sou · H9B361 · 2021-06-30 00:00:00 — På liknande sätt framgår av rättsfallet NJA 2014 s. 415 att skyddet av äganderätten i och för sig är ett sådant grundläggande samhällsintresse som kan motivera utvisning av EES-medborgare. Varken i detta rättsfall eller i NJA 2009 s. 559 ansågs emellertid den brottslighet som det var fråga om – en butiksstöld respektive en fickstöld och ett försök till stöld – utgöra ett så allvarligt hot mot samhället att utvisning borde ske. fall var två ledamöter skiljaktiga och ansåg att utlän- ningens personliga beteende i form av upprepade återfall i stöld- brottslighet under den korta tid som han hade vistats i inne- bar ett sådant hot mot samhället att förutsättningarna för utvisning var uppfyllda. Exempel på fall där kravet på att utlänningens beteende utgör ett verkligt, faktiskt och tillräckligt allvarligt hot mot ett grundläggande samhällsintresse har ansetts uppfyllt finns bland annat i hovrätts- avgörandena RH 2016:79 (överfallsvåldtäkt) och RH 2017:30 (grovt vapenbrott). Hänsyn till personliga förhållanden – 8 kap. 13 § I 8 kap. 13 § anges sådana personliga förhållanden som ska beaktas vid beslut om utvisning av EES-medborgare och deras familjemed- lemmar. Bestämmelsen har sin motsvarighet i artikel 28.1 i rörlighets- direktivet och infördes efter synpunkter från kommissionen som ett förtydligande av att samtliga de faktorer som anges där ska beaktas vid bedömningen (se prop. 2013/14:82 s. 70 och avsnitt 3.2.6). Förutsättningarna för utvisning på grund av brott Sålunda ska hänsyn tas till utlänningens ålder, hälsotillstånd, familje- situation, ekonomiska situation samt sociala och kulturella integre- ring i . Hänsyn ska också tas till hur länge utlänningen har vistats i och till banden till ursprungslandet. Dessa faktorer överlappar i allt väsentligt de omständigheter som enligt 8 a kap. 2 § alltid ska beaktas vid utvisning på grund av brott. Särskilda bestämmelser för vissa EES-medborgare och deras familjemedlemmar – 8 kap. 14 § I 8 kap. 14 § utlänningslagen finns särskilda, mer kvalificerade förut- sättningar för utvisning av vissa EES-medborgare och deras familje- medlemmar. Bestämmelsen har sin grund i artiklarna 28.2 och 28.3 i rörlighetsdirektivet. Bestämmelsen i första stycket behandlar utvisning av en EES- medborgare eller familjemedlem till en EES-medborgare som har permanent uppehållsrätt. Permanent uppehållsrätt förvärvar en EES- medborgare och dennes familjemedlem normalt laglig vistelse i . Av bestämmelsen framgår att de som tillhör denna personkategori får utvisas av hänsyn till allmän ordning och säkerhet endast om det finns synnerliga skäl. Av artikel 28.2 rörlighetsdirek- tivet följer att det som i första hand ska beaktas vid bedömningen av om det finns synnerliga skäl är vilket hot utlänningen kan anses utgöra mot den allmänna ordningen och säkerheten. Eftersom artikeln är avsedd att ge ett förstärkt skydd mot utvisning för EES- medborgare med permanent uppehållsrätt, fordras i dessa fall att hotet är allvarligare än vad som generellt sett krävs för att utvisning av en EES-medborgare ska få ske (jfr prop. 2005/06:77 s. 83). I bestämmelserna i andra och tredje styckena har, för att tillgo- dose kraven i artikel 28.3 i rörlighetsdirektivet, införts ett särskilt starkt skydd för EES-medborgare som är barn och för EES-med- borgare som har vistats i under de tio närmast föregående åren. När det gäller dessa grupper får utvisning ske endast om beslutet är oundgängligen nödvändigt av hänsyn till allmän säkerhet. Eftersom hänsyn till allmän ordning här inte kan åberopas som skäl för utvis- ning måste i dessa fall avgränsas vad som utgör ett hot mot den allmänna säkerheten. Innebörden av detta begrepp har beskrivits ovan. Uttrycket ”oundgängligen nödvändigt” bör ses i ljuset av den i allmänt gällande proportionalitetsprincipen. Förutsättningarna för utvisning på grund av brott ska således endast kunna komma i fråga om detta är nödvändigt för att uppnå det med utvisningen