara rättvis och socialt jämlik så att ingen medborgare eller region lämnas utanför. För att klimatmålen ska nås innehåller den gröna given en tidsplan för både nya förslag som kommissionen avser att lägga på klimat- området och en översyn av befintliga mål och gällande lagstiftning. De viktigaste åtgärderna för att höja den övergripande ambitionsnivån inom EU är dels det förslag till en klimatlag för EU som presente- rades samt att skärpa EU:s mål till 2030. Klimatlagen utgör ett övergripande ramverk för EU:s klimat- omställning genom att lägga fast det långsiktiga målet om klimat- neutralitet till 2050 i lagstiftning tillsammans med processer för hur det ska följas upp att målet nås. Även det skärpta delmålet till 2030 kommer att skrivas in i lagen. Klimatlagen ska också säkerställa att all EU-politik, sektorer och medlemsstater, ska bidra till att vara förenlig med målet om klimatneutralitet till 2050, vilket inkluderar både att lägga nya förslag och att göra en översyn av existerande regelverk för att säkerställa att de inte hindrar utan bidrar till målet. Inom ramen för den gröna given har kommissionen aviserat att den kommer att analysera förutsättningarna för att inkludera sjöfart, 36Meddelande från Europeiska kommissionen, Den europeiska gröna given, COM (2019) 640. 37Förslag till och rådets förordning om inrättande av en ram för att uppnå klimatneutralitet (EU) 2018/1999, COM(2020) 80 final. vägtransporter och småskalig uppvärmning av byggnader i utsläpps- handelssystemet. Det skulle i sådana fall påverka fördelningen av hur stor del av utsläppen som kommer att ingå i EU ETS respektive ESR. I och med att klimatmålet till 2030 skärps (se avsnitt 3.2.1) behöver även genomförandelagstiftningen ses över för att styra mot det nya målet. Inom ramen för den gröna given har kommissionen aviserat38 att bl.a. följande förslag ska läggas : •Lagstiftningen för EU ETS, ESR och LULUCF-förordningen, direktivet om energieffektivisering, förnybartdirektivet och lag- stiftningen om utsläppskrav för bilar och lätta fordon ska ses över. •Förslag till revidering av energiskattedirektivet.39 •Förslag om en gränsjusteringsmekanism. Syftet med en sådan mekanism är att förhindra koldioxidläckage, vilket är samma syfte som den fria tilldelningen i utsläppshandelssystemet har . Utöver förslagen ovan som listas under höjd klimatambition kommer ett antal förslag som också påverkar utsläppen av växthusgaser att läg- gas inom ramen för den gröna given, t.ex. rörande energi, industri- omställning, cirkulär ekonomi, transporter, jordbruk, biodiversitet och skogsbruk, att integrera hållbarhet i all EU-politik inklusive finans- området, stärka EU:s internationella ledarskap i miljö- och klimat- frågor och att skapa en klimatpakt för en tydligare dialog mellan olika aktörer. Det ska också tas fram en ny strategi för klimatanpassning. EU ETS togs i bruk 2005 och omfattar av utsläppen av växthusgaser inom EU. I ingår cirka 750 anläggningar som 2019 stod för av de territoriella utsläppen och täcker den största delen av utsläppen från industri samt el- och fjärrvärme- produktion. I EU ETS ingår energiintensiv industri som t.ex. järn- och stålproduktion, mineralindustri (cement, kalk, glas, keramik), 38Bilagor till meddelande från Europeiska kommissionen, Kommissionens arbetsprogram 2021 – Ett livskraftigt EU i en känslig omvärld, COM(2020) 690 final, . 