sou · H8B383 · 2021-01-01 00:00:00 — Enligt 5 kap. 7 § ska, om det behövs för att följa en miljö- kvalitetsnorm, regeringen eller den eller de myndigheter eller kommu- ner som regeringen bestämmer upprätta ett förslag till åtgärdsprogram. Åtgärdsprogram tas fram enligt vattenförvaltningsförordningen och havsmiljöförordningen. Åtgärdsprogram beskrivs närmare i kapit- let om Åtgärdsprogram och åtgärder. Om en miljökvalitetsnorm för ett geografiskt område inte kan följas på grund av att miljön påverkas av en verksamhet som ligger utanför området, ska ett förslag till åtgärdsprogram upprättas för hela det område där störningar som påverkar möjligheten att följa nor- men förekommer. Åtgärdsprogrammet ska bl.a. innehålla 1.uppgifter om den eller de miljökvalitetsnormer som ska följas, 2.uppgifter om de åtgärder som myndigheter eller kommuner be- höver vidta för att miljökvalitetsnormerna ska följas, vilka myn- digheter eller kommuner som behöver vidta åtgärderna och när åtgärderna behöver vara genomförda, 3.uppgifter om hur krav på förbättringar ska fördelas mellan olika typer av källor som påverkar möjligheterna att följa miljökvali- tetsnormerna och mellan olika åtgärder som avses i 2, 4.i fråga om åtgärder för att följa en miljökvalitetsnorm som avses i 2 § första stycket 1, uppgifter om den förbättring som var och en av åtgärderna bedöms medföra och hur åtgärderna tillsammans bedöms bidra till att följs. Ett åtgärdsprogram ska omprövas vid behov, dock minst . Regeringen ska enligt 5 kap. 12 §, i samband med att föreskrifter enligt 1 § meddelas, besluta vilka som ska kontrollera att en miljö- kvalitetsnorm följs. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om provtagning och andra meto- der för att kontrollera att en miljökvalitetsnorm följs samt om god- kännande av mätmetoder och mätutrustning. 12.4Miljökvalitetsnormer för kust och hav – en del av ett rättsligt system vid tillämpning i tillsyn, prövning och planläggning Miljökvalitetsnormerna för kust och hav tillämpas i enlighet med samma bestämmelser som gäller övriga miljökvalitetsnormer beslutade av regeringen eller andra ansvariga myndigheter. Tillämpningen aktualiseras i olika sammanhang vid bl.a. fysisk planering enligt (2010:900) och tillståndspröv- ning och tillsyn enligt som en följd av det rättsliga ram- verk som reglerar alla typer av miljökvalitetsnormer enligt 5 kap. miljö- balken. Detta oavsett om normerna avser buller, luft, vatten eller havsmiljön. Den rättsliga tillämpningen är därför, enligt Havs- och vattenmyndigheten, en utgångspunkt för utarbetande av de åtgärder som ingår i åtgärdsprogrammet. Åtgärdsprogram kan i sin tur vara vägledande när myndigheter planerar eller ställer specifika krav för att miljökvalitetsnormer ska kunna följas och ska i den mån de har betydelse för en viss prövning finnas med som underlag i mål eller ärenden enligt miljöbalken.21 Myndigheter, inklusive domstolar, som ska tillståndspröva eller ut- öva tillsyn över en verksamhet utifrån bestämmelser, är ansvariga för att miljökvalitetsnormerna följs.22 Detta ansvar utövas genom att beakta normerna både vid tillståndsprövning och utövande av tillsyn och ställa de krav på försiktighetsmått som behövs. I de fall där miljökvalitetsnormerna ingår i prövning av enskilda verksamheter eller beaktas i en planeringsprocess är det rättsväsen- det som genom innehållet i sina avgöranden har det yttersta tolk- ningsföreträdet för hur de normer som berör havsmiljön ska tillämpas i praktiken. Här råder viss skillnad i tillämpningen av miljökvalitetsnormer enligt vattendirektivet och miljökvalitetsnormer enligt havsmiljö- direktivet. I den tidigare nämnda Weser-domen fastställde EU-dom- stolen vattendirektivets krav på att vattenkvalitet inte får försämras. Det, liksom kravet på att inte äventyra uppnåendet av en kvalitets- norm, är bindande i enskilda prövningar. Det har föranlett ändringar imiljöbalken, det s.k. icke-försämringskravet, men det har alltså tolkats gälla enbart i prövning gentemot miljökvalitetsnormer enligt vattendirektivet.23 Prövning och tillsyn är viktiga verktyg för att skydda havsmiljön. Viktiga regelverk här är (1998:808), lag om eko- nomiska zon (1992:1140) och kontinentalsockellagen (1966:314) samt medföljande förordningar till dessa. 