eftersträvade målet, dvs. att undan- röja hotet mot den allmänna säkerheten. I fall som rör barn ska själv- fallet också beaktas vad hänsynen till barnets hälsa och utveckling samt barnets bästa i övrigt kräver. (Se a. 3.4.10Medborgare i andra nordiska länder Enligt 8 a kap. 5 § tredje stycket får en nordisk medborgare som hade varit bosatt i när åtalet väcktes utvisas endast om det finns synnerliga skäl. För den närmare innebörden av detta krav hänvisas till vad som anförts ovan under avsnitt 3.4.6. Naturligtvis krävs även i fråga om medborgare i de andra nordiska länderna att de ovan redovisade förutsättningarna för utvisning av EES-medborgare i allmänhet är uppfyllda. Vid genomförandet 2006 av direktivet om varaktigt bosatta (se av- snitt 3.3.8) introducerades en ny rättsfigur, varaktigt bosatt tredje- landsmedborgare, i svensk rätt. Det finns ingen bestämmelse i 8 a kap. utlänningslagen som innehåller särskilda förutsättningar för utvisning av sådana medborgare. Däremot finns sådana bestämmel- ser i det nämnda direktivet. Förutsättningarna för att beviljas ställning som varaktigt bosatt i framgår av 5 a kap. utlänningslagen och motsvarar de krav som direktivet ställer. För att beviljas denna ställning fordras alltså normalt att utlänningen har vistats utan avbrott i under och vid tiden för ansökan uppfyller vissa kriterier, i första hand ett krav på att kunna försörja sig. Vid genomförandet av blåkortsdirektivet infördes vidare en särskild regel om beviljande av ställning som varaktigt bosatt för innehavare av EU-blåkort. Av denna regel framgår att en innehavare av EU-blåkort kan beviljas ställning som varaktigt bosatt i , trots att han eller hon inte har bott här . Förutsättningen är då att personen i fråga har vistats inom EU:s medlemsstaters territorier utan avbrott under och haft ett EU-blåkort i en eller flera medlemsstater. Förutsättningarna för utvisning på grund av brott han eller hon räknat från tiden för ansökan har vistats här i landet med ett EU-blåkort utfärdat av . Som redovisats ovan i avsnitt 3.3.8 ger artikel 12 i direktivet om varaktigt bosatta den som har beviljats ställning som varaktigt bosatt tredjelandsmedborgare ett skydd mot utvisning som liknar det som gäller för unionsmedborgare. För att utvisning ska få ske krävs enligt artikel 12.1 att den varaktigt bosatte utgör ett reellt och tillräckligt allvarligt hot mot allmän ordning eller säkerhet. Enligt artikel 12.3 får utvisningsbeslutet inte grundas på ekonomiska överväganden. Dessutom ska de omständigheter hänförliga till utlänningens per- sonliga förhållanden som anges i artikel 12.3 beaktas. Som redan nämnts finns det alltså inte någon bestämmelse i utlänningslagen som återger de förutsättningar som enligt direk- tivet om varaktigt bosatta gäller för utvisning av utlänningar som tillhör denna grupp. Vid genomförandet av direktivet ansågs näm- ligen utlänningslagens befintliga reglering ge ett skydd mot utvis- ning som motsvarar det som direktivet säkerställer. Detta motive- rades främst med att utlänningar som tillhör denna kategori – genom kravet bosättning i landet – även omfattades av den be- stämmelse i 8 kap. 12 § (nuvarande 8 a kap. 3 § första stycket) som tillåter utvisning endast om det finns synnerliga skäl. De krav som direktivet ställer i fråga om hur den varaktigt bosattes personliga förhållanden ska beaktas ansågs tillgodosedda genom anknytnings- regeln i 8 kap. 11 § (nuvarande 8 a kap. 2 §). Någon ytterligare regle- ring för att införliva direktivets bestämmelser om skydd mot utvis- ning ansågs därmed inte nödvändig. (Se prop. 2005/06:77 s. 148 ff.) Vid genomförandet av ändringsdirektivet infördes däremot, i 8 a kap. 7 a §, en bestämmelse som anger till vilken stat en utlänning som har ställning som varaktigt bosatt i får utvisas om utlän- ningen har internationellt skydd i en annan EU-stat. Beträffande en sådan utlänning får utvisning ske endast till den staten där han eller hon har internationellt skydd. Med internationellt