sou · H9B386 · 2021-10-28 00:00:00 — Enligt 3 kap. 2 § 1 st. dataskydds- lagen får känsliga personuppgifter behandlas med stöd av undantag om behandlingen är nödvändig för att den personuppgiftsansvarige eller den registrerade ska kunna fullgöra sina skyldigheter och utöva sina särskilda rättigheter inom arbetsrätten och inom områdena social trygghet och socialt skydd. Som skyddsåtgärd har i bestämmelsens andra stycke fastställts att personuppgifter som behandlas med stöd av första stycket får lämnas ut till tredje part endast om det inom arbetsrätten eller inom områdena social trygghet och socialt skydd finns en skyldighet för den personuppgiftsansvarige att göra det eller om den registrerade uttryckligen har samtyckt till utlämnandet. 12.5Sanktioner – artikel 4.2 f och 10 d 12.5.1Innebörden av konventionens krav och svenska regler som aktualiseras Enligt artikel 4.2 f ska medlemsstaterna föreskriva sanktioner. Kravet förtydligas i artikel 10 d på så sätt att medlemsstaterna ska föreskriva sanktioner, där så är tillämpligt, för våld och trakasserier i arbetslivet. Att sanktioner ska föreskrivas där så är tillämpligt uppfattar ut- redningen som att sanktioner ska föreskrivas där det är lämpligt med sanktioner ur ett systematiskt perspektiv. Inom ramen för den be- dömningen bör det kunna ges betydelse hur det nationella rätts- systemet är utformat. Någon närmare vägledning till vad som avses ges inte i rekommendationen eller på något annat ställe i konven- tionen, men det kan påminnas om att syftet med ansatsen enligt arti- kel 4.2 är att avskaffa våld och trakasserier. Vad som avses med en sanktion kan skilja sig mellan olika inter- nationella instrument och olika rättssystem. Gemensamt för vad som brukar benämnas som sanktioner enligt svensk rätt kan sägas vara att det är en påföljd som följer av någon typ av överträdelse av den rättsliga regleringen. En sanktion är nor- malt antingen avsedd att påverka ett handlade framåt i tiden eller att bestraffa ett handlande bakåt i tiden. Men det finns ingen vedertagen definition av begreppet. Det kan göras skillnad mellan olika typer av sanktioner. En dis- tinktion kan för det första göras mellan sanktioner som initieras av staten respektive av enskilda. Skadestånd betraktas ofta som en sank- tion, och kan initieras av enskilda i en civilrättslig process och det är då också den enskilde som är mottagare av skadeståndet. Till kategorin statligt initierade sanktioner hör för det första de straffrättsliga, som följer av en kriminalisering av ett visst agerande och medför de mest ingripande sanktionsmöjligheterna. Andra sank- tioner som kan initieras av staten är administrativa sanktioner, t.ex. sanktionsavgifter. På arbetsmiljöområdet har sanktionsavgifter i viss utsträckning ersatt straffrättsliga påföljder som sanktion genom s.k. sanktionsväxling, eftersom det har betraktats som mer effektivt.44 Andra administrativa sanktioner är olika typer av vitesförelägganden. I vissa fall är viten till för att möjliggöra ett förfarande som t.ex. tillsyn, medan viten i andra fall kan användas för att förebygga eller åtgärda brister. Regelsystemet innebär att det som huvudregel är tillsynsmyn- digheten som beslutar om vitesföreläggande. I vissa specialförfatt- ningar kan det i undantagsfall finnas regler om en annan ordning, t.ex. ska DO:s vitesföreläggande avseende aktiva åtgärder prövas av enligt 5 kap. 5 och 7 §§ DL.45 2012/13:143 s. 48. 