216 kap. 19 § . 225 kap. 3 § . 23EU-domstolens dom C-535/18 från kan komma att medföra nya tolkningar i detta avseende. 12.4.2Fysisk planering av kust och hav Havsplanering är ett viktigt verktyg för havens långsiktiga förvalt- ning och utveckling. Den behövs för att länka samman all planering och förvaltning som rör våra havsområden. Planeringen innebär att nyttjande, utveckling och bevarande vägs mot varandra. När det gäller den fysiska planeringen till havs ska de havsplaner som Havs- och vattenmyndigheten tar fram och regeringen beslutar om, utformas så att de bl.a. bidrar till att vi når och upprätthåller god miljöstatus i havsmiljön.24 Havsplanerna omfattar havsområden, territorialhavet och ekonomisk zon, men inte området närmast kusten. Kommunerna sköter planeringen av kusten i sin översiktsplanering. Kommuner är enligt skyldiga att beakta beslutade miljökvali- tetsnormer i sin översiktsplanering och när de tar fram detaljplaner. Länsstyrelserna har här en viktig roll i att övervaka att kommu- nerna tar sitt ansvar, på samma sätt som när det gäller t.ex. riksin- tressen.25 har närmare 90 kustkommuner. Kommungränsen i havet går vid () från baslinjen.26 Det innebär att havsplanerna och den kommunala planeringen över- lappar varandra från en nautisk mil ut till från bas- linjen. Eftersom landbaserad belastning i hög grad påverkar havsmiljön så blir vattenförvaltningen viktig också för att nå god miljöstatus enligt havsmiljöförordningen. Detta även enligt principen från källa till hav. Havsmiljöförordningens räckvidd sträcker sig från strandkanten ut till och med den ekonomiska zonen. Detta innebär att både vattenförvaltningens och havsmiljöförvalt- ningens miljökvalitetsnormer gäller för kustvattnet. Kustvattnet blir därför centralt i en ekosystembaserad förvaltning. Indikatorer för bedömning av god miljöstatus enligt 17 § havsmiljöförordningen som 244 § havsplaneringsförordningen (2015:400). 252 kap. 10 och 16 §§, 3 kap. 5 §, 5 kap. 14 och 16 §§ och 11 kap. 10 § (2010:900). 26Baslinjen är ett begrepp som används för att ange varifrån en stat, enligt reglerna i , beräknar sitt territorialhav och sin ekonomiska zon. Den normala bas- linjen för beräkning av bredden på territorialvattnet eller den ekonomiska zonen är lågvatten- linjen utmed kusten sådan den angivits i av kuststaten officiellt erkända sjökort. berör samma sak som vattenförvaltningens miljökvalitetsnormer för ekologisk eller kemisk status har samma värden för att indikatorerna ska anses uppfyllda. När det gäller miljökvalitetsnormer enligt 19 § havsmiljöförord- ningen har tillämpningsområdet begränsats till respektive havsbassängs utsjövatten i de fall de avsett bedömning av något som även finns med som en parameter i de miljökvalitetsnormer för ekologisk och kemisk status som vattenmyndigheterna fastställt. För kustvattnet, ska normer- na endast omfatta de aspekter på kustvattnets kvalitet som inte omfattas av vattenmiljödirektivet eller annan relevant EU-lagstiftning.27 EU:s gemensamma fiskeripolitik28 syftar bl.a. till att säkerställa att verksamheten i fiskeri- och vattenbrukssektorerna är miljömässigt håll- bar på lång sikt. EU:s gemensamma fiskeripolitik finns närmare be- skrivet i kapitlet Förvaltning av fisk en del av havsmiljöförvaltningen. En viktig målsättning är målet om maximalt hållbart uttag (MSY) till 2020. Av målparagrafen29 i förordningen om den gemensamma fiskeripolitiken framgår att den gemensamma fiskeripolitiken ska särskilt vara förenlig med unionens miljölagstiftning, särskilt med målet att uppnå en god miljöstatus i enlighet med artikel 1.1 i direktiv /56/EG, samt med unionens övriga politik. Den viktigaste mekanismen inom fiskeripolitiken när det gäller fiskbeståndens förvaltning är beslut om kvoter. Kvoterna beslutas av , men behandlas först i de regionala i och Scheveningen31 i samt inom de regionala rådgivande nämnderna.32 Kvoterna baseras på vetenskaplig 2719 § 4 p. havsmiljöförordningen (2010:1341), jfr artikel 3(1)(b) havsmiljödirektivet. 