39Rådets direktiv /96/EG av om en omstrukturering av gemen- skapsramen för beskattning av energiprodukter och elektricitet. pappers- och massaindustri, aluminiumtillverkning och raffinade- rier. Även förbränningsanläggningar med en installerad kapacitet över 20 MW ingår i systemet. har valt att även inkludera för- bränningsanläggningar med en installerad effekt på mindre än 20 MW i de fall de är anslutna till ett fjärrvärmenät som överstiger 20 MW enligt 3 kap. 2 § och bilaga till förordningen (2020:1180) om vissa ut- släpp av växthusgaser. Syftet med denna s.k. opt-in är att samma spelregler ska gälla för leverantörer inom samma fjärrvärmenät. ingår även utsläpp från flyg mellan destinationer inom EES i EU ETS med vissa undantag för t.ex. militärflyg. Utsläpp av koldioxid (CO2) står för den största delen av ut- släppen inom handelssystemet men även utsläpp av perfluorkolväten (PFC) från aluminiumproduktion och dikväveoxid (N2O) från delar av kemiindustrin omfattas. Övriga växthusgaser hanteras av ESR och särskild lagstiftning. Inom EU ETS tilldelas verksamhetsutövarna enligt en till- delningsplan en viss mängd utsläppsrätter genom antingen auktioner- ing eller gratis tilldelning. Verksamhetsutövarna kan antingen använda utsläppsrätterna, spara dem till senare år eller sälja dem om de har överskott. En utsläppsrätt motsvarar rätten att släppa ut koldi- oxidekvivalenter, alltså koldioxid eller den mängd av perfluor- kolväten eller dikväveoxid som medför motsvarande klimateffekt. Tilldelningen av utsläppsrätter grundar sig på ett antal olika rikt- märken. För de fasta anläggningarna i systemet, dvs. alla aktörer utom flygoperatörer, auktioneras enligt nuvarande regelverk cirka 57 pro- cent av utsläppsrätterna ut, vilket innebär att verksamhetsutövarna får betala för det utsläppsutrymmet. För flyget är auktioneringsandelen i stället . Vilken tilldelning som ges gratis utgår från risken för koldioxidläckage inom en viss bransch men används också för att premiera de mest effektiva anläggningarna inom varje bransch. De effektivaste anläggningarna, bedömt utifrån riktmärken som sätts per industrigren, får gratis tilldelning. Ett flertal svenska anläggningar ligger långt fram när det gäller effektivitet inom sina respektive industrigrenar och premieras därmed genom gratis tilldelning. Vissa anläggningar får gratis tilldelning som överstiger deras utsläpp i de fall tilldelningen utgår från ett riktmärke som ligger högre än deras faktiska utsläpp. Riktmärkena och vilka verksamheter de omfattar förändras men instrumentet är trubbigt i sig eftersom riktmärkena ska omfatta en mängd verksam- heter med olika förutsättningar. EU ETS styrande verkan är avhängigt priset på utsläppsrätter. Gratis tilldelning minskar kostnaderna för utsläpp av växthusgaser och EU ETS styrande verkan avsevärt men syftet är att förhindra koldioxidläckage. Kommissionen har i den gröna given aviserat en gränsjusteringsmekanism med samma syfte som gratis tilldelning, dvs. att minska risken för koldioxidläckage. Det återstår att se hur det kommer samordnas med utfasning av den fria tilldelningen och påverka individuella anläggningar i de branscher som berörs av gränsjusteringsmekanismen. Utsläppshandelssystemet innebär s.k. cap-and-trade där ett gemen- samt tak för utsläppen sätts för hela EU och inom det taket får verk- samheter och andra aktörer handla med utsläppsutrymme. Enligt artikel 1 utsläppshandelsdirektivet är dess syfte att minska utsläppen på ett kostnadseffektivt sätt och utgår från att marknadens aktörer själva kommer att reglera att utsläppsminskningarna genomförs där det kostar minst inom det gemensamma taket. Anläggningar som har högre kostnader än andra kan köpa utsläppsrätter i stället för att minska sina utsläpp medan de som har lägre kostnader för utsläpps- minskningar kan välja att vidta åtgärder i sin verksamhet och sälja det överskott av utsläppsrätter som uppstår på marknaden. Taket för utsläppen inom EU ETS sänks kontinuerligt i enlighet med en linjär reduktionsfaktor som ska leda till att de uppsatta klimatmålen för EU som helhet nås. För perioden –2030 är reduktionsfaktorn enligt nuvarande