sou · H9B354 · 2021-07-02 00:00:00 — Detta för att tillhandahålla ett så bra beslutsunderlag som möjligt inför ställningstagandet om ett sådant system ska införas. 4.5Medborgarskap genom anmälan för den som har fyllt 18 men inte 21 år Förslag: Kravet på hemvist för den som har utländskt medbor- garskap i 8 § första stycket 2 lagen om svenskt medborgarskap ska ändras på så sätt att det inte längre ska krävas hemvist sedan utlänningen fyllde , utan att det i stället ska ställas krav på att han eller hon ska ha hemvist här i landet . Kravet ska placeras i 8 § första stycket 3. Åtgärder för att begränsa förekomsten av statslöshet Kravet på hemvist för den som är statslös i 8 § första stycket 2 lagen om svenskt medborgarskap ska föras in i 8 § första stycket 3 a–c och ändras på så sätt att det ska ställas krav på hemvist här i landet 1.sedan han eller hon fyllde , 2.sedan fem år, eller Bedömning: Genom den föreslagna ändringen i 8 § första stycket 3 lever upp till kraven i artikel 1.2 a) konvention. När det gäller utredningens uppdrag att utreda om det finns ytter- ligare behov av författningsändringar om förvärv av medborgarskap genom anmälan med beaktande av internationella åtaganden för att undvika statslöshet konstateras inledningsvis att uppdraget berör 8 § medborgarskapslagen. Bestämmelserna i 8 § medborgarskapslagen om förvärv av med- borgarskap genom anmälan för vissa unga vuxna omfattar utlänningar som har fyllt 18 men inte som har permanent uppehållstillstånd i samt hemvist här i landet sedan han eller hon fyllde tret- ton år eller, i fråga om den som är statslös, . 2020/21:191 föreslås 8 § få ett nytt andra stycke enligt vilket kravet på permanent uppehållstillstånd inte ska gälla en utlänning som har fötts i , sedan födelsen är statslös och har haft hemvist här i landet eller under sammanlagt samt har beviljats ett tidsbegränsat uppehållstillstånd med stöd av 5 kap. 1, 3, 3 a eller 6 § eller 12 kap. 18 § utlänningslagen. Utredningen noterar att kravet på hemvist från för förvärv av medborgarskap för den som är statslös och född i inte helt överensstämmer med skrivningarna och konven- tioner. Enligt konventionerna får konventionsstaterna för medbor- garskapsförvärv ställa krav på stadigvarande bosättning eller hemvist som inte överstiger före anmälans ingivande. Enligt konvention får kravet på stadigvarande bosättning som längst sättas till sammanlagt . Följande exempel kan illustrera problemet med den gällande utformningen. En person som föds som statslös i och bor här Åtgärder för att begränsa förekomsten av statslöshet i landet fram till för att sedan utvandra och återvända till som 16-åring kommer att få avslag på sin anmälan om med- borgarskap eftersom han eller hon inte uppfyller kravet på hemvist i 8 § 2 medborgarskapslagen. Personen skulle dock ha sammanlagd hemvist i och skulle därmed uppfylla kravet sammanlagd hemvist enligt kon- vention. Bestämmelsen om hemvist i 8 § 2 med- borgarskapslagen stämmer inte heller helt överens med konventions- åtagandena när det gäller 5-årsfristen. Som exempel kan tas ett stats- löst barn som fötts i och som har hemvist här och som anmäler medborgarskap när han eller hon är . I ett sådant fall innebär kravet på hemvist från att den statslöse i praktiken behöver ha hemvist. Utöver vad som sagts kan noteras att bestämmelserna i 8 § 2 medborgarskapslagen om att hemvistkravet ska räknas innebär att hemvistkravets längd varierar beroende på /ålder som den unga anmäler medborgarskapsförvärv. För den som är när anmälan ges in blir hemvistkravet och för den som är blir kravet . En ordning som enligt utred- ningens uppfattning inte är optimal. Kravet på hemvisttid skulle t.o.m. kunna komma att bli än längre om man beaktar utredningens förslag i avsnitt 9.3 om att prövningen av kriterierna för förvärv av medborgarskap i anmälningsärenden ska ske vid beslutstillfället. Hem- visttiden skulle då kunna uppgå till för den som vid anmälnings- tillfället är , har hemvist i och får sin anmälan