sou · H9B369 · 2021-08-20 00:00:00 — I kommittédirektivet uttrycker reger- ingen vidare att bedömningen att utesluta att en person kan få arbetsförmåga i ett specialanpassat arbete ibland innefattar ett stort mått av presumtion om framtiden.174 uttalas att det inte är aktuellt att frångå den grundläggande principen att sjukersätt- ning eller aktivitetsersättning endast ska lämnas till den vars arbets- förmåga är långvarigt nedsatt. Utredningen kan konstatera att det alltid finns osäkerhet i att göra prognoser om framtiden. Detta gäller alla bedömare som behöver göra sådana prognoser: den enskilde om sin egen framtid, läkaren om den medicinska prognosen och förutsättningar för förbättring av sjukdomen eller tillståndet, vid bedömningen av en långvarigt nedsatt arbetsförmåga ur ett försäkringsjuridiskt per- spektiv. Även andra parter, såsom arbetsgivare kan behöva göra en sådan prognos, exempelvis vid bedömningen av om sakliga skäl för uppsägning föreligger. hanterades problemet med osäkerhet rörande ett tillstånds varaktighet genom att försäkrade kunde beviljas tidsbegrän- sad sjukersättning. Det var tänkt som en ersättning som skulle an- vändas när det fanns tveksamheter kring t.ex. en sjukdoms varak- tighet i ärenden där det gick att göra prognos om en långvarig, men inte varaktig nedsättning av arbetsförmågan. Med dagens regelverk uppstår svårigheter när sådana osäkerheter i prognoser ska hanteras. Redan resonerade kring varaktighets- begreppet i sjukförsäkringen.175 Den utredningen konstaterade att när en långvarig sjukfrånvaro har konstaterats bygga på ett medicinskt tillstånd med en viss varaktighet finns i de allra flesta länder någon form av mer varaktig ersättning, förtidspension. 174Det kan noteras att direktivtexten använder ordet ”uteslutas” om bedömningen av framtida arbetsförmåga. Som framgår av avsnitt 7.8.8 är det utredningens slutsats att beviskravet i ansök- ningsärenden om sjukersättning är ”sannolikt”; det behöver således inte ”uteslutas” att den för- säkrade kan återfå arbetsförmåga i ett specialanpassat arbete . Rätten till sjukersättning – problemanalys som ska menas med varaktighet kan variera men den grundläggande idén är så gott som alltid densamma; de kriterier, med avseende på arbetsförmåga (eller något annat liknande begrepp), som reglerar lång- varig sjukfrånvaro är vanligen samma kriterier som reglerar rätten till förtidspension. Den ytterligare fråga som ställs blir om när ett till- stånd kan anses tillräckligt varaktigt för att motivera en mer per- manent ersättning. Många av resonemang är giltiga än De konstaterade bl.a. att det svenska systemet innebär avvikel- ser från principen att kriterierna för långvarig sjukfrånvaro som är tidsbegränsad sammanfaller med kriterierna för någon form av för- tidspension och att sådana avvikelser skapar problem.176 för arbete konstate- rade den utredningen att ett sådant problem var den tidsbegränsade sjukpenningen, där den som var tillräckligt oförmögen för att ha rätt till ersättning kanske inte var tillräckligt oförmögen för att ha rätt till den mer permanenta lösningen, även om tillståndet utan tvekan var varaktigt och kroniskt. Den tidsbegränsade ersättningen kunde då ta slut utan att det fanns någon rätt till den varaktiga ersättningen. Personen var fortfarande i försäkringens mening helt arbetsoför- mögen i relation till den ersättning man inte längre har rätt till, men inte tillräckligt oförmögen i relation till den ersättning som vore det naturliga alternativet givet ett kroniskt tillstånd.177 Dessa resone- mang kan jämföras med vad har anfört i sin skri- velse till regeringen om bl.a. att försäkrade blir ”fast” i långa sjukskrivningar (se avsnitt 7.3). Skillnaderna mellan de gällande arbetsmark- nadsbegreppen ”den reguljära arbetsmarknaden” (sjukpenning) respek- tive ”hela arbetsmarknaden” (sjukersättning) – kunde enligt den ut- redningen förefalla hårfin men konstaterades ha en högst specifik innebörd, framför allt i och med att begreppet ”hela arbetsmarknaden” inkluderar olika former av anpassade och subventionerade anställningar. Denna typ av arbeten förekommer i en prövning mot den reguljära arbetsmarknaden bara när den sjukskrivne faktiskt erbjuds ett sådant arbete. Vid prövningen av sjukersättning, dvs. mot hela arbetsmarknaden, räcker det med att man bedöms klara ett sådant arbete för att inte ha rätt till ersättning. Att det inte finns något 176SOU 2009:89 s. 277. Rätten till sjukersättning – problemanalys sådant arbete tillgängligt spelar alltså ingen roll för rätten till sjuk- ersättning.178 Samma utredning anförde att regelverket om sjukersättning som trädde i kraft troligen är det ”snävast definierade var- aktighetskriteriet i hela ”.179 Av den kartläggning av de nordiska länderna som utredningen nu har genomfört (se kapitel 5) kan bl.a. slutsatsen dras att det svenska systemet är snävare i förhållande till flera andra av dessa länder, där det till skillnad från i den svenska medicinskt renodlade försäkringen tas hänsyn till ålder, utbildning och liknande faktorer. I skrivelse anförde myndigheten att de nuvarande reglerna för rätt till sjukersättning inte är ändamåls- enliga och att de i vissa fall medför orimliga konsekvenser för enskilda försäkrade. bedömning är att det har utvecklats en mer korrekt tillämpning av det regelverk som trädde i kraft . Det leder till ett mer begränsat antal individer som uppfyller kriterierna för att beviljas sjukersättning. Skillnaderna i kriterierna för rätten till sjukpenning och sjukersättning har därmed blivit tydligare. Som en konsekvens av detta kvarstår fler individer i långvariga sjukskrivningar, även om nedsättningen av arbetsförmå- gan kan vara stadigvarande och rehabiliteringsmöjligheterna är ut- tömda (i normalt förekommande arbeten). be- dömning är att det är skillnaderna i de olika arbetsmarknadsbegrepp som används i regleringen av rätten till de olika ersättningarna som är avgörande för den utveckling som skett. I skrivelsen nämns däremot inte varaktighetskriteriet som utgörande ett problem eller som orsak till utvecklingen, tvärtom: Enligt bedömning är det inte kravet på att arbets- förmågan ska anses vara stadigvarande nedsatt som orsakar problemet. Rättspraxis har tydliggjort hur det begreppet ska tolkas, dvs. att det ska göras en bedömning i varje enskilt fall av vilken typ av sjukdomsbesvär det är frågan om och hur dessa påverkar den aktuella individens arbets- förmåga. Begreppet ställer inte krav på livslång nedsättning eller ned- sättning fram till ålderspensionen.180 anger vidare i skrivelsen att det inte heller är kravet på att rehabiliteringsmöjligheter ska vara uttömda som är anledningen 178SOU 2009:89, s. 277. 179SOU 2009:89, s. 271. 180Försäkringskassan (2017), skrivelse till regeringen, s. 10. Rätten till sjukersättning – problemanalys till att allt färre beviljas sjukersättning. En förutsättning är dock att den arbetslivsinriktade rehabiliteringen görs på rätt sätt, anger myn- digheten, den försäkrade ska t.ex. inte testa sin arbetsförmåga i ett med hänsyn till besvären olämpligt arbete. 7.7.1En bedömning av arbetsförmågan i tre steg Med ett inkluderande av bedömningen av grundfrågan huruvida den försäkrades arbetsförmåga även är nedsatt för pröv- ningen, kommer prövningen av rätten till sjukersättning enligt gällande regelverk att innefatta tre olika delar varav två avser varaktigheten: 1.Är arbetsförmågan i förvärvsarbete på arbetsmarknaden vid tid- punkten för prövningen nedsatt med minst en fjärdedel? 2.Är denna nedsättning stadigvarande, dvs. kommer den att bestå för all överskådlig framtid? 