regelverk . Det leder dock inte till nollutsläpp inom EU ETS så det är centralt att skärpa den linjära reduktionsfaktorn för att vara i linje med de nya målen till 2030 och 2050. Att utsläppsutrymmet för verksam- heterna minskar kan väntas leda till högre priser på utsläpps- rätter, förutsatt att det inte finns för stort överskott på marknaden och att efterfrågan inte minskar i samma takt. Priset på utsläppsrätter har varierat kraftigt sedan utsläpps- handelssystemet infördes . låg priserna på /ton. Den finanskris som följde minskade produktionen och därmed efterfrågan på utsläppsrätter. I kombination med bl.a. en generös tilldelning av utsläppsrätter, och att verksamhetsutövarna till viss del fick använda internationella utsläppsenheter, skapades ett stort överskott av utsläppsrätter som uppgått till över 2 miljarder utsläppsrätter. Det gjorde att priset på utsläppsrät- ter låg runt /ton eller ännu lägre. För att komma till rätta med det stora överskottet och de låga priserna på utsläppsrätter beslutade EU bl.a. att inrätta den s.k. mark- nadsstabilitetsreserven40 som togs i bruk . Den innebär att om volymen utsläppsrätter som är i omlopp på marknaden överstiger en viss tröskelnivå ska motsvarande av den volymen föras över från auktioneringspotten till marknads- stabilitetsreserven –2023. Därefter kommer motsva- rande av utsläppsrätterna i omlopp att tas upp i reserven. Om mängden utsläppsrätter i marknadsstabilitetsreserven understiger en annan tröskelnivå kommer en del av dem i stället att återföras till marknaden. Regelverket för marknadsstabilitetsreserven ska dock ses över första gången och sedan löpande. Efter ett svenskt förslag under översynen av utsläppshandels- direktivet för perioden –2030 kommer delar av de utsläppsrätter som hålls i marknadsstabilitetsreserven att annulleras . Det innebär att det utsläppsutrymme de representerar tas bort permanent och inte kan återföras till marknaden, vilket motverkar att stora överskott byggs upp framöver. Som ett resultat av reformerna av utsläppshandelssystemet inför perioden –2030 och införandet av marknadsstabilitetsreserven har priset på utsläppsrätter stigit och legat runt per utsläppsrätt . Efter att enats om ett nytt och betydligt skarpare klimatmål till 2030 har priserna nått nivåer runt . Utsläppshandelssystemets syften och mål Enligt utsläppshandelsdirektivets artikel 1 är syftet med EU ETS att minska utsläppen av växthusgaser på ett kostnadseffektivt och eko- nomiskt effektivt sätt. Enligt skäl 2 och skäl 5 i direktivet ska ut- släppshandelssystemet också bidra till ett mer effektivt fullgörande 40Europaparlamentets och rådets beslut (EU) 2015/1814 av om upprät- tande och användning av en reserv för marknadsstabilitet för unionens utsläppshandelssystem. av EU:s och medlemsstaternas åtaganden, med minsta möjliga för- svagning av ekonomisk utveckling och sysselsättning. Skäl 7 och 30 adresserar proportionalitetsprincipen och subsidia- ritetsprincipen41 genom att ange att det krävs gemenskapsbestäm- melser om medlemsstaternas fördelning av utsläppsrätter för att bevara den inre marknadens integritet och undvika snedvridning av konkurrensen, samt att direktivet inte går längre än vad som är nöd- vändigt för att nå målet att upprätta utsläppshandelssystemet. Enligt skäl 26 bör för att minska klimatförändringarna inte bara förlita sig på de marknadsbaserade mekanismernas mångsidiga potential, utan även bygga på en avvägning mellan EU ETS och andra slags gemenskapsåtgärder, inhemska åtgärder och internatio- nella åtgärder. När EU ETS skulle införas skrev kommissionen i sin grönbok att det var nödvändigt med en gemenskapsstrategi för att förhindra sned- vridningar av konkurrensen på den inre marknaden. Kommissionen konstaterade också att det