sou · H9B398 · 2021-12-15 00:00:00 — Dessa bestämmelser har dels inneburit att arbetsgivarna kunnat få ersättningen utbetald , dels att ersättningen betalas ut vid en lägre nivå på sjuk- lönekostnaderna. Hur ersättningens storlek beräknas framgår av 17 §. I kostna- derna för sjuklön räknas även de skatter och avgifter2 som hänför sig till sjuklönen med. Ersättning för sjuklönekostnaden lämnas med högst för överskjutande del av sjuklönekostnaden till den del kostnaden överstiger –0,av den totala lönekostnaden om arbetsgivarens löne- kostnad uppgår till högst , 2Med avgifter och skatt avses avgifter enligt socialavgiftslagen (2000:980) och lagen (1994:1920) om allmän löneavgift samt skatt enligt lagen (1990:659) om särskild löneskatt på vissa förvärvs- inkomster. –0,av den totala lönekostnaden om arbetsgivarens löne- kostnad överstiger 3 men inte , –1,av den totala lönekostnaden om arbetsgivarens löne- kostnad överstiger 6 men inte , –1,av den totala lönekostnaden om arbetsgivarens löne- kostnad överstiger 12 men inte , och –1,av den totala lönekostnaden om arbetsgivarens löne- kostnad överstiger . En arbetsgivare som önskar ersättning för sjuklönekostnader ska i arbetsgivardeklarationen lämna uppgift om utbetald sjuklön under kalenderåret. En följd av att arbetsgivaren rapporterar sina sjuklöne- kostnader i arbetsgivardeklarationen är att det nu finns vetskap om vad sjuklönekostnaderna faktiskt uppgår till. fat- tar beslut om ersättningen, 17 b §. lämnar efter beviljat beslut uppgifter till för kreditering på arbets- givarens skattekonto, 17 c §. 4.5.3Allmänt och särskilt högriskskydd För att undvika att personer med hög sjuklighet skulle få svårigheter att få arbete infördes ett allmänt och särskilt högriskskydd 1992. Be- stämmelserna återfinns i 27 kap. 39–44 §§ SFB. Arbetsgivaren får då ersättning för sjuklönekostnader från för en an- ställd som blivit beviljad högriskskydd. Allmänt och särskilt högriskskydd utgör skydd för anställda som är sjuka ofta eller för anställda som riskerar att bli sjuka . Allmänt högriskskydd innebär att en anställd som mest kan ha med karensavdrag . En anställd som blir sjuk för elfte gången under en tolv- månadersperiod ska få sjuklön . Det allmänna högriskskyddet kräver inte att någon ansökan görs till Försäkrings- kassan En anställd som har en medicinskt väldokumenterad sjukdom som troligen innebär frånvaro från arbetet under minst kan ansöka om särskilt högriskskydd. Särskilt högriskskydd inne- bär att en anställd alltid får sjuklön i en sjuk- En anställd kan få särskilt högriskskydd om han eller hon måste vara borta från arbetet i minst vid en eller flera sjukperioder men inte utan karensavdrag. När en anställd har särskilt högriskskydd så får arbetsgivaren ersättning för hela sjuklönekostnaden från . Den försäkrade måste göra en ansökan till för att få ta del av det särskilda högriskskyddet, 27 kap. 40 § SFB. När regeln infördes var sjuklönen av den lön och andra anställningsförmåner som den anställde gick miste om till följd av sjukdom och därefter . Den som beviljats högriskskydd fick ersättning . Reglerna om högriskskydd har anpassats efter andra regeländringar . När karensdagen infördes kom högriskskyddet att även omfatta karensdagen. Högriskskyddet ut- ökades 1998 så att även personer med risk för en eller flera längre sjukperioder kan ansöka om högriskskydd. Dessa personer måste dock själva stå för karensavdraget. Karensavdraget infördes och ersatte det som tidigare kallades karensdag. Syftet med ändringen var att det avdrag som görs när man är sjuk ska vara rättvist och förutsägbart. För arbetstagare med koncentrerad arbets- tid kunde reglerna med karensdag göra att en relativt stor del av inkomsten försvann om karensdagen inföll med ett långt arbetspass på obekväm arbetstid. Karensavdraget uppgår till av en genomsnittlig veckoersättning av sjuklön. 