45Lavin, R., Viteslagstiftningen – en kommentar, kommentaren till 1 §, 2017. Eftersom konventionen inte föreskriver något närmare om vilka typer av sanktioner som kan komma i fråga bör samtliga av de nu nämnda typerna av sanktioner vara relevanta för att avgöra om kravet på sanktioner enligt konventionen är uppfyllt. En annan fråga är vem en sanktion bör riktas mot. Det kan vara mot en arbetsgivare eller någon som företräder arbetsgivaren som har ett ansvar att agera på ett visst sätt eller underlåta ett visst bete- ende i den egenskapen. Det kan också vara mot en annan person, t.ex. en kollega, som t.ex. begår ett brott mot någon och därmed blir skadeståndsskyldig. Inte heller här ges någon ytterligare vägledning i konventionen eller rekommendationen, utan det bör finnas en fri- het för medlemsstaterna att välja. Särskilt om förhållandet mellan kriminalisering och sanktionsavgift När det gäller sanktionsväxlingen inom arbetsmiljöområdet uttalade regeringen följande. Regeringen har i propositionen Ett effektivare brottmålsförfarande (prop. 1994/95:23) uttalat att kriminalisering som metod för att hindra överträdelser av olika normer i samhället bör användas med försiktighet. Det är alltjämt regeringens uppfattning att kriminalisering som metod för att försöka hindra överträdelser av olika normer i samhället bör an- vändas med försiktighet. Ett skäl till det är att en alltför omfattande kriminalisering riskerar att undergräva straffsystemets brottsavhållande verkan, särskilt om rättsväsendet inte kan beivra alla brott på ett effek- tivt sätt. Som utgångspunkter ska gälla att kriminalisering bör ske med återhållsamhet och endast användas när metoden framstår som den mest effektiva för att motverka det oönskade beteendet.46 Regeringen gör bedömningen att en ökad användning av sanktions- avgifter skulle vara mer effektiv. En fördel med ökad användning av sanktionsavgifter är enligt reger- ingens uppfattning att behåller kontrollen över ären- det och att dubbelarbete undviks eftersom verket gör en stor del av det utredningsarbete som ligger till grund för åtalsanmälningarna. Därigenom frigörs resurser från polis och åklagare som Arbets- miljöverkets tillsyn effektiviseras.47 2012/13:143 s. 46. På motsvarande sätt finns vissa kriterier som bör var uppfyllda för att en sanktionsavgift ska vara lämplig. a)Sanktionsavgifter kan vara ändamålsenliga när regelöverträdelser är särskilt frekventa eller det finns speciella svårigheter att beräkna storleken av den vinst eller besparing som uppnås i det särskilda fallet. Även om den ekonomiska fördelen av en isolerad överträ- delse kan bedömas som låg, kan sanktionsavgifter vara lämpliga om samhällets behov av skydd på det aktuella området är fram- trädande. b)Sanktionsavgifter bör endast förekomma inom speciella och klart avgränsade rättsområden. I den mån avgifterna används på när- ingsregleringens område bör de vara knutna till särskilda före- skrifter som näringsutövarna har att iaktta i sin verksamhet. c)Bestämmelserna om beräkning av avgiftsbeloppet bör konstrue- ras så att det är möjligt att förutse och fastställa hur stor avgiften ska bli i det särskilda fallet. d)Beroende på det aktuella rättsområdets natur bör särskilt prövas om uppsåt eller oaktsamhet ska förutsättas för avgiftsskyldighet eller om skyldigheten ska bygga på strikt ansvar. För att en kon- struktion med strikt ansvar ska vara försvarbar från rättssäker- hetssynpunkt bör det finnas starkt stöd för en presumtion om att överträdelser på området inte kan förekomma annat än som en följd av uppsåt eller oaktsamhet. Bestämmelser som reglerar möj- ligheten till jämkning av avgiftsbelopp bör så långt möjligt vara så preciserade att det inte föreligger någon tvekan om deras räckvidd. e)Något hinder bör inte föreligga mot att låta avgiftsregler som i första hand riktas mot juridiska personer och straffrättsliga bestäm- melser riktade mot fysiska personer vara tillämpliga vid sidan av varandra. f)Om avgiftsskyldigheten görs beroende av huruvida överträdelsen har skett av uppsåt eller oaktsamhet och när reglerna är utfor- made på sådant sätt att det finns utrymme för betydande sköns- mässiga bedömningar är det lämpligt att åläggande av avgiftsskyl- dighet överlämnas till allmän domstol. I övrigt kan prövningen överlämnas till de administrativa myndigheter som är verksamma på det aktuella området.48 Därutöver gäller dubbelprövningsförbudet i artikel 4 i Europakon- ventionens sjunde tilläggsprotokoll. Innebörden av detta förbud är att samma rättssubjekt inte ska prövas