redan hade vidtagits många åtgärder inom EU som t.ex. energibeskattning, annan lagstiftning, tekniska stan- darder och miljöavtal. EU ETS borde därför enligt kommissionen utformas så att det stärker den grund som redan hade lagts och fram- för allt inte försvaga den.42 I har utsläppshandelsdirektivet genomförts genom lagen (2004:1199) om handel med utsläppsrätter och förordningen (2004:1205) om handel med utsläppsrätter. I samband med en om- fattande översyn ersattes de av lagen (2020:1173) om vissa utsläpp av växthusgaser samt förordningen (2020:1180) om vissa utsläpp av växthusgaser som trädde i kraft . De flesta verksamheter som omfattas av EU ETS är tillståndsplik- tiga som miljöfarliga verksamheter enligt 9 kap. . Det finns dock också verksamheter som ingår i EU ETS som bara är anmäl- 41Fördraget om Europeiska unionen (), artikel 5. Enligt proportionalitetsprin- cipen ska EU:s åtgärder begränsas till vad som är nödvändigt för att uppnå målen i fördragen. Subsidiaritetsprincipen innebär att EU, förutom på områden där man har exklusiv behörighet, bara ska vidta åtgärder om dessa är mer effektiva än de åtgärder som kan vidtas av medlems- staterna. 42Europeiska kommissionen, om handel med utsläppsrätter för växthusgaser inom Europeiska unionen, COM(2000) 87 final, s. 5–6. ningspliktiga Det gäller främst sådana mindre förbränningsanlägg- ningar som har valt att inkludera i EU ETS genom opt-in. Alla verksamheter som ingår i EU ETS behöver också särskilda tillstånd som följer av utsläppshandelsdirektivet. De tillstånden för- utsätter att verksamheterna redan har fått tillstånd enligt miljö- balken i egenskap av miljöfarliga verksamheter. var länssty- relserna tillståndsmyndighet för de svenska verksamheter som ingår i EU ETS men är både till- stånds- och tillsynsmyndighet. I tillståndsansökan ska en övervakningsplan ingå som bl.a. anger storleken på verksamhetens utsläpp av växthusgaser. För de tillstånd som utfärdas för att ingå i EU ETS gör ingen bedömning av verksamheternas utsläpp. Det görs alltså ingen pröv- ning i det avseendet utan tillstånd meddelas om ansökan innehåller den information som lagstiftningen föreskriver. Om utsläppen vän- tas öka i mer än ringa omfattning från en anläggning ska Naturvårds- verket pröva om det behövs ändrade eller nya villkor om övervak- ning och rapportering och vid behov av sådana ge ett nytt tillstånd. För flygverksamheter krävs inte tillstånd utan bara en godkänd över- vakningsplan som beslutar om. Verksamhetsutövarna är skyldiga att övervaka, rapportera och verifiera sina utsläpp av växthusgaser. Övervakningen av utsläppen ska utgå från den övervakningsplan som verksamhetsutövarna har lämnat in och är därmed kopplad till tillståndet. ska verksamhetsutövarna lämna in en utsläppsrapport, som verifierats av en oberoende granskare, till Natur- vårdsverket. måste verksamhetsutövarna uppfylla sina åtaganden genom att överlämna den mängd utsläppsrätter som motsvarar deras verifierade utsläpp under det gångna kalenderåret. Om de inte har tillräckligt med utsläppsrätter själva behöver de köpa den mängd som behövs för att täcka utsläppen. Överlämnandet sker genom överföringar av utsläppsrätter mellan konton i det elektroniska unionsregistret som är nationell administra- tör för. Om en verksamhet inte överlämnar en tillräcklig mängd ut- släppsrätter anger utsläppshandelsdirektivet att sanktionsavgiften ska vara per ton koldioxidekvivalenter, vilket är betydligt mer än vad marknadspriset på utsläppsrätter varit sedan EU ETS infördes. Utsläppen från industrin reglerades först genom direktivet om sam- ordnade åtgärder för att förebygga och begränsa föroreningar, det s.k. IPPC-direktivet,43 . Kommissionen genomförde sedan en omfattande översyn och valde att omarbeta flera