skydd avses flyktingstatus och status som alternativt skyddsbehövande enligt skyddsgrundsdirektivet. (Se prop. 2013/14:83 s. Förutsättningarna för utvisning på grund av brott 3.4.12Utlänningar som vid brottet led av en allvarlig psykisk störning Av 36 kap. 13 § framgår, såvitt här är av intresse, att om någon har begått brott under påverkan av en allvarlig psykisk stör- ning får rätten besluta om förverkande av egendom eller annan sär- skild rättsverkan som kan följa på brottet endast om och i den mån det med hänsyn till personens psykiska tillstånd, gärningens beskaf- fenhet och omständigheterna i övrigt kan anses skäligt. Utvisning utgör en sådan särskild rättsverkan som anges i be- stämmelsen, och den är därför tillämplig när fråga uppkommer om att utvisa en utlänning på grund av ett brott som denne har begått under påverkan av en allvarlig psykisk störning. Utvisningen ska i dessa fall alltså vid en helhetsbedömning av omständigheterna fram- stå som skälig. I fall av utvisning har bestämmelsen dock mycket sällan aktualiserats i praxis. När en fråga om utvisning på grund av brott prövas ska rätten ta hänsyn till om utlänningen enligt 12 kap. inte kan sändas till ett visst land eller om det annars finns särskilda hinder mot att beslutet verkställs (8 a kap. 4 § utlänningslagen). Hinder mot att verkställa en utvisning regleras i 12 kap. 1–3 a §§. Enligt 1 § får utvisning aldrig verkställas till ett land om det finns skälig anledning att anta att utlänningen där skulle vara i fara att straffas med döden eller utsättas för kroppsstraff, tortyr eller annan omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning. Det- samma gäller om utlänningen inte är skyddad i det landet mot att sändas vidare till ett land där utlänningen skulle vara i sådan fara. Förbudet, som har utformats i överensstämmelse med artikel 3 i , är generellt och undantagslöst. Vad som ska bedömas är den individuella risk som den person som ska utlämnas löper. Den omständigheten att en stat ofta kränker mänskliga rättigheter utgör typiskt sett inte tillräcklig grund för att anse att en utvisning strider mot förbudet (se NJA 2019 s. 47). I 2 och 3 §§ finns bestämmelser om så kallade politiska verk- ställighetshinder. Bestämmelserna gäller varje utlänning som genom verkställigheten av ett avlägsnandebeslut kan komma att riskera Förutsättningarna för utvisning på grund av brott I likhet med 1 § gäller skyddet enligt dessa be- stämmelser inte bara verkställighet till det land där utlänningen primärt är i fara, utan även till andra länder som kan komma att sända utlänningen vidare till ett sådant land. Regleringen i 2 § har sin grund i artikel 33 i . Av denna paragraf jämförd med 4 kap. 1 § följer att utvisning som huvudregel inte får verkställas till ett land där utlänningen riskerar att utsättas för förföljelse på grund av ras, nationalitet, religiös eller politisk uppfattning eller på grund av kön, sexuell läggning eller annan tillhörighet till viss samhällsgrupp. Undantag görs för det fall utlänningen genom ett synnerligen grovt brott har visat att det skulle vara förenat med allvarlig fara för allmän ordning och säkerhet att låta utlänningen stanna i . I ett sådant fall får utvisning ske om inte den förföljelse som hotar i det andra landet innebär fara för utlänningens liv eller annars är av särskilt svår art. Undantag görs också för det fall utlänningen har bedrivit verksamhet som inneburit fara för rikets säkerhet och det finns anledning att anta att utlänningen skulle fortsätta verksamheten här i landet. Undantagen motsvararar de förutsättningar som enligt 8 a kap. 2 § andra stycket gäller för utvisning av flyktingar. Enligt 3 § får ett beslut om utvisning inte heller verkställas be- träffande en utlänning som vid en väpnad konflikt i hemlandet är att anse som alternativt skyddsbehövande enligt 4 kap. 2 § första stycket 1 eller beträffande en utlänning som är att anse som övrig skyddsbehövande, om det finns synnerliga skäl mot det. Med ut- trycket