för samma sak två gånger. Det kan innebära att det inte är tillåtet att ha både straff och sanktions- avgift eller både sanktionsavgift och vite.49 Regeringen har i olika lagstiftningsärenden ansett att det skulle stå i strid med förbudet om böter eller fängelse och sanktionsavgifter påförs för samma gärning, varför bestämmelser som kan ingå i sanktionsavgiftssystemet bör av- kriminaliseras. Det har medfört att det t.ex. inom område gäller att sanktionsavgift inte får tas ut för en gärning som omfattas av ett föreläggande eller vite.50 Skyldigheterna enligt det systematiska arbetsmiljöarbetet och före- skrifterna om organisatorisk och social arbetsmiljö är dock inte möj- liga att förena med sanktionsavgifter mot bakgrund av att före- skrifterna är meddelade med stöd av 4 kap. 10 § AML och det därför saknas bemyndigande. Båda föreskrifterna är även utformade på ett sådant sätt att det skulle försvåra att förena dessa med sanktions- avgifter samt att sanktionsavgifter till viss del skulle motverka syftet med bestämmelserna i deras nuvarande form eftersom arbetet är pro- cessinriktat.51 Föreskrifterna reglerar inte exakt vad som ska göras utan vilka åtgärder som bör vidtas får i vissa avseenden bedömas från fall till fall. Det kan medföra att det är svårare att förena sådana före- skrifter med sanktionsavgifter eftersom det inte på ett relativt lätt sätt kan fastställas om en överträdelse skett eller inte.52 Frågan om sanktionsavgifter behandlas i En god arbetsmiljö för framtiden – regeringens arbetsmiljöstrategi 2021–2025. I strategin framgår att regeringen kommer att prioritera frågor om organisato- risk och social arbetsmiljö och att en fråga som bör övervägas är om det behövs sanktionsavgifter på fler om- råden än . beslutade regeringen att ge en sär- skild utredare i uppdrag att se över vissa frågor i arbetsmiljölagen. 48Se t.ex. SOU 2020:79 s. 81 f. 49Se t.ex. prop. 2014/15:131, Skattetillägg – Dubbelprövningsförbudet och andra rättssäker- hetsfrågor, s. 39. 50SOU 2020:79 s. 82 f. 52Se regeringens skrivelse 2009/10:79 En tydlig, rättssäker och effektiv tillsyn, s. 45. Utredningen ska bl.a. analysera om sanktionsavgifter bör kunna tas ut för överträdelser av vissa föreskrifter eller vissa delar av sådana föreskrifter som meddelats i anslutning till 4 kap. 10 § AML, näm- ligen föreskrifter inom organisatorisk och social arbetsmiljö.53 Skadestånd är avsett att ha en reparativ funktion. Som konstateras i förarbetena till diskrimineringslagen skiljs det inom skadestånds- rätten mellan ideell och ekonomisk skada. Ideell skada utgörs av skador av icke-ekonomisk natur. En form av ideell skada är krän- kning av en persons integritet. Det kan vara fråga om verbala och fysiska handlingar med kränkande innebörd som medför psykiskt lidande, obehag m.m. och som påverkar en människas livsföring nega- tivt. Ersättningen kompenserar inte någon faktisk ekonomisk för- lust utan fungerar främst som ett sätt att få upprättelse, men även som en hjälp att kunna inrätta sitt liv efter en traumatisk händelse. Inom arbetsrätten kallas ersättning för ideell skada för allmänt skade- stånd. Med ekonomisk skada menas ekonomiska förluster som upp- kommer för den skadelidande. Ekonomiskt skadestånd utgör ersätt- ning för den ekonomiska förlust som uppkommit, t.ex. ersättning för utebliven lön eller andra förmåner eller för faktiska utlägg.54 Som nämns ovan är diskrimineringsersättningen i grunden ett skade- stånd, men som också ska innehålla en del som verkar avskräckande, vilket har bedömts nödvändigt för att uppfylla kraven på sanktioner enligt de EU-direktiv som ligger till grund för lagstiftningen. Diskri- mineringsersättningen ska alltid bestämmas så att den på ett skäligt sätt kompenserar den som drabbats av lagöverträdelsen utifrån en sammanvägning av de olika faktorerna med hänsyn till omständig- heterna i det enskilda fallet. Vid bedömningen av hur stor diskrimi- neringsersättningen ska vara har alltså det allmänna intresset av att diskriminering inte förekommer i samhället särskild betydelse. Detta innebär att diskrimineringsersättning generellt ska bestämmas till så höga belopp att påföljden effektivt verkar avhållande från överträdel- ser.55 I praxis finns det en skillnad i hur diskrimineringsersättningen behandlas av de allmänna domstolarna respektive Arbetsdomstolen. 