sou · H9B322 · 2021-03-29 00:00:00 — I sak framhöll regeringen först att bestämmelsen inte tillåter mark- nadsföring av e-cigaretter och påfyllningsbehållare inom informa- tionssamhällets tjänster, i pressen och andra tryckta publikationer, i radio och audiovisuell media på vilka det s.k. tobaksreklamdirektivet är tillämpligt. Förbud mot marknadsföring av e-cigaretter och påfyll- ningsbehållare finns i 4 kap. 3 och 4 §§ lagen om tobak och liknande produkter. Enligt 4 kap. 3 § som överförs utan ändring från 12 § lagen om elektroniska cigaretter och påfyllningsbehållare får en när- ingsidkare som marknadsför e-cigaretter eller påfyllningsbehållare till konsumenter inte använda kommersiella annonser i periodiska skrifter eller andra jämförbara skrifter på vilka tryckfrihetsförord- ningen är tillämplig. Vidare anförde regeringen att i det svenska marknadsförings- begreppet innefattas även själva saluhållandet av en vara, även om salu- hållandet är rent passivt. Utan det undantag som finns i 4 kap. 4 § andra stycket 1 skulle ett passivt tillhandahållande av e-cigaretter eller påfyllningsbehållare för försäljning på internet omöjliggöras, vilket inte är syftet med tobaksproduktdirektivets marknadsförings- restriktioner. Denna bestämmelse bedöms därför inte vara oförenlig med artikel 20.5 a, b eller e i tobaksproduktdirektivet. Såvitt gäller YGL-undantaget i 4 kap. 4 § andra stycket 2 anförde regeringen att det infördes för att inte marknadsföringsförbudet skulle komma i konflikt med den svenska yttrandefrihetsgrundlagen. Enligt yttrandefrihetsgrundlagen går det att förbjuda kommersiella annonser i grundlagsskyddade medier. Kommersiellt meddelande är dock ett vidare begrepp än kommersiell annons. Detta innebär att sådana kommersiella meddelanden som inte kan anses vara kommer- siella annonser måste vara tillåtna i grundlagsskyddade medier i . Det som är tillåtet är exempelvis att nämna ett produktnamn 3Europaparlamentets och rådets direktiv /33/EG av om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om reklam för och sponsring till förmån för tobaksvaror. eller visa upp en e-cigarett i en film, så länge det inte anses vara en kommersiell annons. Redaktionellt innehåll omfattas inte heller av begreppet kommersiell annons. Regeringen bedömde att detta inte strider mot tobaksproduktdirektivet. Trots regeringens svar höll kommissionen fast vid sin ståndpunkt. 4.1.2Bakgrunden till undantaget för passivt saluhållande För att förstå de överväganden som föranledde utformningen av undantagsbestämmelsen för passivt saluhållande i 4 kap. 4 § första stycket lagen om tobak och liknande produkter måste man gå till- baka till marknadsföringsbegreppet marknadsföringslag.4 I förarbetena framhölls beträffande lagens allmänna inriktning att generalklausulen om otillbörlig marknadsföring borde vara tillämp- lig på reklamåtgärder och andra handlingar som företas vid mark- nadsföring av vara eller tjänst. I begreppet marknadsföring låg att det skulle vara fråga om åtgärder som syftade till att främja avsättning av varor eller tjänster. Hit hörde i första hand framställningar och andra handlingar som vände sig till allmänheten eller en viss grupp av intressenter, exempelvis annonser och säljfrämjande åtgärder av allmän inriktning. Termen marknadsföring täckte också åtgärder inriktade på enskilda individer, såsom en försäljares säljargument vid förhandling med en enskild kund. Däremot omfattades inte framställningar i inköpsverksamhet. Den från praktisk synpunkt mest betydelsefulla typen av marknadsföringsåtgärd ansågs vara framställningar i ord, bild etc., framför allt i form av reklam som riktade sig till en större krets personer.5 I specialmotiveringen angavs att regeln inte kunde tas till intäkt för ett förbud mot försäljning av en viss vara på grund av att den är av undermålig kvalitet eller inte uppfyllde vissa säker- hetskrav eller på grund av att det över huvud taget inte ansågs önsk- värt att varor av ifrågavarande slag bjöds ut på marknaden.6 Marknadsföringsbegreppet marknadsföringslag verkar alltså inte ha innefattat passivt saluhållande. En ändrad inriktning kan iakttas marknadsföringslag.7 I förarbetena gjordes tillägget att redan själva saluhållandet, även om det är rent passivt, borde an- 4Lagen (1970:412) om otillbörlig marknadsföring. 