3.Bedöms ytterligare medicinsk eller arbetslivsinriktad rehabiliter- ing inte kunna leda till att den försäkrade återfår någon arbets- förmåga? Bedömningen av det första rekvisitet, nedsättningen av arbetsför- mågan med minst en fjärdedel i alla förvärvsarbeten, har berörts tidi- gare, bl.a. i avsnitt 7.3. Ett avslag på denna grund kan handla om att bedömer att det kan finnas en möjlighet att anpassa antingen det befintliga arbetet eller ett annat arbete i normalt förekommande arbeten på arbetsmarknaden, men bedömningen kan också vara att det kan finnas arbete inom ramen för en anställning med lönebidrag eller ett skyddat arbete hos . Också bedömningen av om det finns en arbetsförmåga under för- utsättning att arbetet är tillräckligt anpassat hänger till viss del ihop med bedömningen av om de båda andra rekvisiten är uppfyllda. En allmän anpassning av arbetsuppgifterna är i sig en möjlig rehabiliter- ingsåtgärd. Även en anställning med lönebidrag eller en anställning hos kan vara ett led i rehabiliteringen. En svårighet med att bedöma om arbetsförmågan är nedsatt i förhållande till hela arbets- marknaden är också att avgöra hur mycket arbetsuppgifterna kan Rätten till sjukersättning – problemanalys anpassas.181 Även anpassade arbeten på den öppna arbetsmarknaden ingår i viss omfattning i begreppet förvärvsarbete på arbetsmarkna- den. I vilken utsträckning sådana arbeten utgör förvärvsarbeten på arbetsmarknaden beror på om anpassningen kan anses rimlig ur en arbetsgivares synvinkel.182 Den bedömningen görs inte i förhållande till ett existerande och klart beskrivet arbete utan mot ett tänkt arbete som är lämpligt och anpassat utifrån de svårigheter som den försäkrade har. Detta gäller oavsett om något sådant arbete faktiskt erbjuds – eller kommer att erbjudas – den försäkrade. Det är således fråga om en fiktiv bedömning i någon mening – som enligt ovan nämnd rättspraxis måste vara verklighetsförankrad. Ska varaktighetsprövningen ske i ett eller två steg? Utöver nedsättning av arbetsförmåga ställs för rätt till sjukersättning kravet att denna arbetsoförmåga ska vara stadigvarande. I avsnittet om gällande regelverk redogjorde utredningen för att prövningen av om en försäkrads arbetsförmåga är stadigvarande nedsatt ska göras i två steg. Detta framgår av lagtexten, 33 kap. 6 § SFB, där det anges att för rätt till sjukersättning krävs att arbetsförmågan kan anses stadigvarande nedsatt och att åtgärder som avses i 27 kap. 6 § samt i 29–31 kap. SFB inte bedöms kunna leda till att den försäkrade återfår någon arbetsförmåga. uttalade i rätts- fallet HFD 2011 ref. 63 I att den första frågan i målet var om den försäkrades arbetsförmåga kan anses ha varit stadigvarande nedsatt med minst en fjärdedel. Vidare ska för att sjukersättning ska kunna beviljas, konstaterade HFD, ytterligare medicinsk eller arbetslivs- inriktad rehabilitering bedömas inte kunna medföra att arbetsförmå- gan kan förbättras. I HFD 2013 ref. 60 delades också bedömningen upp i två steg och domstolen konstaterade först att den försäkrades arbetsförmåga var stadigvarande nedsatt, innan rätten i domskälen fortsatte beskriva om också rehabiliteringsmöjligheterna kunde be- dömas vara uttömda. Emellanåt används begreppet stadigvarande nedsatt arbetsför- måga av och i domstolarnas underinstanser såsom innefattande bedömningen att rehabiliteringsmöjligheter som kan ge 181Rättsfallet HFD 2019 ref. 48 ger här viss ledning kring gränsen för vad som ska anses utgöra förvärvsarbete. 182HFD 2019 ref. 48. Rätten till sjukersättning – problemanalys arbetsförmåga åter ska vara uttömda. I förarbetena anges också att stadigvarande nedsatt arbetsförmåga innebär en nedsättning under all överskådlig framtid och att rehabiliteringsmöjligheterna är ut- tömda; beskrivningen ger således vid handen att uttrycket stadig- varande skulle innefatta båda dessa rekvisit. Som konstaterats ovan framgår emellertid av lagtexten i 33 kap. 6 § SFB att dessa bedömningar är skilda från varandra och ska göras i två moment. har också delat upp bedömningarna i dessa frågor och först tagit ställning till om arbets- förmågan varit stadigvarande nedsatt och först därefter huruvida ytterligare medicinsk och/eller arbetslivsinriktad rehabilitering kunna medföra att den försäkrade kunde återfå någon arbetsförmåga.183 Det framgår inte uttryckligen av domarna från Högsta förvaltningsdom- stolen