53Utökade möjligheter att upprätthålla en god arbetsmiljö, dir. 2021:44. 2007/08:95 s. 387. 2007/08:95 s. 554. har i NJA 2014 s. 499 I beskrivit hur diskriminer- ingsersättningen delas upp i en upprättelseersättning och ett preven- tionspåslag och hur storleken på dessa ska bestämmas. Arbetsdom- stolen gör i stället en helhetsbedömning och dömer ut ett samlat belopp, där den enskilde får en rimlig kompensation och där de pre- ventiva aspekterna beaktas, se AD 2015 nr 4. 12.5.2Sanktioner enligt det arbetsmiljörättsliga regelverket Förelägganden förenade med vite eller med straffansvar Eftersom arbetsmiljöregleringen är en skyddslagstiftning och av offentligrättslig karaktär är de sanktioner som finns att tillgå för att genomdriva efterlevnad av lagstiftningen i första hand förelägganden som sanktioneras med viten. Som nämns ovan har sanktionsavgifter av inte bedömts lämpliga för föreskrifterna om systematiskt arbetsmiljöarbete, organisatorisk och social arbetsmiljö samt hot och våld. Genom förelägganden som förenas med vite kan exempelvis bris- ter i form av avsaknad av regler och rutiner enligt rättas till, liksom brister i det systematiska arbetsmiljöarbetet. Även i förhållande till föreskriften om våld och hot finns möjlighet att utfärda förelägganden. Som nämnts ovan kan ett föreläggande med stöd av 3 kap. arbets- miljölagen och också komma i fråga om en arbets- tagare utsatts av tredje part, dvs. t.ex. en kund eller en anhörig till en brukare. Om ett föreläggande inte följs kan vitet dömas ut av en förvalt- ningsdomstol på talan av . Den som bryter mot ett föreläggande som inte förenats med vite kan i stället dömas till böter eller fängelse i högst (8 kap. 1 § och 7 kap. 7 § AML). Det kan alltså vara straffbart att bryta mot ett föreläggande även när bestämmelse om arbetsmiljö- brott inte är tillämpligt. Om någon har åsidosatt sina skyldigheter enligt 3 kap. arbetsmiljö- lagen och det har lett till ett dödfall, kroppsskada, sjukdom eller fram- kallande av fara för annan, kan personen fällas till ansvar för arbets- miljöbrott enligt 3 kap. 10 § BrB. För brottet krävs att personen uppsåtligen eller av oaktsamhet har brutit mot arbetsmiljölagstift- ningen. Det ska också finnas ett orsakssamband mellan åsidosättan- det av kraven i arbetsmiljölagen och den straffbara effekten av åsido- sättandet dvs. kroppsskadan, sjukdomen e.d. Straffet för arbetsmiljöbrott är böter eller fängelse i högst . Saken i det s.k. Krokom-målet (Hovrätten för Nedre mål nr B 399-14) rörde arbetsmiljöbrott då det förekommit samarbets- svårigheter mellan anställda varav den ena arbetstagaren, som senare kom att begå självmord, ansåg sig blivit utsatt för kränkande sär- Hovrätten kom fram till att de två åtalade cheferna hade brustit i hanteringen när det gällde anpassning av arbetsförhållandena, om- placeringsmöjligheterna och kartläggning av behovet av rehabilitering. Hovrätten konstaterade dock att det funnits vissa svårigheter att i praktiken åstadkomma tillfredsställande lösningar vilket gjorde att de tilltalades oaktsamhet i dessa avseenden inte bedömdes så klandervärd att den var straffbar. Oaktsamheten i samband med mobbningsut- redningen ansågs däremot som mer omfattande. Vidare konstaterade hovrätten att det inte funnits tydliga föreskrifter om hur mobbnings- utredningar ska genomföras. Bristerna tog därmed sikte på det mer allmänna regelverket i arbetsmiljölagstiftningen. Hovrätten konsta- terade att eftersom det regelverket är mycket generellt lämnar det också utrymme för skiftande tolkningar. Det måste därmed också tolereras ett större utrymme för felbedömningar och misstag än när det finns