28Förordning (EU) nr 1380/2013 om den gemensamma fiskeripolitiken. 2, paragraf 4j förordning (EU) nr 1380/2013 om den gemensamma fiskeripolitiken. 30BALTFISH skapades på svenskt initiativ 2009 och är ett forum för de som är medlemmar i att diskutera fiskeriförvaltningsfrågor som är relevanta för regionen. Sedan reformen av den gemensamma fiskeripolitiken används BALTFISH också som regio- nalt forum där medlemmarna kan diskutera och lämna in gemensamma rekommendationer till kommissionen i syfte att nå vissa av de mål som pekas ut av EU. 31Scheveningen motsvarar BALTFISH i . 32De rådgivande nämnderna är en del av regionaliseringen inom EU:s gemensamma fiskeripolitik. De rådgivande nämnderna består av företrädare från näringen och andra intressegrupper och förser kommissionen och medlemsländerna med rekommendationer i förvaltningsfrågor. Det kan gälla råd om bevarandeåtgärder, samhällsekonomiska aspekter av förvaltningen och enklare regler. rådgivning från , . ICES råd svarar strikt på de frågor som ställs av . Råden från ICES ges per fiskart och bestånd och baseras på ett antal variabler för att kunna bedöma när ett bestånd ligger på MSY. Dessa variabler är bl.a. fiskedödlighet (fångsttryck), rekrytering och beståndsstorlek. Havsmiljödirektivet inkluderar kvalitativa deskriptorer och därmed beslutade kriterier för kommersiella fiskbestånd och även näringsvävar där fisk är en viktig komponent. Miljökvalitetsnormer för kommersiella fiskpopulationer har beslutats under normer för biologisk störning.33 Dels ska långsiktigt hållbara fiskbestånd uppnås, dels ska fisksamhället i stort ha sådana egenskaper att viktiga funk- tioner i näringsväven upprätthålls. Åtgärder som bidrar till att upp- fylla havsmiljödirektivet kan vidtas inom den gemensamma fiskeri- politiken samt genom nationella åtgärder. ICES används nu även i större utsträckning för att ge råd om t.ex. vissa indikatorer och tröskelvärden i enlighet med havmiljödirek- tivet, men än så länge är detta en rådgivningsprocess som till stor del är frikopplad från fiskeripolitiken. Miljökvalitetsnormer är, som beskrivits ovan, inte ett homogent be- grepp. I definieras fyra olika typer av miljökvalitets- normer; gränsvärdesnormer, målsättningsnormer, indikativa normer och övriga normer. En miljökvalitetsnorm kan vara ett mått för ett tillstånd i hela och det kan också vara ett mått för ett tillstånd i en enskild grund vik. isammanhang med stora övergripande EU-direktiv liksom i detal- jerade bilagor till myndigheters föreskrifter. Det gör att det är svårt att betrakta miljökvalitetsnormerna som en enhetlig grupp av be- stämmelser som man kan ta ett samlat grepp om. är det miljökvalitetsnormerna som kan bygga upp bilden av vilken kvalitet som behöver uppnås för alla samverkande faktorer Miljökvalitetsnormerna bestämmer en gräns för vilken kvalitet som miljön minst måste ha.34 33C.3 och C.4 i HVMFS 2012:18, bilaga 3. 34Michanek, G. och , C. 2017, Den svenska miljörätten, 4:e upplagan, s. 164. Miljökvalitetsnormer för hav- och kustvatten bör ligga till grund för utformning av åtgärdsprogram och övriga styrmedel och åt- gärder som behövs för att de havsanknutna miljömålen ska nås. Miljökvalitetsnormer kan bidra med bl.a.: •en uppsättning tydliga kvalitetsmått för vilket miljötillstånd som ska nås, •en uppsättning tydliga kvalitetsmått för väl fungerande ekosystem, •att tillsammans med miljöövervakningsdata ge underlag för att bedöma måluppfyllelse och gapet, •underlag för att ta fram ändamålsenliga och prioriterade åtgärds- planer för en samlad vatten- och havsförvaltning, •ändamålsenligt underlag för planering, tillståndsgivning, tillsyn och annan myndighetsutövning. Mer funktionella