prövad först . För att ska leva upp till kraven i konventionerna behöver bestämmelserna om hemvist för statslösa barn födda i änd- ras. Utredningen föreslår emellertid att hemvistkravet i bestämmel- sen, liksom , ska vara lika för alla statslösa unga som anmäler medborgarskap. I propositionen Ändrade regler i utlänningslagen föreslås att det ska tas in ett nytt andra stycke i 8 § medborgarskaps- lagen med ett krav på att den statslösa ska ha haft hemvist eller sammanlagt . Det är lämpligt att utforma hemvist- kravet i den nu aktuella bestämmelsen på samma sätt, dvs. att man använder sig av samma tidsfrister – tidsfrister som dessutom överens- stämmer med konventionsåtagandena ovan. Utredningen föreslår därför att det för förvärv av medborgarskap enligt 8 § medborgarskapslagen för den som är statslös ska finnas Åtgärder för att begränsa förekomsten av statslöshet olika alternativ för att nå upp till hemvistkravet. Utöver det nuvar- ande alternativet om hemvist sedan den statslöse fyllde införs alternativen hemvist här i landet eller sammanlagt . Som framgår av avsnitt 4.2 är UNHCR av uppfattningen att stadigvarande bosättning konvention inte kräver att bosätt- ningen för förvärv av medborgarskap enligt artikel 1 i konventionen ska vara laglig. Utredningen noterar att det enligt konven- tion är möjligt att ställa upp krav på att hemvistet ska vara legalt och varaktigt. Mot denna bakgrund och med beaktande av att svensk medborgarskapslagstiftning inte bygger på territorialprincipen samt att medborgarskapslagen genomgående ställer krav på permanent uppehållstillstånd och hemvist för medborgarskapsförvärv genom anmälan och ansökan anser utredningen att det inte finns skäl för en annan bedömning i detta avseende (jfr prop. 2013/14:143 s. 23 och se avsnitt 11.2.2 om innebörden av hemvist). I sammanhanget kan noteras att t.ex. och också ställer krav på hemvist för förvärv av medborgarskap genom anmälan. Som en följd av utredningens förslag i avsnitt 9.3 om att kriterierna för förvärv av medborgarskap i anmälningsärenden ska vara uppfyllda vid beslutstidpunkten, kan hemvistkravet komma att vara uppfyllt vid t.ex. för den som kom hit som 17-åring i ett ärende där handläggningen hos har dragit ut . Genom förslaget med olika alternativ för att nå upp till hemvist- kravet kommer ett statslöst barn som fick hemvist i efter 15års ålder också att ha möjlighet att förvärva medborgarskap genom anmälan, även om hans eller hennes vårdnadshavare inte medverkat till medborgarskapsförvärv enligt 7 § medborgarskapslagen, vilket inte är möjligt . Utredningen anser att detta är en positiv effekt av de förslag som läggs fram. Enligt kommittédirektiven är utredaren fri att ta upp även andra närliggande frågor om svenskt medborgarskap som bedöms ha sam- band med uppdraget och lämna de författningsförslag som utredaren anser nödvändiga. I nu aktuellt sammanhang har utredningen noterat ett eventuellt förbiseende när det gäller hemvistkravet rörande utländ- ska medborgare i 8 § medborgarskapslagen. 8§ 2 medborgarskapslagen ställs krav på hemvist sedan utlänningen fyllde . Åldersgränsen utformades i syfte att det inte skulle ställas krav på ytterligare hemvisttid jämfört med utlän- ningar som inte har fyllt (prop. 1999/2000:147 s. 37 f. och 42 f). Åtgärder för att begränsa förekomsten av statslöshet Åldersgränsen korresponderar med den ursprungliga lydelsen av 7 §, som krävde hemvist . Det ursprungliga hemvistkravet i 7 § medborgarskapslagen sänktes emellertid till genom prop. 2013/14:143. Någon följdändring av kravet på hemvist i 8 § gjordes emellertid inte. En följdändring som borde ha inneburit att kravet på hemvist angavs till ”sedan utlänningen fyllde ”. Så som regleringen ser ut uppstår en omotiverad tröskel- effekt vid 18-årsdagen för vissa utlänningar eftersom det för förvärv av medborgarskap krävs ytterligare hemvisttid. En utländsk medbor- gare som har fått hemvist i efter saknar nämligen möjlighet att förvärva medborgarskap genom anmälan, om