om en sådan uppdelning är avsedd. I vissa äldre kammarrätts- avgöranden anges uttryckligen att bedömningen av arbetsförmågan ska göras i två moment.184 Det första rör frågan om arbetsförmågan kan anses vara stadigvarande nedsatt och det andra om någon arbets- förmåga kan bedömas återfås genom medicinsk behandling eller reha- bilitering. Mot denna bakgrund är utredningens bedömning att begreppet stadigvarande nedsatt ska förstås som att nedsättningen av den för- säkrades arbetsförmåga ska kvarstå under all överskådlig framtid. Därutöver ska även en bedömning göras av om rehabiliteringsåtgär- der ändå kan medföra återfående av någon arbetsförmåga. Frågan om rehabiliteringsåtgärder ligger således inte i själva begreppet stadig- varande. I praktiken torde distinktionen emellertid endast ha en begränsad betydelse då det är bedömningen av förhållandena i sak som är avgö- rande för den försäkrades rätt till sjukersättning. HFD:s uppdelning av bedömningen möjliggör visserligen att det exempelvis skulle kunna sättas olika beviskrav för de olika momenten i bedömningen.185 har dock inte särskilt uttalat att det skulle finnas en sådan uppdelning med olika beviskrav i respektive led. Utredningen är vidare av uppfattningen att frågan om rehabiliter- ingsåtgärder är tätt sammankopplad med frågan om arbetsförmågans nedsättning . I de fall alla rehabiliteringsåtgärder bedöms vara 183Se HFD 2013 ref. 60. 184Se t.ex. Kammarrätten i dom i mål nr 3684-10. 185Jfr Mannelqvist, , Arbetsförmåga i sjukförsäkringen, s. 93. Rätten till sjukersättning – problemanalys uttömda medför detta också att arbetsförmågan kommer vara ned- satt under all överskådlig framtid. Det är svårt att föreställa sig ett fall där alla rehabiliteringsåtgärder är uttömda men arbetsförmågan ändå inte bedöms vara nedsatt . Ett sådant fall skulle inne- fatta en bedömning av återfående av arbetsförmågan genom själv- läkning utan behov av vare sig medicinsk eller arbetslivsinriktad rehabilitering. En viss uppmjukning av bedömningen av om arbets- förmågan är stadigvarande nedsatt vid vissa fall av svårbedömda dia- gnoser där det förelegat en mycket långvarig arbetsoförmåga kan dock ses i rättsfallet HFD 2013 ref. 60, där HFD anger bl.a. att tidi- gare perioder med nedsatt arbetsförmåga samt dessas längd och orsak ska beaktas. ISF har i en rapport från 2013186 diskuterat frågan. I granskningen har rekvisiten om stadigvarande nedsättning av arbetsförmågan och uttömda rehabiliteringsmöjligheter behandlats var för sig. I praktiken är emellertid dessa två rekvisit ofta starkt sammanflätade, menar ISF. Även om lagtexten ger intryck av att det handlar om två självständiga rekvisit som båda måste vara uppfyllda för rätten till sjukersättning, kan bedömningen av om arbetsförmågan kan anses vara stadigvarande nedsatt inte göras fristående. Vid en prövning av om nedsättningen av arbetsförmågan är stadigvarande måste man också ta hänsyn till om det finns en möjlighet att arbetsförmågan kan återfås genom rehabi- literingsåtgärder. I så fall kan arbetsförmågan inte sägas vara stadig- varande nedsatt. ISF kan således anses ha gett uttryck för att de två rekvisit som finns i den nu aktuella lagparagrafen måste bedömas samlat, även om lagtexten kan ge intryck av att det handlar om två självständiga rekvisit.187 ISF anger i rapporten att aktgranskningen stärker bilden av att de två rekvisiten ofta är en del av en och samma bedömning. Även om strävan vid aktgranskningen har varit att försöka separera de olika bedömningarna, till exempel genom att noggrant försöka utläsa huvud- orsaken till ett avslag, har det i flera fall inte varit möjligt att särskilja resonemangen kring rekvisiten. Det kan konstateras att utredningen i sin granskning av beslut från har gjort samma iakttagelser.188 186ISF 2013:20, s 47 ff. 187Jfr Kommentaren till socialförsäkringsbalken, 33 kap. 6 § SFB. 188Se vidare om granskningen under 7.3.4 och bilaga 3. Rätten till sjukersättning – problemanalys Att bedömningarna i sig är starkt förknippade med varandra är i och för sig naturligt. Det innebär att arbetet för att nå en tydlig tolk- ning – som i sin tur kan leda till en enhetlig tillämpning – måste ske samlat för de båda rekvisiten. är det olyckligt om eventu- ella otydligheter får som effekt att den försäkrade inte kan förstå vilket av dessa båda rekvisit som inte är uppfyllt. 