olika befintliga direktiv inklusive IPPC-direktivet till ett nytt industriutsläpps- direktiv som trädde i kraft . Industriutsläppsdirektivet bygger vidare på IPPC-direktivets integrerade hantering av all miljöpåver- kan från industrianläggningar för att uppnå en hög skyddsnivå. Industriutsläppsdirektivet rör cirka 1 200 anläggningar i runt 30 branscher i och gäller för både anläggningar som ingår i EU ETS och sådana som ligger utanför systemet. I kapitel II industri- utsläppsdirektivet behandlas verksamheter som kan leda till stora föroreningar och de listas i bilaga I till direktivet. Det gäller bl.a. energisektorn, metall- och mineralindustri, kemisk industri, avfalls- hantering, massa- och pappersindustri, livsmedelsindustri och stora anläggningar med djurhållande verksamhet.44 Industriutsläppsdirektivet innehåller också sektorskapitlen III om förbränningsanläggningar, kapitel IV om avfalls- och förbrän- ningsanläggningar, kapitel V om anläggningar som använder orga- niska lösningsmedel och kapitel VI om anläggningar som producerar titanoxid. I det följande ligger fokus på kapitel II. Inom ramen för den gröna given har kommissionen aviserat att EU:s åtgärder och regelverk för föroreningar från stora industrian- läggningar ska ses över , vilket inbegriper industriutsläpps- direktivet. Den sektoriella omfattningen av lagstiftningen ska ses över och även hur den kan göras fullt kompatibel med regelverken för klimat, energi och cirkulär ekonomi.45 43Rådets direktiv /61/EG av om samordnade åtgärder för att före- bygga och begränsa föroreningar (Integrated Pollution Prevention and Control, IPPC-direk- tivet). 44För mer information om industriutsläppsdirektivet, se (2016b) och (2020b). 45COM(2019) 640. Industriutsläppsdirektivet ställer krav på att alla verksamhetsutövare ska använda bästa tillgängliga teknik (Best Available Techniques, BAT). Det innebär att den etablerade teknik ska användas som är mest effektiv för att uppnå en hög skyddsnivå för miljön som helhet och som kan tillämpas inom den berörda industrisektorn på ett eko- nomiskt och tekniskt genomförbart sätt med beaktande av kostna- der och nytta. Det avser dock inte bara vilken teknik som ska använ- das utan också hur en anläggning utformas, uppförs, underhålls, drivs och avvecklas.46 Det som bedöms vara bästa tillgängliga teknik behöver inte användas eller produceras inom EU och det räcker att tekniken på ett rimligt sätt är tillgänglig för verksamhetsutövarna. I praktiken finns det dock vissa begränsningar för i vilken utsträck- ning teknik utanför EU beaktas. Det beror bl.a. på att framtagandet av s.k. BREF-dokument (BAT Reference Document), och särskilt av miljöprestandanivåer (BAT Associated Environmental Performance Level, BAT-AEPL), baseras på data från anläggningar inom EU, begränsningar av den tekniska arbetsgruppens tillgång på informa- tion och språkhinder.47 Ienlighet med industriutsläppsdirektivet antas BREF-dokument för tolkningen av vad som är bästa tillgängliga teknik och vilken miljöprestanda som kan uppnås om sådan teknik tillämpas. Det finns cirka 30 BREF-dokument med dem som togs fram under IPPC- direktivet och har slutsatser om bästa tillgängliga teknik för 16 olika branscher beslutats enligt industriutsläppsdirektivet. BREF- dokument är antingen vertikala och gäller bara för en viss bransch, eller horisontella och gäller för alla berörda industrisektorer. En verk- samhet kan beröras av flera olika BREF-dokument, både horison- tella och vertikala för huvud- respektive sidoverksamheter. Som en del av BREF-dokumenten antas slutsatser om bästa till- gängliga teknik. Vissa av dem omfattar BAT-AEPL och andra inte. Av BAT-AEPL finns det sådana som innehåller gränsvärden för utsläpp (BAT Associated Emission Levels, ) och sådana som inte innehåller sådana gränsvärden men t.ex. förbrukningsnivåer för energi, vatten och krav på materialhantering. 