vårdnads- havaren av något skäl avstår från att medverka till att barnet får svenskt medborgarskap, vilket får anses motverka det grundläggande syftet med 8 § (prop. 1999/2000:143 s. 37, 42 och 76). Därtill inne- bär den nuvarande utformningen av bestämmelsen att det uppkom- mer en omotiverad skillnad i hemvisttid beroende på när anmälan görs (jfr vad som sägs ovan om hemvistkravet för statslösa). Hem- vistkravet bör därför justeras på så sätt att det ställs krav på hemvist . Utredningen föreslår att 8 § justeras i enlighet med vad som sagts. I detta kapitel, som är det första av fyra sammanhängande kapitel, presenteras kravet på hederligt levnadssätt i naturalisationsärenden. I nästa kapitel, 6, redogörs för möjligheten att förvärva medborgar- skap genom anmälan, hur den möjligheten har utvecklats historiskt och på vilka sätt denna ärendetyp skiljer sig från ansökan om natura- lisation. I kapitel 7 analyseras hur nya krav motsvarande det om heder- ligt levnadssätt skulle kunna formuleras i bestämmelser om förvärv av medborgarskap genom anmälan. I kapitel 8 behandlas frågor som rör handläggningen av de ärenden som uppkommer som en konse- kvens av förslagen i kapitel 7. Medborgarskap förvärvas på olika sätt, automatiskt vid t.ex. födel- sen, vid anmälan eller efter ansökan. I de fall någon ansöker om med- borgarskap enligt 11 § medborgarskapslagen (naturalisation) görs en prövning av om sökanden uppfyller olika villkor, varav ett är ett krav på hederligt levnadssätt (11 § 5 medborgarskapslagen). Något sådant villkor finns inte i 6–10 §§ medborgarskapslagen, som reglerar möjlig- heterna att förvärva medborgarskap genom anmälan. För anmälan om medborgarskap för nordiska medborgare gäller dock, enligt 18 § medborgarskapslagen, att den som anmälan avser inte får ha dömts till frihetsberövande påföljd. En konsekvens av den nuvarande regleringen är att en person om har begått brott kan beviljas svenskt medborgarskap genom anmälan, medan samma person skulle ha fått avslag om personen hade ansökt om naturalisa- tion i stället. Hederligt levnadssätt i medborgarskapsärenden Enligt kommittédirektiven kan en sådan ordning förefalla orimlig, särskilt om personen som beviljats medborgarskap genom anmälan har dömts för allvarlig brottslighet. Det kan också uppfattas som in- konsekvent att så skilda villkor ska gälla beroende av om medborgar- skap förvärvas genom anmälan eller ansökan. har i en skrivelse till regeringen föreslagit att ett krav på hederligt levnadssätt införs i anmälningsärenden för personer på ett sätt som mot- svarar det som gäller i ansökningsärenden (Ju2017/09735EMA). Det finns enligt kommittédirektiven därför skäl att utreda om krav på hederligt levnadssätt bör införas i anmälningsärenden. I kommitté- direktiven betonas dock att prövningen av hederligt levnadssätt är anpassad efter vuxna sökande, medan de flesta som förvärvar med- borgarskap genom anmälan är barn eller unga vuxna. Eventuella sköt- samhetskrav i anmälningsärenden bör därför enligt kommittédirek- tiven endast omfatta allvarliga brott. Det konstateras i kommittédirektiven att det också saknas en möjlighet att avslå en anmälan om medborgarskap även om Säkerhets- polisen har information om att en person utgör en fara för rikets säker- het. Säkerhetspolisen har i en skrivelse till på- talat att det bör finnas en möjlighet för att avslå en anmälan om medborgarskap med hänvisning till att den som anmälan avser utgör ett hot mot rikets säkerhet (Ju2017/02733/L7). Enligt kommittédirektiven ska utredaren därför utreda om det i anmälningsärenden för personer bör införas ett krav att den som anmälan gäller inte är misstänkt eller dömd för allvarlig brotts- lighet eller bedöms utgöra ett hot mot rikets säkerhet, och ska internationella åtaganden för att undvika statslöshet särskilt beaktas. Frågan om att införa ett krav på hederligt levnadssätt i anmälnings- ärenden har diskuterats tidigare men då avfärdats av regeringen. I för- arbetena till medborgarskapslag framgår att