4.5.4Användningen av ersättning för höga sjuklönekostnader Ersättningen för höga sjuklönekostnader är utformad på ett sådant sätt att företag med en lägre total lönekostnad kan få en högre er- sättning för sjuklönekostnader än större företag. Detta beror på två faktorer: Dels är den totala nedsättningen bestämd till ett fast belopp om , dels är tröskeln för att få ersättning större som andel av total lönekostnad i ett större företag. Tabell 4.1 visar ersätt- ning för höga sjuklönekostnader för åren 2010–2014 och antalet företag som beviljats ersättning. Av tabellen framgår att såväl antalet arbetsgivare som fått ersättning som det utbetalda ersättningsbelop- pet ökat . Tabell 4.1 som ansökt, antal som beviljats samt utbetald ersättning för höga sjuklönekostnader, 2010–2014 Tabell 4.2 visar den utbetalda ersättningen till arbetsgivares skatte- konto enligt de nu gällande reglerna –2019, samt antalet arbetsgivare som tagit emot ersättning. Även denna tabell visar att såväl antalet arbetsgivare som fått ersättning som det ut- betalda ersättningsbeloppet ökat . Tabellen visar ock- så att antalet arbetsgivare som får del av ersättningen enligt de regler som började tillämpas 2015 är betydligt större än antalet som fick ersättning enligt de tidigare reglerna. Tabell 4.2 Ersättning för höga sjuklönekostnader till arbetsgivare och deras inrapporterade sjuklönekostnader Tabell 4.3 visar hur ersättningen för höga sjuklönekostnader för- delade sig mellan företagen av olika storlek 2019. Tabellen visar att majoriteten av företagen som får ersättning har en total lönesumma , och att dessa företag också tar emot en stor del av den totala ersättningen för höga sjuklönekostnader. större företagen har högre rapporterade sjuklönekostnader än de mindre, men för dessa företag begränsas den utbetalda ersättningen dels av begränsningen till per arbetsgivare, dels av att tröskeln för att ta del av nedsättningen är högre. Tabellen visar att utformningen av bestämmelsen om ersättning för höga sjuklöne- kostnader och den kostnad arbetsgivaren förväntas bära är lägst för de minsta företagen, medan de större företagen förväntas bära en större del av sina sjuklönekostnader. Ersättning för höga sjuklönekostnader utifrån lönekostnader 2019 Reglerna om beskattning av enskild näringsverksamhet återfinns bl.a. i inkomstskattelagen (1991:1299). Enskild näringsverksamhet är en företagsform där en fysisk person driver och ansvarar för företaget. Det finns inte någon tydlig gräns mellan företaget och den som äger det. En annan benämning på enskild näringsverksamhet är i allmänt språkbruk enskild firma. En enskild näringsidkare är inte en juridisk person och det är den fysiska personens personnummer som används som organisationsnummer för näringsverksamheten. Eftersom den enskilda näringsverksamheten inte är en juridisk person är det den fysiska personen som personligen ansvarar för företagets alla förplik- telser, exempelvis skulder och ingångna avtal. En enskild närings- verksamhet kan ha anställda och företagaren ska då registrera sig som arbetsgivare hos . Registrering för F-skatt och mer- värdesskatt ska också göras hos . Ett företag som be- drivs som enskild näringsverksamhet är skyldigt att utge sjuklön åt anställda. Näringsidkaren själv räknas inte som anställd i sin närings- verksamhet. Reglerna om handelsbolag återfinns i lagen (1980:1102) om handels- bolag och enkla bolag. Ett handelsbolag är ett företag som har två eller flera bolagsmän, alltså delägare. Bolagsmännen kan vara fysiska eller juridiska personer. Handelsbolaget är i sig en juridisk person men bolagsmännen är alltid personligt och solidariskt ansvariga för företagets skulder gentemot utomstående och detta ansvar kan aldrig avtalas bort. Det solidariska ansvaret innebär att var och en av bo- lagsmännen personligen kan tvingas betala företagets alla skulder. Det är bolagsmännen som bestämmer vem eller vilka som ska ha rätt att företräda bolaget och ingå avtal i bolagets namn. Ett handelsbolag kan ha anställda och är skyldig att utge sjuklön åt anställda. Fysiska personer