1970:57 s. 64. 7Marknadsföringslagen (1975:1418). ses vara en sådan åtgärd. Likaså att begreppet marknadsföring måste anses innefatta inte bara försäljning utan också uthyrning och lik- nande förfaranden.8 Det är svårt att förstå vilken problembild som föranledde denna kursändring marknadsföringslag. Trots avsaknaden av moti- vering har uttalandet om passivt saluhållande på ett ganska okritiskt sätt kommit att upprepas i senare förarbeten9, samt i praxis. I för- arbetena till marknadsföringslag10 gavs marknadsförings- begreppet en ännu vidare innebörd så att det också omfattade åtgär- der som syftade till att främja näringsidkarens tillgång till produkter, främst inköpsreklam.11 antogs tobaksreklamdirektiv.12 I påbörjades ett arbete med att genomföra direktivet, och regeringen lade fram propositionen Indirekt tobaksreklam m.m.13 Där föreslogs bl.a. att en ny 14 a § skulle införas i dåvarande tobakslagen (1993:581), där marknadsföring av tobaksvaror till konsumenter för- bjöds, dock skulle förbudet inte omfatta saluhållande. Det var alltså här som ett förslag till undantag för passivt saluhållande introduce- rades. Förslaget motiverades kortfattat med att all marknadsföring inte kunde förbjudas, utan i vart fall måste själva saluhållandet tillåtas.14 Regeringen ansåg att det var lämpligt att låta regleringen utgå från begreppet marknadsföring.15 Å andra sidan angavs i författningskom- mentaren att 14 a § var avsedd att ha samma innebörd som reklam- förbudet i artikel 3, punkterna 1, 4 och 5, och att definitionerna av tobaksvaror och av reklam skulle ha samma innebörd som artikel 2.1 2 i direktivet.16 ogiltigförklarade emellertid tobaksreklam- direktiv i oktober 2000.17 Regeringen återkallade då propositionen. Tobaksreklamdirektivet återkom i ny tappning . Det svenska genomförandet präglades av delvis andra överväganden än de 1975/76:34 s. 124. 1977/78:178 s. 47, prop. 1977/78:178 s. 47, prop. 1993/94:98 s. 20, prop. 1999/2000:111 s. 17, prop. 2001/02:64 s. 20, prop. 2004/05:118 s. 59, prop. 2007/08:115 s. 142, prop. 2017/18:156 s. 80 och 83. 10Marknadsföringslagen (1995:450). 1994/95:123 s. 164. 12Europaparlamentets och Rådets direktiv /43/EG om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om reklam för och sponsring till förmån för tobaksvaror. 1999/2000:111. 17Mål C-376/98 mot parlamentet och rådet, EU:C:2000:544. som gjorts proposition, och ledde till att bestämmelsen om marknadsföring av tobaksvaror fick den lydelse som fort- farande gäller, innefattande undantaget för passivt saluhållande.18 Ändringarna genomfördes i 14 § andra stycket tobakslag och har sedan överförts till 4 kap. 2 § lagen om tobak och liknande produkter. I författningskommentaren till 14 § proposi- tion förklaras att i princip all marknadsföring av tobaksvaror för- bjuds. Vidare att begreppet marknadsföring i tobakslagen har samma innebörd som marknadsföringslag.19 Här avviker proposition alltså från vad som angavs proposition, där man i stället hänvisade till definitionerna i direktivet. I och för sig hade definitionerna en något annan lydelse direktiv jämfört med i direktivet , men det är förmodligen inte orsaken till att regeringen hänvisade till ett inhemskt marknadsförings- begrepp. Möjligen hade regeringen tagit intryck av den diskussion som fördes proposition Vissa tobaksfrågor.20 Där föreslogs vissa skärpningar av reglerna om marknadsföring av tobaksvaror, bl.a. med avseende på s.k. brand stretching. Begreppen reklam och mark- nadsföring diskuterades då utifrån ett nationellt perspektiv. Av bety- delse kan också ha varit det fokus på artikel 13 i WHO:s ramkon- vention om tobakskontroll som kännetecknade genomförandet . Styrande