miljökvalitetsnormer bör även kunna bidra till att ”rensa” bland nuvarande preciseringar, indikatorer m.m. som är kopp- lade till mål för havsmiljöns tillstånd. T.ex. blir flera preciseringar under miljökvalitetsmålet Hav i balans samt levande kust och skärgård överflödiga. Se vidare i kapitlet Havsmiljöarbetet har många mål, kri- terier, indikatorer och andra mätetal. Ett förtydligande av miljökvalitetsnormerna kan även sätta ytter- ligare press på att inkludera miljöhänsyn i samhällsutvecklingen när det gäller byggande, infrastruktur, avfallshantering, sjöfart m.m. Myndigheter och kommuner som beredningen har varit i kontakt med lyfter fram att i vatten- och havsmiljöarbetet är det EU-direk- tiven, som t.ex. havsmiljödirektivet och vattendirektivet, som har den drivande kraften i arbetet. Miljökvalitetsmålen finns med i myndig- heternas arbete, men är inte styrande i arbetet på samma sätt som direktiven.35 Direktiven har införlivats i svensk rättsordning genom rättsakter baserade på (1998:808). Där definieras termen miljö- kvalitetsnorm i svensk rätt, och där ges dessutom stöd åt en rad andra författningar som specificerar miljökvalitetsnormer. Miljökvalitetsnormer åberopas i en rad olika nationella författ- ningar. Det gäller naturligtvis författningar som har med vatten- och 35Slutsatser från workshoppar med Havs- och vattenmyndigheten, länsstyrelser och kom- muner. havsmiljöarbete att göra, t.ex. förordningen (2001:554) om miljö- kvalitetsnormer för fisk- och musselvatten, men även inom andra miljöområden, t.ex. förordningen (2001:527) om miljökvalitetsnormer för utomhusluft. Miljökvalitetsnormerna åberopas också inom andra områden som inte direkt förknippas med miljöarbete. Enligt plan- och bygglagstift- ningen ska miljökvalitetsnormer följas vid planläggning och lov- givning. Även enligt ellagen (1997:857) och väglagen (1971:978) ska bestämmelser om miljökvalitetsnormer enligt tillämpas. Att miljökvalitetsnormer nämns i dessa författningar kan fel- aktigt ge uppfattningen att de inte skulle gälla vid beslut enligt annan lagstiftning om det inte hade tydliggjorts. Så är det alltså inte. Dels gäller parallellt med annan lagstiftning så länge det inte har tydliggjorts att inte ska tillämpas, dels följer av EU- rätten att miljökvalitetsnormerna också måste tillämpas vid beslut enligt annan lagstiftning. Kommuner och länsstyrelser som beredningen talat med vittnar om att miljökvalitetsnormerna inom vattenförvaltningen har en in- verkan särskilt vad gäller miljöprövning och tillsyn. Normerna har även inverkan på utformningen av detaljplaner enligt PBL. Både kommuner och länsstyrelser vittnar om att miljö- kvalitetsnormerna inom havsmiljöförvaltningen har liten eller mycket liten inverkan för tillståndsgivning, normgivning och tillsyn. För att miljökvalitetsnormer enligt 5 kap. ska kunna bli ett så effektivt verktyg som möjligt i havsmiljöarbetet bedömer beredningen att det behövs ett antal justeringar i fråga om 1.hur miljökvalitetsnormerna utformas och för vilka bedömnings- områden (skala) de ska tillämpas, samt 2.den organisatoriska strukturen för beslut av miljökvalitetsnormer. –att Havs- och vattenmyndigheten i sin instruktion får ett sär- skilt ansvar för att säkerställa ett samordnat genomförande av vattenförvaltningen, havsmiljöförvaltningen och art- och habitat- direktivet för akvatiska arter och livsmiljöer, –att regeringen ger Havs- och vattenmyndigheten i uppdrag att till se över och harmonisera miljökvalitetsnormer för kustvatten som beslutas med stöd av 20 § havsmiljöför- ordningen (2010:1341) och 4 kap. 1 § vattenförvaltningsförord- ningen (2004:660), –att bedömningsområden för miljökvalitetsnormer som beslu- tas med stöd av 20 § havsmiljöförordningen, där det är möjligt, ska överensstämma med vattenförvaltningens kustvattenföre- komster. Varför behövs en harmonisering? Som har beskrivits har EU-direktiven som rör havsmiljö- arbetet kommit under olika decennier. De har tagits emot under olika epoker