frågan om ett krav på hederligt levnadssätt i anmälningsärenden väcktes av dåvar- ande , som ansåg att det borde införas ett van- delskrav för utländska medborgare som söker svenskt medborgar- Hederligt levnadssätt i medborgarskapsärenden skap efter uppnådd myndighetsålder.1 Enligt skulle kravet innebära att sökanden inte fick ha dömts till fängelse. Myndigheten motiverade sitt förslag med att det framstod som stö- tande för den allmänna rättskänslan att meddela svenskt medborgar- skap till den som dömts till ett fängelsestraff även om personen kommit till som barn. Eftersom Statens invandrarverks be- gäran om ett krav på hederligt levnadssätt endast omfattade dem som uppnått myndighetsåldern, kan slutsatsen dras att myndighetens be- gäran gällde utformningen av 8 § medborgarskapslagen som gällde utlänningar som fyllt 18 men inte . Regeringen uttalade att syftet med den föreslagna bestämmelsen var att ge personer som kommit till som barn och vars vårdnadshavare inte medverkat till för- värv av svenskt medborgarskap en möjlighet att , , själva anmäla önskemål om detta på i stort sett samma villkor som för barn . Enligt regeringens uppfattning fanns det inte skäl att införa ytterligare villkor utöver de föreslagna när det gäller dessa personer.2 För att bättre förstå sammanhanget i vilket detta uttalande gjordes är det av relevans att känna till att propositionen hade sin grund i ett betänkande års medborgarskapskommitté, vars uppdrag bl.a. var att analysera för- och nackdelar med olika alternativ till reglering, som under vissa förutsättningar skulle underlätta möjlighet till svenskt medborgarskap för barn som fötts i av utländska föräldrar vilka hade permanent uppehållstillstånd. Kommittén kon- staterade att det vanligaste var att barn tillhörande den gruppen för- värvade svenskt medborgarskap såsom bipersoner när deras föräldrar naturaliserades. Det konstaterades att detta som regel kunde ske när föräldrarna hade haft hemvist i och att det i normalfallet således fanns en möjlighet för dessa barn att erhålla svenskt medborgarskap senast . Det var mot den bak- grunden kommittén ställde sig frågan om denna möjlighet kunde anses tillräcklig eller om det fanns skäl att införa bestämmelser som ytterligare underlättade för dessa barn att erhålla svenskt medborgar- skap. Kommittén konstaterade att de barn som främst skulle komma i fråga för tillämpning av en ny bestämmelse dels var barn vars föräld- rar hade valt att inte ansöka om svenskt medborgarskap trots att de i och för sig uppfyllde förutsättningarna, dels barn vars föräldrar hade 1999/2000:147 s. 43. Hederligt levnadssätt i medborgarskapsärenden fått avslag på sin ansökan om naturalisation. Kommittén uttalade i det sammanhanget bl.a. följande. Fördelarna med att erbjuda de nu aktuella barnen svenskt medborgar- skap är främst att en sådan ordning helt allmänt förbättrar villkoren för det enskilda barnets integration i det svenska samhället. Barnen föds här i landet och kommer i många fall också att tillbringa hela sin uppväxt och resten av sitt liv här. Genom att underlätta villkoren för förvärv av svenskt medborgarskap visar det svenska samhället att vi räknar med att barnen hör hit och att vi betraktar dem såsom fullt ut är tillhöriga den svenska samhällsgemenskapen. Därmed ökar också förutsättningarna för att barnen under sin uppväxt kommer att uppleva lojalitet och samhö- righet med , något som är av stor betydelse inte bara för de enskilda barnen utan även för samhället i stort. När barnet nått en bit upp i skol- åldern kan det svenska medborgarskapet i många fall vidare bidra till att barnet lättare upplever sig som en i mängden i skolgemenskapen och där- med även trivs bättre. En möjlighet till förvärv i dessa situationer gör det också möjligt för de berörda familjerna att ta hänsyn till de olika familjemedlemmarnas egna önskemål i fråga om medborgarskap. T.ex. kan en utländsk familj med tonårsbarn – där föräldrarna avser att återvända till sitt ursprungsland medan barnen