synnerliga skäl har avsetts att uttrycka att det skulle vara stötande för rättskänslan att genomföra verkställigheten till hem- landet (se bl.a. prop. 1988/89:86 s. 195 f.). I 3 a § finns en särskild regel om verkställighetshinder avseende beslut om avvisning eller utvisning av ett ensamkommande barn. Det är inte endast sådana hinder som anges i 12 kap. 1–3 a §§ ut- länningslagen som ska beaktas. Hänsyn ska också tas till exempelvis hinder av humanitär natur eller att det finns anledning att anta att det avsedda mottagarlandet inte kommer att vara villigt att ta emot utlänningen. (Se prop. 1988/89:86 s. 166, NJA 2019 s. 47 I–III och Sandesjö och Wikrén, Utlänningslagen, kommentaren till 8 a kap. 4 §.) I rättsfallet NJA 1998 s. 501 ansåg HD att det på grund av de svåra förhållandena i skulle strida mot humanitetens krav att Förutsättningarna för utvisning på grund av brott dit utvisa en 19-årig somalier som lämnat landet i tolv-trettonårs- åldern. Möjligheten för en allmän domstol att i samband med avgörandet av ett brottmål beakta eventuella verkställighetshinder som kan föreligga vid en villkorlig frigivning är givetvis begränsad, inte minst när ett långt fängelsestraff döms ut. När det gäller hinder som är direkt hänförliga till den enskilde utlänningen, såsom att denne i sitt hemland riskerar förföljelse på grund av etniskt ursprung, politisk uppfattning, trosuppfattning eller sexuell läggning, bör det i normal- fallet redan vid domstillfället kunna konstateras om hindret kommer att bestå och således även då utvisningsbeslutet ska verkställas. Skulle domstolen bedöma att hindret är bestående, bör den inte förordna om utvisning. (Se NJA 2019 s. 47 p. 24 och 25 med där gjorda hänvisningar.) I fråga om generella verkställighetshinder är situationen ofta en annan. Verkställighetshindret är då inte direkt hänförligt till den enskilde utlänningen utan kan till exempel bero på att det pågår en väpnad konflikt i det land som utlänningen ska utvisas till eller att landet inte tar emot vissa nationaliteter. Regelmässigt torde det inte vara möjligt för domstolen att bedöma om ett generellt verkställig- hetshinder kommer att bestå vid det tillfälle då utvisningen ska verkställas. Därför har HD i rättsfallet NJA 2019 s. 47 slagit fast att det i fråga om generella verkställighetshinder får anses föreligga en presumtion för att domstolen ska besluta om utvisning. Det kan, enligt vad HD uttalade i rättsfallet, emellertid i undantagsfall finnas situationer där domstolen har tillräckligt underlag för att kunna ta hänsyn till frågan om verkställighet. Så kan till exempel vara fallet om hindret grundar sig på att det för tillfället råder ett undantagslöst förbud mot att verkställa en utvisning till ett visst land och frågan om villkorlig frigivning och därmed verkställigheten av utvisningen är nära förestående. Om domstolen beslutar att utlänningen ska utvisas och verkställighetshindret alltjämt består då utvisningen ska verkställas, får detta hanteras på det sätt som utlän- ningslagen föreskriver (se bl.a. 12 kap. 16 a–d §§). Förutsättningarna för utvisning på grund av brott I 8 a kap. 8 § regleras återreseförbud, dvs. förbud för den som utvisas att återvända till . Av bestämmelsen framgår att ett beslut om utvisning på grund av brott alltid ska innehålla ett sådant förbud, antingen eller också utan tidsbegränsning. I ett beslut med ett tidsbegränsat återreseförbud ska utlänningen upplysas om vilken dag förbudet upphör att gälla. I beslutet ska han eller hon också upp- lysas om den påföljd som överträdelse av förbudet kan medföra. Ett återreseförbud ska som huvudregel tidsbegränsas. Tidpunk- ten för återreseförbud ska räknas för underrättens dom, och detta även om utvisningsbeslutet överklagas till högre rätt (se NJA 2016 s. 719). Föreligger det synnerliga skäl för utvisning bör förbudstiden sättas relativt lång. Förbud utan tidsbegränsning bör komma i fråga främst i samband med särskilt allvarlig brottslighet eller i fråga om