av nationella miljöarbete och därför imple- menterats på olika sätt i svensk rättsordning. De områden som direk- tiven omfattar överlappar i bland varandra, både geografiskt och arts- mässigt vilket kan leda till otydlighet i vad som ska gälla. Dessutom medför det fler parametrar att följa upp och förhålla sig till än vad som egentligen skulle behövas. Miljömålsberedningen ser därför skäl att harmonisera genom- förandet av de EU-direktiv som sätter mål för havsmiljöarbetet. De direktiv som omfattas av förslagen i detta kapitel har det gemensamt att de sätter mål för havsmiljöarbetet, till skillnad från t.ex. havs- planeringsdirektivet som är mer operativt utformat och kan ses som ett verktyg för att nå de uppsatta målen. Havs- och vattenmyndigheten har påpekat att det skulle underlätta om 5 kap. 2 § skulle kunna tolkas i lite vidare bemär- kelse. Begränsningen inom vattenförvaltningen att miljökvalitetsnor- mer endast kan sättas baserat på bedömningsgrunderna i Havs- och vattenmyndighetens klassificeringssystem medför att andra stör- ningar och föroreningar som påverkar status inte kan fångas in. Detta medför i förlängningen att det är svårare att knyta normerna direkt till åtgärder i åtgärdsprogrammen. Miljömålsberedningen bedömer att en harmonisering och bättre samordning av miljökvalitetsnormerna mellan direktiven bör kunna bidra till att ta fram normer för belastning och påverkan genom att sådana kan beslutas med stöd i havsmiljöförordningen, även för sådan belastning och påverkan som medför att normerna för till- stånd enligt vattenförvaltningen inte nås. Genom en sådan harmoni- sering och samordning kan i större utsträckning hänsyn även tas till arter i Natura 2000-områden och normerna kopplas mer direkt till en möjlig åtgärd. Kvalitetsbeskrivningarna 18 § havsmiljöförordningen är också miljökvalitetsnormer Enligt 17 § havsmiljöförordningen är god miljöstatus i sig en miljö- kvalitetsnorm enligt 5 kap. 2 § första stycket 4 för Nord- sjön respektive . God miljöstatus kännetecknas vidare enligt 18 § av kvalitetsbeskrivningar i havsmiljödirektivets bilaga I, de kvalitativa deskriptorerna. Enligt 18 § havsmiljöförordningen ska Havs- och vattenmyndigheten med stöd i kvalitetsbeskrivningarna i bilaga I till havsmiljödirektivet och kommissionsbeslutet slå fast vad som kännetecknar en god miljöstatus i och . Havs- och vattenmyndigheten ska vidare enligt 19 § för och ta fram miljökvalitetsnormer med indikatorer som avses i 9 § 3, dvs. som ska användas för att bedöma om den goda miljöstatusen upprätthålls eller nås. Av 20 § följer att Havs- och vatten- myndigheten får meddela sådana föreskrifter som avses i 18 och 19 §§ (miljökvalitetsnormer). Lydelsen i 20 § måste enligt beredningens mening kunna tolkas så att de föreskrifter som följer av både 18 och 19 §§ är miljökvali- tetsnormer. Vattendirektivet och havsmiljödirektivet – harmonisering av miljökvalitetsnormer i kustvatten Geografisk indelning av havs- och kustområden och är två förvaltningsområden enligt havsmiljöförordningen. De täcker hela havsområde. Förvalt- ningsområdenas geografi är indelad i bedömningsområden. Bedömnings- områdena används för att definiera inom vilket område en bedömning ska göras. De är alltså geografiskt en avgränsad del av ett förvalt- ningsområde. Det finns fyra olika typer av bedömningsområden i havsförvaltningen och ett i vattenförvaltningen: 1.Grupp av havsbassänger (3 st.), , Egentliga Öster- sjön och . 2.Havsbassänger (12 st.), , , , och S , och , Ö , V , N , , , N Kvarken och . 3.Utsjövatten (11 st.), samtliga havsbassänger har ett tillhörande utsjövatten utom . 