för vägvalet verkar ändå ha varit att man ansåg att marknadsföringsbegreppet måste ha samma innebörd som i marknads- föringslagen på grund av sanktionsbestämmelserna om förbud, vite och marknadsstörningsavgift.21 Enligt vår uppfattning är förhållningssättet proposition något motsägelsefullt såtillvida att man å ena sidan behåller mark- nadsföringsbegreppet, och å andra sidan, såvitt gäller undantaget för passiv saluhållning, hänvisar till tobaksreklamdirektivets bestämmel- ser. Systematiskt har det ändå en fördel jämfört med uttalandet proposition, där man synes bortse från kravet på direktiv- konform tolkning. Här kan också noteras att av remissinstanserna hade bl.a. föreslagit en större överens- stämmelse med tobaksreklamdirektivet.22 2004/05:118 s. 59, se även s. 32–33. 2001/02:64, se särskilt s. 18–20. 2004/05 :118 s. 33. 2004/05:118 s. 29. Utgångspunkten att tobakslagens marknadsföringsbegrepp ska tolkas som marknadsföringslag, i stället för direktivkon- formt, tycks inte ha ifrågasatts i senare lagstiftningsomgångar gällande tobak, utan har tvärtom kommit att cementeras. När tobaksprodukt- direktivets bestämmelser om e-cigaretter skulle genomföras angavs i författningskommentaren att begreppet marknadsföring har samma innebörd som i marknadsföringslagen, vilket föranledde behov av ett undantag för passivt saluhållande.23 Detta trots att en ingående dis- kussion om olika bestämmelser och begrepp i direktivet förs i skälen för regeringens förslag.24 Marknadsföringsförbudet för e-cigaretter, liksom undantaget för passivt saluhållande, fick också en utformning som i stort motsvarar bestämmelsen för tobaksvaror. När reglerna i tobakslagen och lagen om elektroniska cigaretter och påfyllnings- behållare upphävdes och ersattes av lagen om tobak och liknande produkter anfördes på nytt att med marknadsföring enligt tobakslagen avses samma sak som i 3 § i den nu gällande marknadsföringslagen (2008:486).25 En något mer problematiserande diskussion ägde däremot rum när direktivet om otillbörliga affärsmetoder skulle genomföras.26 marknadsföringsutredning menade att direktivet föranledde åtskilliga ändringar i lagtexten, men att gällande praxis i stora stycken kunde antas komma att vara relevant även i fortsättningen. Att på förhand närmare ange i vilken utsträckning så skulle vara fallet ansågs inte vara möjligt, utan det fick överlämnas till rättstillämp- ningen.27 Marknadsföringsbegreppet kontrasterades mot direktivets begrepp ”affärsmetoder”, och uppfattningen var att begreppet affärs- metod i sak i stort sett motsvarade innebörden av begreppet mark- nadsföring, men hade en vidare innebörd. Det ansågs vanskligt att fullt ut bedöma vilka konsekvenser en omdefiniering av begreppet skulle få, vilket talade för att behålla marknadsföringsbegreppet.28 En majoritet av remissinstanserna förordade att marknadsföringsbegrep- pet skulle omdefinieras och utvidgas till att även omfatta efterköps- situationer. Regeringen stannade dock vid att behålla begreppet mark- 2016/17 :132 s. 89. 40–45. 2017/18:156 s. 80, 83. 26Europaparlamentets och rådets direktiv /29/EG av om otillbörliga affärsmetoder som tillämpas av näringsidkare gentemot konsumenter på den inre marknaden. 27SOU 2006:76 s. 193. 28Ibid., s. 196. nadsföring, men att det skulle omfatta även vad som avses med affärsmetoder enligt direktivet.29 4.1.3Praxis kring passivt saluhållande Det är över huvud taget svårt att hitta annat än sporadiska exempel på ingripande mot passivt saluhållande, i avsaknad av andra mark- nadsföringsåtgärder. Närmast till hands är praxis gällande lagstridig- hetsprincipen. MD 2002:16 gällde avkodningsutrustning. Svaranden hade på sin hemsida tillhandahållit och utbjudit till försäljning olika kort samt tillhandahållit program för avkodning av tv-kanaler samt nycklar till s.k. hex-filer på internet där koder till de kodade tv- sändningarna tillhandahölls. fann att kortet var konstruerat för att avkoda tv-sändningar och inte rimligen hade något annat praktiskt