som är delägare i ett handelsbolag räknas inte som anställda i bolaget. Reglerna om kommanditbolag återfinns i lagen (1980:1102) om han- delsbolag och enkla bolag (HBL). Ett kommanditbolag är en särskild form av handelsbolag där vissa bolagsmäns ansvar är begränsat till vad de har satsat i bolaget. Dessa bolagsmän kallas kommanditdelägare och dessa är inte behöriga att företräda bolaget (3 kap. 7 § HBL). I kom- manditbolaget måste det finnas minst en delägare med obegränsat ansvar, en så kallad komplementär. Ett kommanditbolag är skyldigt att utge sjuklön åt anställda. Delägarna räknas inte som anställda. Reglerna om aktiebolag återfinns i aktiebolagslag (2005:551). Ett registrerat aktiebolag är ett civilrättsligt självständigt rättssubjekt och skattesubjekt som själv ansvar med sina tillgångar för de åtgärder bo- laget gör och för sina förpliktelser. Delägarna, alltså aktieägarna, har inte ett personligt ansvar för företagets skulder men kan under vissa förutsättningar åläggas ett med bolaget gemensamt ansvar för bo- lagets skatteskulder, det s.k. företrädaransvaret. Det krävs dock att företrädaren för aktiebolaget uppsåtligen eller av grov oaktsamhet inte har betalat skatt eller avgift. Kapitalinsatsen för att starta ett aktiebolag är i aktiekapital. Aktiebolaget ska ha en styrelse. Det måste finnas minst en styrelseledamot och en styrelse- suppleant i styrelsen. Aktiebolagets årsredovisning samt styrelsens och vd:s förvaltning av aktiebolaget ska granskas av revisor. Företag som har revisor ska lämna in en revisionsberättelse tillsammans med årsredovisningen. Små aktiebolag kan välja att inte ha revisor. Alla aktiebolag ska hålla bolagsstämma . Bolagsstämman beslutar bland annat om årsredovisningen och hur företagets vinst eller förlust ska disponeras. Ett aktiebolag kan ha anställda och är skyldig att utge sjuklön åt anställda. Även verksamma delägare i bolaget är anställda. 4.7Jämförelse av sjuklöneansvar och karensregler mellan olika företagsformer I kapitel 3 föreslår jag att den grundläggande karensen för företagare med inkomst av näringsverksamhet ska ändras till . Detta ökar neutraliteten mellan anställda och företagare med inkomst av när- ingsverksamhet. Även den som driver sitt företag i aktiebolagsform är anställd, och omfattas av samma karensregler som andra anställda. Genom förslaget jämnas karenstiderna därför ut mellan företagare med olika företagsformer och anställda. För att fullt ut jämföra självrisker mellan olika företagsformer måste dock även sjuklöneansvaret för företagare som driver aktie- bolag och ersättningen för sjuklönekostnader beaktas. Sjuklöneansva- ret kan rent formellt inte översättas till en självrisk eftersom aktie- bolagets och företagarens ekonomi är separerade. Däremot är det möjligt att många företagare uppfattar sjuklöneansvaret gentemot sig själva som en karenstid eftersom företaget behöver finansiera ägarens egen sjuklön . Även ersättningen för höga sjuklönekostnader påverkar jämförelsen, eftersom företaget kan få ersättning för delar av sjuklönen som betalas ut till företagaren. Ju fler anställda som finns i företaget utöver den verksamme före- tagaren, desto mindre betydelse kan ägarens egen arbetsinsats eller sjuklön antas ha för företagets resultat. Sjuklöneansvaret för före- tagsägaren kan därför antas vara som mest betungande för enmans- företag där endast den verksamme ägaren är anställd. Dessa företag torde till mycket stor del finnas bland företagen med en total löne- summa som understiger . Tröskeln för att få ersättning för höga sjuklönekostnader är också lägst för de allra minsta företagen. Följande exempel visar effekterna av ersättningen för höga sjuk- lönekostnader för företag av olika storlek. I en jämförelse mellan en egenföretagare med inkomst av näringsverksamhet och en ensam ägare i ett aktiebolag är det främst ersättningen för de allra minsta företagen som är av intresse. Tabell 4.4 visar tröskeln för ersättning för höga sjuklönekostna- der