detaljerade föreskrifter som reglerar en viss situation eller ett visst förhållande. Med hänsyn till detta menade hovrätten att inte heller bristerna i anslutning till mobbningsutredningen var av sådant slag att de skulle bedömas som straffbart oaktsamma. Som framgår ovan finns en rätt till diskrimineringsersättning för den som utsätts för trakasserier eller sexuella trakasserier av arbetsgiva- ren eller någon som har rätt att företräda denne. Om arbetstagaren i stället utsätts av en kollega har arbetsgivaren en utrednings- och åtgärdsskyldighet och kan vid underlåtenhet eller brister i utförandet bli skyldig att betala diskrimineringsersättning. Om arbetstagaren utsätts av tredje part finns det emellertid ingen skyldighet för arbetsgivaren att agera enligt diskrimineringslagen, något som utreds av . En sådan skyldighet kan dock föreligga enligt arbetsmiljölagen. Vid underlåtenhet att genomföra aktiva åtgärder enligt 3 kap. dis- krimineringslagen kan det i stället bli fråga om att ett vitesföreläg- gande utfärdas av efter framställning av i första hand DO (4 kap. 5 § DL). har som tidigare nämnts även föreslagit vissa förbättringar för att effek- tivisera DO:s tillsynsmöjligheter på det området. 12.5.4Sanktioner vid överträdelser av straffrättsliga bestämmelser Sanktioner enligt det straffrättsliga systemet är för det första straff, dvs. fängelse eller böter (1 kap. 3 § BrB). Det finns även andra på- följder för brott i form av villkorlig dom, skyddstillsyn och över- lämnande till särskild vård. Straff eller annan påföljd kan endast dömas ut mot fysiska personer. Andra konsekvenser, s.k. rättsverkan, som kan följa på brott är t.ex. företagsbot, som även kan utdömas mot juridiska personer. Även skadestånd kan utgöra rättsverkan av brott. Om något av de brott som anges i avsnitt 9 har begåtts finns alltså det straffrättsliga sanktionssystemet till hands. Enligt 2 kap. 1–3 §§ skadeståndslagen kan ett brottsoffer rikta ett krav på skadestånd mot förövaren. Ansvaret för skada bygger på upp- såtligt eller vårdslöst vållande och kan omfatta personskada, sakskada, ren förmögenhetsskada samt skada i form av kränkning. Krav på skade- stånd prövas oftast som domstolen tar ställning till om för- övaren är skyldig till brottet. Åklagaren är skyldig att hjälpa brotts- offret med kravet på skadeståndet om brottsoffret ber om det. Undantag gäller bara om det krävs omfattande utredning eller om kravet kan anses som uppenbart obefogat, t.ex. för att det saknar sam- band med brottet eller är mycket högre än normalt i liknande situa- tioner. Om brottsoffret har ett målsägandebiträde hjälper biträdet till att begära skadestånd vid rättegången. Efter en rättegång skickar domstolen en kopia av domen till Krono- fogden, som kontaktar brottsoffret via brev med ett erbjudande om hjälp med att få ut skadeståndet. Om en berörd person polisanmäler någon för förtal kan det under vissa förutsättningar leda till allmänt åtal. Om allmänt åtal väcks kan den berörda personen begära att åklagaren i samband med åtalet ska förbereda och utföra den berörda personens talan om enskilt anspråk med anledning av brottet, om det kan ske utan väsentlig olägenhet och anspråket inte är uppenbart obefogat (se 22 kap. 2 § 1 st. RB). En berörd person har också vissa möjligheter att väcka enskilt åtal om denne anser sig ha blivit förtalad (se 47 kap. 1 § RB). 12.6Utredningens bedömning avseende rättsmedel och sanktioner m.m. Bedömning: Det krävs inga lagändringar eller andra åtgärder för att svensk rätt ska vara förenlig med konventionens bestämmelser om att medlemsstaterna ska –säkerställa att offer ges tillgång till rättsmedel och stöd, –säkerställa lämpliga och effektiva rättsmedel, mekanismer och förfaranden för rapportering och tvistlösning vid förekomsten av våld och trakasserier i arbetslivet, –skydda den personliga integriteten och konfidentialiteten, –vidta lämpliga åtgärder för att offer för könsbaserat våld och könsbaserade trakasserier ska ha verkningsfull