har för avsikt att leva sina liv i – välja att låta barnen förvärva svenskt medborgarskap medan föräldrarna avstår från det.3 En del av dessa uttalanden upprepades i prop. 1999/2000:147 där det t.ex. uttalades att barnen som föds här i landet i många fall också kommer att tillbringa hela sin uppväxt och resten av sitt liv här. Det uttalades bl.a. att genom att underlätta villkoren för förvärv av svenskt medborgarskap visar att barnen är välkomna och att de betrak- tas som fullt ut tillhöriga den svenska samhällsgemenskapen.4 Vid det tillfället gjordes det därför ingen analys av förutsättning- arna för att införa ett sådant krav som föreslagit i anmälningsärenden. Mot den bakgrunden och för att sätta frågan om kravet på hederligt levnadssätt i perspektiv i ett anmälningsärendesam- manhang följer nedan en redogörelse av kravet på hederligt levnads- sätt i 11 § 5 medborgarskapslagen. 3SOU 1999:34 s. 262 f. 1999/2000:147 s. 41. Hederligt levnadssätt i medborgarskapsärenden 5.3Hederligt levnadssätt vid naturalisation 5.3.1Ett krav som funnits länge Enligt 11 § medborgarskapslagen kan en utlänning efter ansökan be- viljas svenskt medborgarskap (naturaliseras), om han eller hon har 1.styrkt sin identitet, 3.permanent uppehållstillstånd i , 4.hemvist här i landet a)i fråga om dansk, finländsk, isländsk eller norsk medborgare, b)i fråga om den som är statslös eller är att bedöma som flykting enligt 4 kap. 1 § utlänningslagen (2005:716), c)i fråga om övriga utlänningar, och 5.haft och kan förväntas komma att ha ett hederligt levnadssätt. Det faktum att lagstiftaren använt sig av uttryckssättet ”kan” beviljas medborgarskap innebär, enligt uttalanden i förarbeten till vissa änd- ringar lag om svenskt medborgarskap, att det vid den här typen av förvärv inte föreligger någon absolut rätt till medborgar- skap, även om villkoren i och för sig är uppfyllda.5 Det är i stället, enligt senare förarbetsuttalanden, fråga om en exklusiv rätt för staten att, efter en diskretionär prövning inom ramen för en rimlig tolkning av medborgarskapslagstiftningen, avgöra om en person bör tas upp till svensk medborgare eller inte.6 Villkor om hederligt levnadssätt motsvarande det som finns i 11 § 5 medborgarskapslagen har funnits i svensk medborgarskapsrätt sedan införde den första författningen om medborgarskap genom Kungl. förordningen (nr 13) angående ordningen och villkoren för utländsk mans upptagande till svensk medborgare (medborgarskapsförordning). I författningens ursprungliga lydelse uppställdes som krav för utländsk mans upp- 1975/76:136 s. 34. 1997/98:178 s. 15. Hederligt levnadssätt i medborgarskapsärenden tagande till svensk medborgare att utlänningen skulle äga ”god frejd”. ersattes kravet på god frejd med kravet att utlänningen [Ej] är på grund av honom ådömd straffpåföljd utestängd från behörig- heter och rättigheter, som omförmäles i 2 kap. 19 § strafflagen (behörig- het att utöva allmän befattning samt rättighet att delta i överläggningar och beslut i vissa allmänna ärenden). Trots att det i författningen inte ställdes något uttryckligt krav på att sökanden skulle föra ett hederligt levnadssätt i allmänhet, utöver att inte ha ådömts någon straffpåföljd, fästes det i praxis stor vikt vid om utlänningens levnadssätt i stort var gott och hederligt. När det gällde utlänningens försörjningsförmåga fanns det ett krav i förord- ningen på att utlänningen skulle ”ha utväg att sig försörja”.7 1894 an- togs lagen om förvärvande och förlust av medborgarerätt (medborgarskapslag) vid sidan av medborgarskapsförordning. I den föreskrevs att svensk medborgarrätt kunde förvärvas genom naturalisation i den ordningen och i enlighet med de villkor som fanns bestämda i en särskild lag, dvs. medborgarskapsförordning (som då ansågs vara ”av lags natur”). För att tydliggöra att den prövning om hederligt levnadssätt som avsågs inte var begränsad till sökandens eventuella kriminella belast- ning utan avsåg sökandens leverne i vidare bemärkelse ändrades kra- vet i