för företag med olika storlek på de totala lönekostnaderna. Om ett företag som exempel har en total lönekostnad om går tröskeln för att få ersättning vid en total sjuklönekostnad om (500 000 × ). Sjuklönen antas i exemplet motsvara av lönen som den ersätter. kan tröskeln för ersättning översättas till en karenstid (0,/× ) då företaget be- talar sjuklönen. Därefter täcks sjuklönekostnaderna av ersättningen. Till denna implicita karenstid tillkommer ett karensavdrag för den första sjukdagen, då företagaren inte får någon ersättning. Totalt kan en företagare som är anställd i sitt eget aktiebolag därmed sägas ha . Tabellen visar också att tröskeln för att få ersättning, och det implicita antalet karensdagar för företagaren, är högre i ett större företag. Tabell 4.4 Räkneexempel på ersättning för höga sjuklönekostnader vid med sjuklön per anställd och år Ersättning/Sjuklön* *I beräkningen antas antalet dagar med sjuklön som betalas av företaget uppgå per anställd och år. Källa: Egna beräkningar. Om även effekterna av sjuklöneansvaret beaktas kan en ägare av ett mindre aktiebolag således sägas ha . Ersätt- ningen betalas dock ut årsvis i efterskott, och effekterna av reglerna förefaller inte vara väl kända bland företagarna. Figur 4.1 visar hur stor del av sjuklönekostnaden som ersätts vid olika nivå på den totala lönekostnaden i företaget (motsvarande raden som visar Ersättning/Sjuklön i tabellen ovan). Den mörkblå linjen visar andelen av sjuklönekostnaden som ersätts vid 6 ersatta dagar med sjuklön per anställd och år enligt gällande regler medan ljusgrön linje visar ersättningen vid samma antal sjukdagar enligt de tillfälliga regler som gällt under pandemin. Ersättning som andel av sjuklönekostnad Tillfälliga regler under pandemin Lönekostnad i företaget, Källa: Egna beräkningar. Bedömning: Det bör göras en översyn av reglerna om karens och sjuklön för egenföretagare och för företagare som är anställda i sitt eget aktiebolag. Syftet med översynen bör vara att utreda hur reglerna kan göras mer neutrala mellan olika företagsformer. Enligt mina direktiv ska jag inte föreslå en ny reglering av hur sjuk- lönekostnader beräknas eller utges utan endast analysera skälen för de nuvarande skillnaderna i de olika regelverken i fråga om karens- regler och sjuklöneansvar beroende på val av företagsform. Direk- tiven anger också att omotiverade skillnader ska identifieras samt att jag ska lämna nödvändiga författningsförslag. Huvudskälen till att införa en skyldighet för arbetsgivare att utge sjuklön för sina anställda var att öka arbetsgivarens ansvar för de anställdas arbetsmiljö och hälsa samt att minska de administrativa kostnaderna för . Jag finner att dessa skäl gäller generellt oavsett företagsform. Vid den genomgång som gjorts av förarbeten till dagens regler har dock inget resonemang förts kring varför en ägare av ett aktie- bolag ska stå för kostnaden för sin egen sjuklön av en sjukperiod efter avdrag för lämnad ersättning för sjuklönekostnader enligt 17 § lag (1991:1047) om sjuklön. Re- gleringen förefaller ta sin utgångspunkt i den juridiska konstruk- tionen runt de olika företagsformerna som reglerar frågor om bland annat rättssubjekt, skattesubjekt och personligt ansvar för skulder och andra åtaganden i företaget. I specialmotiveringen (prop. 1990/91:180) framgår att rätten till sjuklön tillkommer arbetstagare. Detta begrepp definieras inte i lagen utan får, som i andra sammanhang, läggas fast i rättstillämpningen med utgångspunkt i en civilrättslig begreppsbestämning. Att rätten till sjuklön tillkommer arbetstagare innebär också att exempelvis upp- dragstagare och egenföretagare faller utanför lagens tillämpnings- område. Enligt direktiven ska det arbetsrättsliga regelverket och arbets- tagarbegreppet inte påverkas av utredningens förslag. Detta innebär att jag ser mig förhindrad att föreslå att näringsidkare som driver sin verksamhet i aktiebolag inte skulle ses som anställda i aktiebolaget