4.Kustvattentyper (27 st.), vattnet mellan strandlinjen och en nautisk mil utanför baslinjen. Enligt vattenförvaltningen finns det 653 kustvattenförekomster36 i vattnet mellan strandlinjen och en nautisk mil utanför baslinjen. Enligt vattenförvaltningsförordningens bestämmelser beslutar vatten- delegationerna om miljökvalitetsnormer för god ekologisk status och god kemisk status för 653 kustvattenförekomster. Även Havs- och vattenmyndigheten beslutar om miljökvalitets- normer, enligt 19 § havsmiljöförordningen. Myndigheten har i före- skrift (HVMFS 2012:18, bilaga 3B) även beslutat om bedömnings- område för respektive miljökvalitetsnorm. Bedömningsområdena är fördelade på två förvaltningsområden, tolv havsbassänger, elva utsjö- 36Antal kustvattenförekomster som användes i andra vattenförvaltningscykeln. vatten och 27 kustvattentyper. Kustvattenzonen, dvs. en nautisk mil () utanför baslinjen, omfattas av både vatten- och havs- miljödirektivet. Kustvattentyperna är huvudsakligen tänkta att användas vid defi- nition av god miljöstatus i de fall de överlappar med vattenförvalt- ningen. I dessa fall finns en hänvisning i havsmiljöföreskrifterna till vattenförvaltningens bedömningsgrunder. Majoriteten av de normer som har beslutats i enlighet med havs- miljöförordningen har bedömningsområde havsbassäng. Båda typerna av bedömningsområden sträcker sig in till kusten och överlappar med kustvattenförekomsterna enligt vattendirektivet. Myndigheter eller kommuner som upprättar eller ändrar en plan eller ett program som krävs i lag eller annan författning ska enligt 3 § göra en strategisk miljöbedömning, om genom- förandet av planen, programmet eller ändringen kan antas medföra en betydande miljöpåverkan. Miljöbedömningar ska även göras enligt 20 § i fråga om verksamheter eller åtgärder som ska prövas för att få tillstånd om verksamheten eller åtgärden kan antas medföra en betydande miljöpåverkan. Miljöbedömningen ligger sedan till grund för vidare beslut och ev. tillståndsgivning. Kommuner som beredningen har talat med har uttryckt att miljö- kvalitetsnormerna som beslutas enligt havsmiljödirektivet bedöms på en skala som är så stor att de inte blir tillämpliga för att kunna bedöma påverkan. Harmonisering av miljökvalitetsnormer i kustvatten, särskilt för arter och livsmiljöer Hur miljökvalitetsnormer ska utformas skiljer sig åt mellan direk- tiven. För vilka kvalitetsfaktorer eller kriterier normerna tas fram skiljer sig också i de olika direktiven. Dessutom framgår det av havsmiljöförordningen37 att miljökvali- tetsnormer i kustvatten, endast ska omfatta de aspekter på kustvatt- nets kvalitet som inte omfattas av vattenmiljödirektivet eller annan relevant EU-lagstiftning. Det vill säga att i kustvatten ska miljökvali- tetsnormer enligt havsmiljödirektivet komplettera vattendirektivets 3719 § 4 p., havsmiljöförordningen (2010:1341). Syftet med bestämmelsen är troligtvis att undvika dubbel- reglering. Beredningen har inte sett några hinder för att medlemsstaten kan välja under vilket direktiv den beslutar om en miljökvalitetsnorm som syftar mot samma område, som t.ex. biologiska kvalitetsfaktorer enligt vattendirektivet eller som normer för biologisk störning enligt havsmiljödirektivet. Havs- och vattenmyndigheten har särskilt lyft fram att normer för att bedöma statusen för arter och livsmiljöer har ”fallit mellan stolarna/direktiven” bl.a. för att säkerställa att direktiven inte överlappar varandra.38 Naturvårdsdirektiven, dvs. art- och habitat- direktivet och fågeldirektivet, sätter referensvärden för art- och livsmiljöer som inte har harmoniserats med miljökvalitetsnor- merna i tillräcklig utsträckning. Beredningen ser därför ett behov av att genomförande av alla fyra direktiv som sätter mål för havets tillstånd behöver harmoniseras i större utsträckning. Problemet med att hantera överlapp mellan direktiven förefaller inte vara lika omfattande för fysikalisk-kemiska miljökvalitetsnormer som främst omfattar näringsämnen och särskilt förorenande ämnen. Det beror på att lagstiftningen här är mer samstämmig (halter av kväve och fosfor, klorofyll, syre, siktdjup). Detsamma gäller priori- terade farliga ämnen och särskilda förorenande ämnen där det råder total samstämmighet mellan havsmiljöföreskrifterna när det gäller tröskelvärden för ämnen respektive gränser i vattenförvaltningens bedömningsgrunder.