lagen (1924:130) om förvärvande och förlust av svenskt medbor- garskap (medborgarskapslag) så att det uttryckligen framgick i lag att en förutsättning för naturalisation var att sökanden hade gjort sig känd för hederlig vandel (levnadssätt).8 Av förarbeten till medborgarskapslag framgår att det fanns olika uppfattningar om bedömningen av utlänningens levnadssätt skulle baseras endast på dennes beteende under hans eller hennes vistelse i eller även inkludera utlänningens beteende innan denne kom till . Bestämmelsens utformning kom att vila på den senare uppfattningen.9 medborgarskapslag fanns också ett krav på att utlänningen skulle kunna försörja sig. I och med antagandet av lagen (1950:382) om svenskt medborgarskap (medborgarskapslag) formule- rades kravet på hederligt levnadssätt om på så sätt att det angavs att 7Förslag till särskilda lagar för , och om förvärvande och förlust av medborgarrätt, s. 55. 8Förslag till särskilda lagar för , och om förvärvande och förlust av medborgarrätt, s. 53–55. 1924:137 och bet. Hederligt levnadssätt i medborgarskapsärenden utlänningen måste ha ”fört en hederlig vandel”. Kravet på försörj- ning utformades som ett krav på att utlänningen ”har möjlighet att försörja sig och sin familj”. I promemorian DsA 1975:14 finns en redogörelse för praxis gällande kravet på hederligt levnadssätt från den aktuella tiden och en hänvisning till uttalanden i prop. 1968:158 om hur kravet ska för- stås.10 I propositionen uttalas att så kallade vandelsanmärkningar vid sidan av brottslighet kan vara t.ex. misskötsamhet på arbete, försum- mad underhållsskyldighet eller annan ovilja att göra rätt för sig.11 Av promemorian framgår att vandelsanmärkningar som underhålls- eller skatteskulder ofta fick stor betydelse vid bedömningen av utlänning- ens möjlighet att försörja sig.12 Borttagandet av kravet hade föregåtts av förslag i promemorian DsA 1975:14 och prop. 1975/76:136. Den samlade åsikten var att krav på försörjning i allmänhet inte skulle finnas och att underlåtenhet att betala underhåll, skatter och böter snarare var en fråga om levnadssätt än försörjning och därför skulle bedömas som en del av vandelsprövningen. Det uttalades där- för att sådan försumlighet framgent skulle ses som en del av vandels- prövningen.13 Det framgår att för att en ansökan skulle avslås på grund av bristande vandel i detta hänseende krävdes dock att sökanden inte bara hade skulder utan att denne visade en uppenbar ovilja att göra rätt för sig, t.ex. genom att hålla sig undan från berörda myndigheter, eller visade bristande vilja att följa en uppgjord avbetalningsplan eller liknande. Enligt uttalanden i samma förarbeten hänfördes hit i prin- cip även sådana fall där sökanden åberopade bristande förmåga att betala men där en sammanställning av sökandens ekonomiska förhål- landen visade att sökanden hade förmåga att betala helt eller delvis för sig.14 Av samma förarbeten framgår tydligt att det fanns en politisk vilja att kravet på hederlig vandel skulle tolkas brett. Bakgrunden var att invandrarverk hade efterfrågat att vandelsförutsättningarna skulle anges uttömmande i lagtexten och begränsas till frånvaron av brottslighet respektive av grovt störande levnadssätt. 1968:158 se DsA 1975:14 s 25 f. 1968:158 s. 84 f. se Sandesjö & (2 uppl. ), Nya medborgarskapslagen med kom- mentarer, s. 114. 12DsA 1975:14 s. 26 f. 1975/76:136 s. 32 f. Hederligt levnadssätt i medborgarskapsärenden hanget uttalade departementschefen att han med hänvisning till att naturalisationsinstitutet förutsatte en diskretionär prövning av med- borgarskapsansökningar inte kunde ställa sig bakom ett sådant för- slag och att även andra vandelsskäl än de som invandrarverk nämnde skulle beaktas. Departementschefen tillade att förhållandena även i andra fall kunde vara sådana att det skulle vara stötande för rätts- känslan att bevilja sökanden svenskt medborgarskap. Enligt departe- mentschefen kunde man inte heller bortse från fall då sökanden utgjorde en säkerhetsrisk.15