utlänningar som har begått mycket allvarliga brott. Var- aktigheten av ett återreseförbud bör vidare bestämmas så, att tiden inte går ut efter det utlänningen friges från fängelsestraffet. Utvisningen framstår annars som meningslös. (Se prop. 1979/80: 96 s. 65 f. och 101, prop. 1993/94:159 s. Enligt förarbetena bör återfallsrisk och samhällsfarlighet tillmätas avgörande betydelse när förbudstiden bestäms (se prop. 1979/80:96 s. 101 och prop. 1993/94:159 s. 25). En naturlig utgångspunkt vid bedömningen är också brottslighetens straffvärde. I praxis används ofta följande riktlinjer. Återreseförbudets längd baserat på brottets straffvärde år – <5 år år – <8 år Källa: Borgeke och , Studier rörande påföljdspraxis m.m., sjätte upplagan, 2018, s. 1550. Hänsyn kan även tas till utlänningens personliga förhållanden. Om utlänningen till exempel har barn i kan detta i vissa fall moti- vera ett kortare återreseförbud, medan å andra sidan en svag anknyt- ning till kan tala i motsatt riktning (jfr NJA 1992 s. 615 och Förutsättningarna för utvisning på grund av brott NJA 2018 s. 150). Sådana hänsyn torde dock ha mindre betydelse vid denna bedömning än vid prövningen av själva utvisningsfrågan. Det faktum att utlänningen är kan även i viss mån komma att påverka tiden för återreseförbudet. Att utlänningen är bör däremot normalt inte ha någon påverkan på bedöm- ningen av återreseförbudets längd (se RH 2009:2 och Åklagarmyn- dighetens RättsPM 2019:5, s. 49). I 8 a kap. 9 § finns bestämmelser om tillstånd till besök för en utlänning som meddelats ett återreseförbud enligt 8 §. Den som överträder ett återreseförbud kan straffas med fängelse i högst eller, om brottet är ringa, till böter (20 kap. 2 § utlän- ningslagen). 3.4.15Beslut om utvisning vid ändring av påföljd enligt 34 kap. Enligt 8 a kap. 7 § utlänningslagen får en domstol, när den enligt 34 kap. beslutar att ändra en påföljd som en utlänning har dömts till, även meddela det beslut om utvisningen som föränd- ringen av påföljden ger anledning till. Bestämmelsen innebär att i de fall den brottspåföljd som utlän- ningen har dömts till ändras med tillämpning av 34 kap. , kan ett utvisningsbeslut fattas även sedan den tidigare domen i dess helhet har vunnit laga kraft. Detta medför bland annat att den som får en dom på exempelvis skyddstillsyn upphävd vid tillämpning av 34 kap. 1 och 4 §§ på grund av ett nytt brott, kan komma att utvisas även om det nya brottet i sig inte är så kvalificerat att det skulle ha lagts till grund för utvisning. Ofta är det emellertid så att det nya brottet är så allvarligt att det ensamt kan medföra utvis- ning. Beslutar domstolen att utlänningen ska utvisas även för det nya brottet, kan domstolen antingen förlänga tiden för återreseförbudet enligt den tidigare domen eller ersätta det tidigare utvisningsbeslutet med ett nytt som omfattar även det tidigare beslutet. Ett sådant beslut förutsätter således inte någon ändring av brottspåföljden, eftersom ändringarna beträffande utvisningen i detta fall föranleds av att den nya brottsligheten i sig bör medföra utvisning. (Se och Wikrén, Utlänningslagen, kommentaren till 8 a kap. 7 §, samt , Utlänningslagen [2005:716] 8 a kap. 7 §, Karnov [, besökt ].) Förutsättningarna för utvisning på grund av brott 3.4.16Domstolens behandling av utvisningsfrågan Det är, som redan framgått, den domstol som handlägger brottmålet som beslutar i frågan om utvisning på grund av brottet. Detta fram- går av 8 a kap. 6 § utlänningslagen. Formellt sett kan frågan om utvisning prövas av domstolen oberoende av om åklagaren har fram- ställt ett särskilt yrkande härom. I praktiken initieras frågan dock normalt sett av åklagaren. Detta sker vanligtvis genom att åklagaren framställer ett yrkande om utvisning i stämningsansökan. Men också i ett tidigare skede, till exempel i samband med en häktningsförhand- ling, kan åklagaren göra rätten uppmärksam på att ett utvisnings- yrkande kan komma att framställas. Oavsett när och hur frågan kommer under