46Se artikel 3.10 industriutsläppsdirektivet för definitionen av BAT. 47Naturvårdsverket (2020b), s. 57. Framtagandet av dokumenten sker genom den s.k. Sevillaproces- sen som innebär att Europeiska IPPC-byrån48 samordnar tekniska arbetsgrupper med representanter från medlemsstaterna, industrin, miljöorganisationer och kommissionen och sedan lägger fram för- slag till BREF-dokument. De antas av kommissionen efter omröst- ning av medlemsstaterna enligt artikel 13 industriutsläppsdirektivet. Kommissionens mål är att alla BREF-dokument och därmed också slutsatser om bästa tillgängliga teknik ska uppdateras minst . I praktiken har dock BREF-dokumenten reviderats med mellan 10 och 15 års mellanrum efter första publiceringen. För anges gränsvärdena normalt som ett intervall där det högre värdet i intervallet är bindande om inte särskild dispens har medgetts, medan det lägre värdet i intervallet visar vad de bästa anläggningarna klarar. Verksamhetsutövare kan också använda andra tekniker än de som anges i en slutsats om bästa tillgängliga teknik om de ger åtminstone samma miljöprestanda eller miljöskyddsnivå. När utsläppshandelsdirektivet antogs angavs i artikel 26 att IPPC-direktivet skulle ändras så att gränsvärden som syftar till att begränsa utsläpp av de växthusgaser som omfattas av EU ETS inte får sättas för de verksamheter som ingår i utsläppshandelssystemet, vilket nu återfinns i artikel 9.1 industriutsläppsdirektivet. Huvud- regeln i industriutsläppsdirektivet är att anläggningar ska ha en effektiv energianvändning men med utsläppshandelsdirektivet inför- des också en möjlighet i artikel 9.2 industriutsläppsdirektivet för medlemsstaterna att välja att inte införa krav på effektiv energi- användning för förbränningsanläggningar eller andra anläggningar som avger koldioxid på platsen om de ingår i EU ETS. har dock valt att kunna tillämpa sådana krav (se avsnitt 6.1.3). Enligt skäl 9 i industriutsläppsdirektivet är syftet med artikel 9.1 och 9.2 att undvika dubbelreglering. påminner skäl 10 i industriutsläppsdirektivet om att artikel 193 fördraget om Euro- peiska unionens funktionssätt anger att direktiv inte hindrar med- lemsstaterna från att ha kvar eller införa strängare skyddsåtgärder och anger utsläppskrav för växthusgaser som exempel. Utgångspunkten i industriutsläppsdirektivet är att det ska genom- föras genom dess angivna tillståndsordning och att regelbunden om- prövning av tillståndsvillkoren ska ske för att säkerställa efterlevna- den. har dock valt att genomföra direktivet i sin helhet genom generella föreskrifter, vilket enligt artikel 6 och skäl 7 får användas för att ange skyldigheter för vissa kategorier av anlägg- ningar för att underlätta tillståndsprövningen. Generella föreskrifter ska enligt artikel 17 industriutsläppsdirektivet garantera en lika hög skyddsnivå för miljön som om enskilda tillståndsvillkor hade tilläm- pats (se utredningens analys i avsnitt 6.1.7). Genomförandet i svensk rätt sker därför främst genom industri- utsläppsförordningen (2013:250)49 som innebär att slutsatser om bästa tillgängliga teknik blir gällande för industriutsläppsverksam- heter utan sådan särskild tillståndsprövning som är huvudregel i industriutsläppsdirektivet. Enligt 1 kap. 2 § industriutsläppsförord- ningen avses med industriutsläppsverksamheter en verksamhet som är tillståndspliktig eller omfattas av ett tillstånd enligt miljöpröv- ningsförordningen (2013:251) med en verksamhetskod som slutar med -i. Enligt förarbetena till industriutsläppsdirektivet50 var skälet till att valde att använda generella föreskrifter var att minimera behovet av individuell omprövning av tillstånd.