utan likställas med egenföretagare i fråga om utbetalning av sjuklön till sig själv. En sådan förändring skulle annars ha kunnat medföra en neutral behandling av företagare som driver verksamheten i aktie- bolag och egenföretagare. Ett annat sätt att åstadkomma neutralitet i fråga om karensregler och sjuklöneansvar mellan företagsformer skulle kunna vara att laborera med antalet karensdagar för egenföretagare så att dessa alltid hade karensdagar i paritet med en företagare som driver verk- samheten i aktiebolag, då även företagarens sjuklöneansvar och ersättning för höga sjuklönekostnader beaktas. En sådan reglering skulle dock behöva grundas på antaganden om till exempel löne- summan i aktiebolaget. Det skulle också ta bort möjligheten för egenföretagare att välja antal karensdagar. Detta bedömer jag skulle medföra en försämring för egenföretagarna jämfört med dagens regler. En sådan reglering skulle inte heller medföra en neutralitet i karensregler mellan företagare och anställda, som i normalfallet har ett karensavdrag motsvarande en karensdag. Ett annat alternativ skulle kunna vara att laborera med nivåer i högkostnadsskyddet för att på så sätt minska sjuklönekostnaderna i de riktigt små aktiebolagen. De tillfälliga förändringarna av hög- kostnadsskyddet som gällt under pandemin skulle kunna tjäna som förebild för en sådan förändring, både i fråga om sänkta nivåer för att komma i fråga för ersättning och i fråga om att ersättningen beta- las ut . Det har dock inte varit möjligt att inom ramen för denna utred- ning se över alla de aspekter som berör företagares sjuklöneansvar. Jag bedömer att förändringar som rör sjuklöneansvaret är så pass omfattande att det kräver en översyn av reglerna om karensregler och sjuklön, där utgångspunkten bör vara att föreslå regeländringar som ökar neutraliteten i fråga om sjuklöneansvar och karensregler mellan företagare som bedriver verksamheten i olika företagsformer. En övergång till månadsvisa utbetalningar av ersättningen till arbetsgivare för höga sjuklönekostnader är däremot en förhållande- vis enkel åtgärd. Ett fungerande system för månadsvisa utbetalningar finns redan på plats och har under pandemin visat sig fungera väl. Jag bedömer därför att Regeringen som ett snabbspår bör utreda och ge förutsättningar att vid utgången av varje kalen- dermånad kunna besluta om ersättningens storlek för kostnader för sjuklön, se kapitel 5 Kunskapsunderlag. Enligt direktiven ska jag analysera frågor kring företagandets utveck- ling och pågående förändringar och utmaningar för att identifiera behövliga anpassningar i de sociala trygghetssystemen för företagare utifrån en förändrad arbetsmarknad. Jag har valt att göra detta bl.a. utifrån de förändrade förutsättningar som en globaliserad gig- och delningsekonomi medför. I uppdraget ingår också att analysera följ- der och utmaningar med anledning av covid-19. I detta kapitel analyseras därför dels hur företagandet utvecklats före och under pandemin, dels hur utvecklingen sett ut för syssel- sättning inom gigekonomin och andra flexibla sysselsättningsfor- mer. Kapitlet innehåller också en analys av företagens ekonomiska situation under pandemin och effekterna av de stöd och förändringar i trygghetssystemen som infördes under pandemin. 5.1Utvecklingen av företagandet i I direktiven konstateras att nya anställnings- och uppdragsformer kan vara positivt för entreprenörskap och innovation, men att ris- kerna med ett sådant arbetsliv är en ökad ekonomisk osäkerhet och brister i det sociala skyddet. För att få en uppfattning om problemets storlek undersöker vi utvecklingen av företagandet i , och även utvecklingen av andra former av tillfälliga och flexibla sysselsättnings- former. I SOU 2019:41 redovisas ett antal rapporter och undersökningar som belyser förändringar på arbetsmarknaden. Kartläggningen visar på en utveckling mot mer flexibla former för utförande av arbete. Utredningen konstaterar också att företagsstrukturen går mot