domstolens prövning måste den tilltalade alltid ges möjlighet att utveckla sin inställning och tillräckligt med tid för att kunna lägga fram egen utredning i denna del. (Jfr prop. 1993/94:159 s. 20 f. och RättsPM 2019:5, s. 15 f.) Om tingsrätten inte har beslutat om utvisning och endast den tilltalade överklagar tingsrättens dom, eller om åklagaren överklagar till den tilltalades förmån, får hovrätten inte besluta om utvisning. Detsamma gäller i fråga om att förlänga tiden för förbudet att åter- vända till . (Se 51 kap. 25 § fjärde stycket .) Anser åklagaren att utvisning bör ske eller att tiden för återrese- förbudet bör förlängas, får åklagaren själv klaga i den delen. Om den dömde klagar och yrkar att ett beslut om utvisning ska upphävas, kan hovrätten däremot skärpa påföljden om utvisningen upphävs (se prop. 1987/88:120 s. 114 och prop. 1993/94:159 s. 20). Vid handläggningen av utvisningsfrågan gäller regler. Detta är fallet även beträffande användningen av tvångsmedel. Utlänningslagens bestämmelser om tvångsmedel omfattar därför inte ärenden om utvisning på grund av brott. Först när en domstols utvisningsbeslut har vunnit laga kraft och verkställigheten kan på- börjas får utlänningen tas i förvar med stöd av utlänningslagens bestämmelser (se närmare om detta i avsnitt 7.3.5). Finns dessför- innan behov av tvångsåtgärder, till exempel häktning, får rättegångs- balkens regler alltså tillämpas. innehåller ingen bestämmelse som ger möjlighet att före domen häkta en utlänning på den grunden att han eller hon kan komma att utvisas. Med stöd av 24 kap. 21 § andra stycket kan domstolen däremot – i samband med en fällande dom som innefattar ett beslut om utvisning – för- Förutsättningarna för utvisning på grund av brott ordna om häktning i avvaktan på att domen såvitt gäller utvisningen vinner laga kraft. Förutsättningen är i dessa fall att det finns risk för att den tilltalade undandrar sig utvisningen. Till skillnad från vad som gäller vid häktning på andra grunder, krävs i utvisningsfallen inte att brottet kan leda till fängelse . Denna undan- tagsregel återfinns i andra meningen i andra stycket och infördes för att häktning skulle vara möjligt i samtliga de fall där domstolen kan besluta om utvisning. I förarbetena framhölls dock att möjligheten till häktning vid brottslighet av sådant ringa slag bör – särskilt med beaktande av proportionalitetsprincipen – användas med viss restrik- tivitet (prop. 1993/94:159 s. 31). Av 24 kap. 21 § andra stycket tredje meningen framgår att förordnandet om häktning inte ska gälla då den dömde avtjänar en frihetsberövande påföljd som han har dömts till i målet. Domstolen har en viss utredningsskyldighet i fråga om sådana personliga förhållanden som kan ha betydelse för utvisningsfrågan. Uppgifter om dessa förhållanden kan domstolen få bland annat genom att inhämta ett yttrande från Kriminalvården (se 1 § lagen (1991:2041) om särskild personutredning i brottmål m.m.). Om det på grund av utlänningens egna uppgifter eller andra omständigheter finns anledning att anta att det finns hinder för en framtida verkstäl- lighet, följer vidare av 7 kap. 10 § utlänningsförordningen att dom- stolen ska inhämta ett yttrande från . Enligt samma paragraf ska på begäran av bland annat domstolen lämna upplysningar om vad som framkommit om utlänningens familjeförhållanden i ett ärende enligt utlänningslagen hos Migra- tionsverket. Som framhållits ovan är domstolens utredningsskyldighet täm- ligen långtgående om utlänningen har barn i . Detta kan ut- läsas direkt av bestämmelsen i 8 a kap. 2 § första stycket 2 utlän- ningslagen, enligt vilken domstolen när den överväger utvisning i dessa fall särskilt ska beakta barnets behov av kontakt med utlän- ningen, hur kontakten har varit och hur den skulle påverkas av att utlänningen utvisas (se avsnitt 3.4.5). För att få tillgång till sådan information kan domstolen, utöver de berörda yttrandena från Kriminalvården och , inhämta upplysningar från socialnämnden.