användningsområde. Samtliga kort som svaran- den saluhöll hade samma konstruktion. Försäljningen av korten om- fattades därmed av förbudet i lagen (2000:171) om förbud beträf- fande viss avkodningsutrustning, den s.k. dekoderlagen. Förenklat kan sägas att dekoderlagen förbjuder all hantering av avkodnings- utrustning som inte har godkänts av den som sänder TV. Marknads- domstolen förbjöd svaranden vid vite att marknadsföra sådana kort som utgör avkodningsutrustning som enligt lag inte får tillverkas, överlåtas, hyras ut, installeras eller underhållas i . Domskälen behandlar nästan uteslutande den prejudiciella frågan om korten var konstruerade för avkodning, medan det i stort saknas en diskussion om den närmare utformningen av framställningarna på svarandens hemsida. Att domen är utformad på det viset beror sannolikt på att svaranden hade vitsordat att han marknadsfört korten. Han hade invänt att korten såldes oprogrammerade och därmed saknade avkod- ningsförmåga, vilket därmed blev den huvudsakliga tvistefrågan. Vid sidan av praxis gällande lagstridighetsprincipen kan nämnas MD 2007:31. Där uttolkade marknadsförings- begreppet enligt 3 § marknadsföringslag i en tvist mellan och . hänvisade till uttalan- dena om passivt saluhållande förarbeten men konstaterade att de pressmeddelanden, årsredovisningar och nyhetsartiklar som har åberopat över huvud taget inte kunde sägas utgöra marknadsföring. 2007/08:115 s. 63. I MD 2007:8 prövades påståenden om att svarandebolaget hade kringgått två internetprotokoll. Enligt kärandebolaget använde sig svarandebolaget av en sökrobot för systematisk och återkommande indexering och extrahering av information från kärandebolagets webbplats, mot dess vilja. När sökroboten indexerade och extra- herade informationen underlät den också att ge sin identitet tillkänna och påstods kringgå de internationella standarder som utvecklats på området, i strid mot etablerat handelsbruk. hän- visade till uttalandena om passivt saluhållande i förarbetena, men ansåg att allt vad parterna beskrivit om syftet med internetprotokol- len var av teknisk natur och närmast berörde datakommunikation. Trots att begreppet marknadsföring ska tolkas vidsträckt, innebar ett eventuellt kringgående av protokollen därför inte något som lagligen kunde definieras som marknadsföring. Marknadsföringslagen var inte tillämplig på åtgärderna. avgörande ligger i tiden före tobaksreklamdirektivet. avgöranden föregick genomförandet av direktivet om otill- börliga affärsmetoder i den nu gällande marknadsföringslagen. Man bör därmed vara försiktig med att tillmäta dem betydelse för tolk- ningen av gällande rätt. Ett betydligt färskare avgörande är MD 2014:14. Marknadsdom- stolen uttalade där (punkt 110) med hänvisning till prop. 2004/05:118 s. 33, att saluhållande av en tobaksvara omfattas av begreppet mark- nadsföring, även om saluhållandet är rent passivt, och påpekade att det finns ett undantag för passivt saluhållande. tillade dock genast att de i målet aktuella arrangemangen med dels en förpackning av produkten på konstgjord is mot bak- grund av färska örtväxter, dels förpackningarna av produkten : på en skateboard framför en huvtröja, inte var att betrakta som marknadsföring som endast bestod i tillhanda- hållande av tobaksvaror för försäljning. Åtgärderna var alltså inte att klassificera som passivt saluhållande, utan behandlades som mark- nadsföring i mer allmän mening. I de avgöranden som redogjorts för har alltså i och för sig uttalat att redan passivt saluhållande kan utgöra marknadsföring, men använt ställningstagandet som språngbräda för att komma fram till att det ändå inte var fråga om marknadsföring (MD 2007:8 och 2007:31), eller för att dra slutsatsen att det i själva verket var fråga om konventionell marknadsföring (MD 2014:14). Över tid har praxis från rört sig i riktningen att vitesförbud måste ha viss precision. I NJA 2018 s. 883 ”Mark- nadsföringsvitet” prövades den närmare utformningen av förbud och ålägganden