7.7.2Begreppet stadigvarande nedsatt arbetsförmåga I nuvarande bestämmelser för bedömningen av rätt till sjukersättning ingår, förutom ett krav på nedsatt arbetsförmåga i alla förvärvsarbeten, även att arbetsförmågan ska vara nedsatt på lång sikt. I lagtexten uttrycks detta som att sjukersättning (eller aktivitetsersättning) kan lämnas till en försäkrad vars arbetsförmåga är långvarigt nedsatt.189 För aktivitetsersättningen kan för jämförelsens skulle konstateras att varaktighetsrekvisitet där innebär att nedsättningen av arbetsförmå- gan ska kunna antas vara nedsatt i minst ett år.190 Sjukersättning är till skillnad från aktivitetsersättning inte tids- begränsad, utan lämnas tillsvidare191 för den som uppfyller kraven och får ett beslut om beviljande av förmånen. I 33 kap. 6 § SFB be- skrivs kravet på den långvariga nedsättningen av arbetsförmågan: det krävs att arbetsförmågan är stadigvarande nedsatt och att åtgärder som avses i 27 kap. 6 § samt i 29–31 kap. SFB (dvs. rehabiliterings- åtgärder) inte bedöms kunna leda till att den försäkrade återfår någon arbetsförmåga. För sjukersättningens del har kravet på att arbetsförmågan ska vara stadigvarande nedsatt utvecklats i förarbetena. I propositionens författningskommentar anges uttryckligen att ”med detta begrepp avses att nedsättningen bedöms bestå för all överskådlig framtid”.192 Det framgår således att begreppen i detta sammanhang har samma innebörd (jfr även HFD 2011 ref. 63 I). Att också begreppet ”all överskådlig framtid” innebär svårigheter kommer dock att beröras i den fortsatta framställningen. Det anges vidare i förarbetena att det således måste röra sig om kroniska sjukdomar och irreversibla skador där ytterligare medicinsk eller arbetslivsinriktad rehabilitering inte 18933 kap. 2 § SFB. 19033 kap. 7 § SFB. 19133 kap. 4 § SFB. 2007/08 :136, s. 103. Rätten till sjukersättning – problemanalys bedöms kunna leda till att den försäkrade återfår någon arbetsför- måga eller att den arbetsförmåga som finns kan förbättras. slog i rättsfallet HFD 2013 ref. 60 fast bl.a. att vid bedömningen av nedsättningens varaktighet blir det avgö- rande vilket underlag i form av medicinsk och annan utredning som finns i det enskilda fallet. Det gäller särskilt när det handlar om sjuk- domsbesvär där man inte kan dra några generella slutsatser om hur länge sjukdomsbesvären kommer att påverka en persons arbetsför- måga. Det har också betydelse att den försäkrade haft sin arbetsförmåga nedsatt på grund av svårvärderade sjukdomsbesvär där det inte går att dra några generella slutsatser om prognosen. tolkning av domen är att man vid bedömningen av rätten till sjukersättning inte kan kräva att en sjukdom kan klassi- ficeras som en kronisk sjukdom eller irreversibel skada. Man kan inte heller kräva att en sjukdom ska kunna jämställas med en sådan sjuk- dom eller skada. Det innebär att även svårvärderade sjukdomsbesvär med en osäker prognos kan ge rätt till sjukersättning i vissa fall.193 Det framhålls vidare i förarbetena att bedömningen av om arbets- förmågan är stadigvarande nedsatt eller om ytterligare rehabilitering kan leda till att den försäkrade återfår någon arbetsförmåga ska utgå från den kunskap som är tillgänglig vid prövningstillfället. Det ansågs inte vara rimligt att väga in att det skulle kunna komma fram behandlingsmetoder eller arbetshjälpmedel som gör att arbets- förmågan då kan återvinnas.194 Före lagändringen kunde sjukersättning ges tids- begränsat eller tills vidare. För rätt till sjukersättning tills vidare krävdes att den försäkrades arbetsförmåga kunde anses ”varaktigt” nedsatt. Tidsbegränsad