tillgång till för- faranden för anmälan och tvistlösning, stöd, tjänster och rätts- medel, och –föreskriva sanktioner. Rättsmedel och sanktioner m.m. Skyldigheterna enligt konventionen i de delar som gäller tillgång till lämpliga och effektiva rättsmedel och mekanismer och förfaranden för rapportering och tvistlösning kan enligt utredningen samman- fattas med att det vid förekomsten av våld och trakasserier i arbets- livet ska finnas en möjlighet för offer att angripa dessa och ges till- gång till stöd. Vad rättsmedel, mekanismer och förfaranden ska bestå i anges i konventionen endast genom exemplifieringar och medlems- staterna har därmed själva möjlighet att välja utifrån vad som passar i respektive rättssystem (se utredningens slutsatser avseende be- greppen i avsnitt 12.4.2). Konventionen ställer emellertid i olika hän- seenden krav på lämplighet, effektivitet och säkerhet. Skyddet mot våld och trakasserier för personer i arbetslivet finns till att börja med i arbetsmiljölagstiftningen, som till sin karaktär är en offentligrättslig skyddslagstiftning. Lagstiftningen bygger med andra ord på att arbetsgivare har skyldigheter i förhållande till staten att skydda sina arbetstagare och vissa andra personer i verksamheten. Även arbetstagare och andra som omfattas av lagstiftningen har skyl- dighet att delta i arbetsmiljöarbetet och iaktta skyddsföreskrifter m.m. Vilka möjligheter att angripa förekomsten av våld och trakasse- rier och vilken möjlighet till stöd finns då i anslutning till den här regleringen? Helt grundläggande är arbetsgivarens systematiska arbetsmiljö- arbete, som i sig innebär att arbetsgivare är skyldiga att kontinuerligt undersöka risker och vidta utredningar och åtgärder. Vid brister i detta arbete eller risker som visat sig genom förekomsten av t.ex. någon form av trakasserier – vilket kan innefatta trakasserier från tredje part – finns det möjlighet för arbetstagare att vända sig till sitt skyddsombud där sådant finns tillgängligt. Skyddsombudet kan kräva att arbetsgivaren agerar, och om det inte sker ta saken vidare till . Det finns också en möjlighet att anmäla missför- hållanden på en specifik arbetsplats direkt till . På så sätt finns det en möjlighet att se till att arbetsgivarens utrednings- skyldighet m.m. aktualiseras. Förfaranden för anmälan och utred- ning är en av de möjliga åtgärder som nämns i konventionen. På två områden som är av stor betydelse ur konventionsperspe- ktiv kan arbetsgivarens skyldigheter sägas var förstärkta och förtyd- ligade genom och föreskrifterna om våld och Arbetsgivaren ska ha rutiner för hur och var personer som ut- sätts för kränkande särbehandling, våld eller hot om våld kan få hjälp. Oavsett om sådana rutiner finns på plats finns möjligheten att vända sig till sitt skyddsombud, där sådant finns tillgängligt, som kan kräva åtgärder enligt ovan, alternativt att anmäla missförhållanden på en specifik arbetsplats direkt till som måste ta ställning till skyddsombudets framställan. Vid avsaknaden av rutiner enligt finns också möjlighet att kräva att arbetsgivaren ska utarbeta sådana rutiner, i sista hand genom ett föreläggande från . Detta är i linje med rekommendationen som även nämner möjligheten att få till stånd en förändring av policyer eller praxis som en typ av rätts- medel. Det systematiska arbetsmiljöarbetet och arbetsgivarens arbete med aktiva åtgärder enligt diskrimineringslagen har många beröringspunk- ter. Även enligt diskrimineringslagen finns en skyldighet för arbets- givaren att ha rutiner för hur arbetstagare som utsätts för trakas- serier och sexuella trakasserier i diskrimineringslagens mening ska agera för att få hjälp. Genom DO:s tillsyn finns det också liknande möjligheter som enligt arbetsmiljöregelverket att kräva att arbets- givare, som saknar rutiner för vem arbetstagare m.fl. ska vända sig till vid förekomsten av trakasserier, utarbetar sådana rutiner. Om det krävs ett vitesföreläggande är det som är behörig att utfärda ett sådant.