enligt marknadsföringslagen. Det är den konkreta marknadsföring som har ägt rum som kan medföra ett förbud eller ett åläggande. konstaterade att vitesföreläggan- den med tillämpning av lagen bör utformas så att det framgår inte bara vilket agerande utan också vilken eller vilka typer av produkter förbudet eller åläggandet avser, vilket också regelmässigt skett i praxis. Ytterligare ett argument för att förbud och ålägganden bör kopplas till en viss produktkategori, eller till vissa produktkategorier, är enligt avgörandet att vitesförelägganden enligt marknadsföringslagen utgör en individualiserad reaktion mot ett otillåtet beteende med en därtill kopplad sanktion. Det som motive- rar en sådan reaktion – som skapar en mer preciserad handlingsnorm än den eller de som redan följer av marknadsföringslagen – är alltså att den som föreläggandet riktas mot har brutit mot lagen. Ett för- bud eller åläggande bör därför utformas så att det har en tydlig kopp- ling till den konkreta överträdelse som har ägt rum. Sammanfattningsvis har i sin praxis bedömt att även passivt saluhållande kan utgöra marknadsföring. Någon praxis som närmare definierar passivt saluhållande i förhållande till andra marknadsföringsåtgärder kan dock inte sägas ha utvecklats. I avgöran- det MD 2014:14 var det fråga om konventionella marknadsförings- åtgärder och knappast någon gränsdragningsfråga. Vidare har Högsta domstolens avgörande , Marknadsföringsvitet, klargjort att ett förbud eller åläggande bör utformas så att det framgår inte bara vilket agerande utan också vilken eller vilka typer av produkter för- budet eller åläggandet avser. Dessa krav på precision borde innebära att det saknas utrymme för förbud eller ålägganden som har karak- tären av blanka försäljningsförbud. Tryckfrihetsförordningen (TF) ger ett grundlagsskydd för yttrande- friheten i böcker, tidningar och andra tryckta skrifter samt tryckta bilder. Yttrandefrihetsgrundlagen (YGL) innehåller motsvarande bestämmelser för yttrandefriheten i ljudradio, television och vissa liknande överföringar samt filmer, videogram, ljudupptagningar och andra tekniska upptagningar. Enligt 1 kap. 12 § första punkten TF gäller, utan hinder av TF, lagstiftning om förbud mot kommersiella annonser vid marknads- föring av alkoholdrycker eller tobaksvaror. Bestämmelsen tillkom genom en grundlagsändring år 1974.30 1 kap. 12 § tredje punkten TF medger förbud mot kommersiella annonser som har meddelats till skydd för hälsa och miljö enligt en förpliktelse som följer (såvitt nu är aktuellt) av EU-medlemskapet. Bestämmelsen tillkom inför EU-medlemskap.31 Bestämmelserna avser inte endast totalförbud mot vissa annonser utan ger även möjlighet att t.ex. ställa upp villkor för annonseringen eller andra begränsningar som är mindre långtgående än ett fullstän- digt förbud.32 1 kap. 18 § YGL hänvisar till 1 kap. 12 § TF, vars bestämmelser också gäller ifråga om program och om innehållet i tekniska upp- tagningar. 1 kap. 19 § YGL medger förbud mot kommersiell reklam i program eller villkor för sådan reklam.33 Begreppet kommersiell annons är snävare än begreppet marknads- föring. Innebörden är att inte all marknadsföring omfattas av de skrivna undantagen. Marknadsföring som hamnar utanför dessa skrivna undantag kan dock undantas efter en tolkning av syftet med TF och YGL, t.ex. på det sätt som gäller för många av de frågor som behand- las i marknadsföringslagen.34 Här måste man gå tillbaka till gränsdrag- ningen mellan å ena sidan åtgärder av utpräglat kommersiell natur, och å andra sidan nyhetsförmedling och åsiktsbildning i samhället. Redan vid införandet av marknadsföringslag betraktades det som etablerat att ingripanden mot reklam i tryckt skrift kunde ske utan stöd i tryckfrihetsförordningen. Uppgifter av rent kommersiell natur, dvs. en näringsidkares affärsverksamhet eller där tillhanda- hållna varor och tjänster, ansågs inte åtnjuta skydd enligt tryckfri- hetsförordningen.35 1993/94:114. 1973:123 s. 47 samt SOU 2016:58 s. 447. 