sjukersättning kunde däremot beviljas så snart arbetsförmågan bedömdes vara nedsatt under . Gränsen för när nedsättningen kunde anses vara varaktig var därför inte av- görande för rätten till sjukersättning, utan påverkade endast om för- månen skulle utges eller tills vidare. När möj- ligheten att bevilja tidsbegränsad sjukersättning togs bort, blev gränsen för när arbetsförmågan kunde anses tillräckligt långvarigt nedsatt mycket mer betydelsefull. Den blev avgörande för om den försäk- rade överhuvudtaget kunde få sjukersättning. Betydelsen av att be- 193Försäkringskassan, vägledning 2013:1 version 6, s. 43. 2007/08, s. 88 och 103. Rätten till sjukersättning – problemanalys greppet varaktig byttes mot begreppet stadigvarande kommentera- des dock inte närmare i förarbetena.195 Olika varaktighetsbegrepp och deras innebörd i tidsrymd har olika kriterier funnits för rätt till ersättning från socialförsäkringen. Förmånerna förtidspension, sjukbidrag och sjukersättning har alla ställt upp någon form av krav på längre varaktighet avseende den försäkrades nedsatta arbetsförmåga. De exakta begreppen har emellertid skiftat, och så även innebörden av varaktighetskraven och den tidsrymd som dessa krav har inneburit. Hur lång tidsrymd innebär begreppet ”långvarig”? I de inledande bestämmelserna i det kapitel i socialförsäkringsbalken som handlar om sjukersättning och aktivitetsersättning gemensamt anges att dessa ersättningar kan lämnas till en försäkrad vars arbets- förmåga är långvarigt nedsatt.196 Detta inledande uttalande i paragrafen är emellertid närmast att se som en sammanfattande beskrivning av när de aktuella förmånerna kan komma i fråga. Uttrycket ”långvarigt nedsatt” nämns i kommitté- direktivet där det bl.a. anges att syftet med förmånerna sjukersätt- ning och aktivitetsersättning är att förmånerna ska ge hög trygghet vid långvarigt nedsatt arbetsförmåga. I direktivet anges vidare att det inte är aktuellt att frångå denna grundläggande princip, dvs. att sjuk- och aktivitetsersättning endast ska lämnas till den vars arbetsförmåga är långvarigt nedsatt. Det kan poängteras att uttrycket enligt gällande regelverk inte utgör något rekvisit. De uttryck som används för att ange vilken var- aktighet arbetsoförmågan måste ha för rätt till sjukersättning är i stället ”stadigvarande nedsatt” (33 kap. 6 § SFB) och för aktivitetsersätt- ning krävs att ”nedsättningen kan antas bestå under ” (33 kap. 7 § SFB).197 Båda dessa tidsrymder faller under den allmänna inledningen och uttrycket ”långvarigt nedsatt”. 195Se t.ex. ISF 2013:20, s. 21. 19633 kap. 2 § SFB. 197Se Kommenteraren till socialförsäkringsbalken kring 33 kap. 2 § SFB. Rätten till sjukersättning – problemanalys av lagtexten att begreppet ”långvarigt nedsatt” kan användas i vart fall om en tidsrymd som uppgår till . Den möjlighet till tidsbegränsad sjukersättning som med undan- tag för vissa övergångsregler avskaffades ställde i likhet med kraven för aktivitetsersättning upp ett kriterium på varaktighet som innebar att den försäkrades arbetsförmåga skulle kunna antas bestå under . Hur lång tidsrymd innebär begreppet ”varaktig”? Enligt tidigare gällande regelverk, , skulle den försäkrades arbetsförmåga vara ”varaktigt” nedsatt för att ersättning skulle kunna beviljas utan tidsbegränsning. Den tidigare ersättningen förtidspension baserades på en invali- ditetsgrund. Ett särskilt villkor för rätt till förtidspension var att ned- sättningen av arbetsförmågan var varaktig. Detta varaktighetskrav omfattade inte bara de medicinska faktorerna utan även de arbets- marknadsmässiga och sociala förhållandena. Kravet på varaktighet innebar inte att nedsättningen nödvändigtvis måste vara att anse som livsvarig. Villkoret betraktades som uppfyllt om det kunde antas att invaliditeten skulle bestå ”åtskilliga år” framåt i tiden. Hur lång tidsrymd innebär begreppet ”avsevärd tid”? Av intresse är också att regelverket innehöll ytterligare en möjlighet, med ännu ett begrepp om krav på tidsrymd.