fler egenföretagare utan anställda (soloföretag) och mindre företag. Den registerbaserade arbetsmarknadsstatistiken (RAMS) redovi- sar antalet förvärvsarbetande fördelat på huvudsaklig sysselsättning: egenföretagande (i enskild näringsverksamhet eller som delägare i ett handelsbolag), företagande i eget aktiebolag eller anställning. RAMS visar att av de förvärvsarbetande hade företagande som huvudsaklig sysselsättning, fördelat på egenföretagare och företagare i eget aktiebolag. I stati- stiken särredovisas också de som kombinerar företagande och an- ställning, s.k. kombinatörer. Att vara kombinatör är vanligare bland kvinnor än bland män, medan det är vanligare att vara företagare på heltid bland män än bland kvinnor. Antalet enskilda näringsidkare i RAMS har minskat , som antalet delägare i aktie- bolag har ökat. Totalt sett har dock andelen personer som har före- tagande som sin huvudsakliga sysselsättning legat på ungefär samma nivå . Figur 5.1 visar antalet företagare och anställda efter ålder. Figuren visar att företagare generellt sett är äldre än anställda, och antalet företagare är som högst bland personer i åldern 45–. Bland en- skilda näringsidkare finns dock den största gruppen företagare bland personer som är eller äldre. Figur 5.1 Antal förvärvsarbetande efter ålder och yrkesställning 2019 Män Anställda (höger axel) Kvinnor Anställda (höger axel) Källa: SCB, RAMS 2019. 5.2Anställningar och uppdrag via en tredje part Utredningen ska analysera pågående förändringar och utmaningar i en globaliserad gig- och delningsekonomi, för att identifiera behöv- liga anpassningar i de sociala trygghetssystemen för företagare ut- ifrån en förändrad arbetsmarknad. Det finns inga entydiga definitio- ner av gigekonomi, men ofta avses arbete som förmedlas via digitala plattformar. I SOU 2021:55 definieras begreppen plattformsekonomi, gigekonomi och delningsekonomi som följer: Begreppet delningsekonomi används avseende den del av platt- formsekonomin där det sker någon form av delning (uthyrning, leasing, byte, utlåning) av fysiska tillgångar, medan begreppet gig- ekonomi används för den del av plattformsekonomin där tjänster säljs eller byts. Vanligen handlar det om kortare, tydligt avgränsade uppdrag. De som utför uppdragen benämns här och i den fortsatta framställningen som giggare. Det finns dock inte några entydiga definitioner inom området, varken inom forskningen eller i den offentliga debatten. Utöver begreppen delningsekonomi, plattforms- ekonomi och gigekonomi förekommer bland annat begreppen kolla- borativ ekonomi, on demand-ekonomi och nyttjandeekonomi för att beskriva hela eller delar av samma fenomen. För en genomgång av terminologin som används inom området se exempelvis Codagnone m.fl. (2016). använder i betänkandet F-skattesystemet – några särskilt utpekade frågor (SOU 2018:49) begreppet mellanmans- situationer för att beskriva situationen där någon skjuts in som avtalspart mellan den fysiska person som utför ett arbete (uppdrags- tagaren) och den person för vilken arbetet eller uppdraget egentligen utförs (uppdragsgivaren). Denna avtalspart kan, förutom att vara en digital plattform, också vara ett egenanställningsföretag eller ett bemanningsföretag. Dessa situationer har likheter med den upp- dragsförmedling som sker via digitala plattformar på så sätt att det även i dessa fall finns en avtalspart mellan utföraren och den person för vilken arbetet utförs. Även i dessa fall har det också konstaterats att det finns oklarheter i förhållande till socialförsäkringssystemet, och jag har därför valt att inkludera även dessa sysselsättningsformer i framställningen. 5.2.1Gigekonomin och uppdrag via digitala plattformar Digitala plattformar som förmedlar kontakter mellan köpare och säljare är en ny typ av affärsmodell som började växa fram efter finanskrisen . De digitala plattformarna möjliggör delning av tillgångar eller förmedling av tjänster i en mycket bredare krets än vad som varit möjligt.