33Bestämmelserna motsvarar den äldre lydelsen av 1 kap. 12 § YGL, se prop. 2017/18:49 s. 254. Därutöver har tillkommit den nya bestämmelsen om produktinformation i 1 kap. 12 § fjärde punkten TF. 34SOU 2016:58 s. 447. 1970:57 s. 66-67. påtalade i MD 2007:31 att gränsen för mark- nadsföringslagens räckvidd såvitt avser internet bestäms enligt samma kriterier som i förhållande till tryckfrihetsförordningen (TF) och yttrandefrihetsgrundlagen (YGL). För att ett ingripande enligt mark- nadsföringslagen ska kunna ske mot marknadsföring på webbplatser krävs därför att marknadsföringen är av utpräglat kommersiell natur, dvs. har vidtagits i kommersiell verksamhet och i kommersiellt syfte samt har rent kommersiella förhållanden till föremål. Så är fallet om framställningarna avser näringsidkarens affärsverksamhet eller däri tillhandahållna produkter, som har ett rent kommersiellt, vanligtvis av- sättningsfrämjande syfte. Ingripanden kan däremot inte ske mot fram- ställningar som är inriktade på att bibringa allmänheten vissa värder- ingar eller påverka dess beteende i viss riktning. I tveksamma fall ska tryckfriheten ges företräde (se hänvisningar till bl.a. MD 2002:34 med där gjorda hänvisningar till äldre avgöranden samt NJA 1999 s. 749 och 2007 s. 142).36 Ett förbud mot kommersiell annonsering av tobaksvaror i radio- och TV infördes genom ändring i 2 § lagen (1978:764) med vissa bestämmelser om marknadsföring av tobaksvaror.37 Den mot- svarade materiellt nuvarande 4 kap. 1 § andra punkten i lagen om tobak och liknande produkter. Ett förbud mot kommersiell annonsering i periodiska skrifter m.m.för tobaksvaror togs in i 12 § tobakslag.38 Den motsvarade materiellt nuvarande 4 kap. 1 § första punkten i lagen om tobak och liknande produkter. Genom ändringar , när tobaksreklamdirektiv genomfördes, fick bestämmelsen (då 14 § tobakslag) i allt väsentligt sin nuvarande lydelse, enligt vad som stadgas i 4 kap. 1–2 §§ lagen om tobak och liknande produkter. Då utökades förbu- dets tillämpningsområde så att kommersiella annonser förbjöds även i andra överföringar eller tekniska upptagningar på vilka yttrande- frihetsgrundlagen är tillämplig. Det innebar en skärpning såtillvida att t.ex. filmer och videogram kom att omfattas av förbudet.39 tillkom det s.k. YGL-undantaget. Regeringen anförde då följande: Regeringen menar att ett undantag som är nödvändigt gäller marknads- föring i tryckta skrifter, överföringar och tekniska upptagningar som 36Se även SOU 2020:45 s. 284. 1990/91:149. 1993/94:98 s. 22. 2004/05:118 s. 34. skyddas av TF respektive YGL. Det grundlagsskyddade området kan inte inskränkas genom ett allmänt förbud mot marknadsföring av tobak. En författare skall, trots förbudet ha rätt att nämna ett cigarettmärke i sin roman. Vidare är det fortfarande tillåtet att visa ett cigarettpaket av visst märke i en film.40 I författningskommentaren anfördes: Enligt andra stycket punkten 1 gäller marknadsföringsförbudet inte i tryckta skrifter på vilka TF är tillämplig eller överföringar eller tekniska upptagningar på vilka YGL är tillämplig. Härigenom tillåts marknads- föring som består i positiva framställningar av tobak i s.k. redaktionell text samt utgivning av skrifter som förespråkar en livsstil som inbegriper rökning. Andra exempel som omfattas av undantag 1. är s.k. produkt- placering på film och omnämnande av ett visst cigarettmärke i en roman. Uttalandet att det är tillåtet att visa ett cigarettpaket av visst märke i en film måste läsas med reservationen att arti- kel 11 i AV-direktivet41 förbjuder produktplacering av cigaretter och andra tobaksvaror, liksom e-cigaretter och påfyllningsbehållare, eller produktplacering från företag vars huvudsakliga verksamhet är till- verkning eller försäljning av sådana produkter.42 Uttalandena om att det grundlagsskyddade området inte kan in- skränkas genom ett allmänt förbud mot marknadsföring av tobak står i bjärt kontrast mot övervägandena i förslaget till den nu gällande marknadsföringslagen.