sou · H9B346 · 2021-06-17 00:00:00 — Vissa strafförelägganden kan enligt 48 kap. 11 § RB godkännas genom betal- ning, dock endast de som omfattas av böter eller böter och särskild rättsverkan som innebär betalningsskyldighet. En lösning skulle kunna vara en digital tjänst som möjliggör betalning och godkännande sam- . Ett digitalt godkännande bör dock inte kräva att betalning sker . 5.6.7Åklagarens handläggning av strafförelägganden Förslag: Om det finns förutsättningar för det, bör åklagaren ut- färda strafföreläggande för den misstänkte i stället för att väcka åtal, om det inte riskerar att hindra rättens möjligheter att senare delge den tilltalade med förenklad delgivning i brottmål eller tillgänglighetsdelgivning. Strafföreläggande är fakultativ till sin karaktär. Det innebär att åklag- aren får men har ingen skyldighet att utfärda strafföreläggande när det finns förutsättningar till det. På förordningsnivå stadgas i 1 § strafföreläggandekungörelsen (1970:60) att om det finns förutsätt- ningar för det, bör åklagaren utfärda strafföreläggande för den miss- tänkte i stället för att väcka åtal. Strafföreläggande får inte utfärdas enligt 48 kap. 5 § RB om det saknas förutsättningar för allmänt åtal. Av förarbetena framgår att om saken är tvivelaktig, bör åklagaren inte använda strafföreläggande i förhoppning, att den misstänkte ska godkänna detsamma (se NJA II 1943 s. 604). Några generella hinder för att använda strafföreläggande vid förnekade gärningar finns inte. En förutsättning för allmänt åtal är att det finns tillräckliga skäl för åtal. Det brukar beskrivas som att åklagaren ska kunna förvänta sig en fällande dom. Det krävs således att det finns en utredning som i stor utsträckning pekar på den misstänktes skuld. När det gäller förutsättningarna att utfärda strafföreläggande krävs inte att den misstänkte uttryckligen har erkänt gärningen. Om den misstänkte har förnekat gärningen och lämnat kvalitativa invändningar behöver åklagaren pröva om dessa påverkar bedömningen i skuldfrågan. utfärdas ett strafföreläggande normalt sett endast efter en bedöm- ning om det är sannolikt att den misstänkte kommer att godta det. Om den misstänkte förnekar gärningen är det visserligen mindre san- nolikt att denne också kommer att godta ett strafföreläggande. Det är emellertid svårt att på förhand bedöma om den misstänkte avser att godta ett strafföreläggande eller inte. Det bör i större utsträck- ning vara möjligt att utfärda strafföreläggande, utan en föregående prognos om den misstänktes benägenheten att godta det, om det inte finns starka skäl att tro att den misstänkte inte kommer att godkänna det. Åklagaren bör därför i större utsträckning överväga att också utfärda strafföreläggande i ärenden där den misstänkte förnekat gär- ningen eller inte lämnat någon inställning till brottsmisstanken. kan dock finnas skäl till viss försiktighet om det finns tvivel i skuld- frågan, t.ex. i fråga om brottens allvar eller om det är oklart vilket bötesstraff som ska väljas (jfr JO 1991 s. 61–63). Ett av skälen till att inte utfärda strafförelägganden vid förnekade gärningar har varit att lagföringen fördröjs eftersom domstolsprövning får anstå till dess att strafföreläggandefrågan är avgjord. Bestämmelsen om att strafföreläggande bör utfärdas när det finns förutsättningar för det föreslås finnas kvar. Strafföreläggande bör dock inte utfärdas om det riskerar att hindra rättens möjligheter att senare delge den tilltalade med förenklad delgivning i brottmål enligt 33 kap. 6 § RB eller tillgänglighetsdelgivning enligt 53–55 §§ del- givningslagen (2010:1932). Inom ramen för Snabbare lagföring an- vänds ett nytt delgivningssätt (se avsnitt 3.5) som innebär att tings- rätten kan delge den tilltalade stämning och andra handlingar direkt i samband med att åtal väcks. För att delgivningssättet ska kunna användas måste tingsrätten upprätta och tillgängliggöra delgivnings- handlingarna inom den tid som bestämts och som den misstänkte fått information om under förundersökningen. Om ett strafföreläg- gande utfärdas faller ofta möjligheten till tillgänglighetsdelgivning. Med delgivningssättet får också tingsrätten goda möjligheter att snabbt avgöra ansvarsfrågan. Förfarandet innebär en snabbare möjlighet till lagföring än den som kan åstadkomma genom strafföreläggande. I försöksverksamheten används fullmaktsförfar- andet på ett regelbundet sätt som inte har skett tidigare. Med för- slagen i avsnitt 5.6.1 och 5.6.2 förväntas förutsättningarna att säkra ett strafföreläggande under förundersökningen att öka . Det innebär att behovet av och utrymmet för vanliga strafföreläg- ganden inom ramen för snabbförfarandet inte kommer vara lika stort. Möjligheten till strafföreläggande kommer klargöras och uttömmas i större utsträckning redan under förundersökningen. Den misstänkte som inte godtar en ordning med förhandsgodkän- nande kan ogärna förväntas vara mer benägen att godta ett vanligt strafföreläggande . Det blir därför naturligt att undanta dessa ärenden från en ordning där strafföreläggande bör utfärdas om den misstänkte t.ex. har fått information om tillgänglighetsdelgiv- ning eftersom det annars skulle hindra tingsrättens möjligheter att snabbt avgöra ansvarsfrågan. Det ska dock vara möjligt att använda vanligt strafföreläggande om handläggningen är så snabb att detta inte riskerar att hindra rättens möjligheter att använda tillgänglighets- Normalt är dock tiden mellan själva brottet och tidpunkten för tillgänglighetsdelgivning mycket kort. Om möjligheten till till- gänglighetsdelgivning har fallit finns det dock inget hinder mot att använda strafföreläggande. I avsnitt 4.3.2 föreslås en utvidgad yttre tidsgräns för att använda förenklade delgivning i brottmål enligt specialbestämmelsen 33 kap. 6 § RB. Förslaget innebär att tiden utökas till . Ett strafföreläggande kommer därför normalt inte att hindra rättens möjligheter att använda förenklad delgivning. Om förundersökningen dragit ut eller av någon annan anledning riskerar rättens möj- lighet att senare använda förenklad delgivning bör strafföreläggande inte utfärdas. Om möjligheten till förenklad delgivning har fallit finns det dock inget hinder mot att använda strafföreläggande. Bestämmelsen innebär att strafföreläggande inte bör utfärdas om det riskerar att hindra rättens möjlighet att använda något av delgiv- ningssätten förenklad delgivning eller tillgänglighetsdelgivning. I avsnitt 5.6.5 föreslås en snabbare handläggning av strafföreläg- gande. Det innebär att utfärdande av strafföreläggande inte på samma sätt som tidigare riskerar att fördröja domstolsprövningen. 5.6.8Betalningstid för böter och annan betalningsskyldighet på grund av strafföreläggande och föreläggande Förslag: Den som lagförs genom strafföreläggande eller föreläg- gande av ordningsbot ska ges tillfälle att frivilligt betala böter och annan betalningsskyldighet efter godkännandet. Om minst halva beloppet har betalats inom ska den lag- förde ges tillfälle att betala det resterande beloppet inom ytter- ligare . Ett strafföreläggande eller föreläggande av ordningsbot är verkställ- bart när det godkänns. I bötesverkställighetsförordningen (1979:197) finns bestämmelser om uppbörd och indrivning av böter och annan betalningsskyldighet på grund av domstols dom, strafföreläggande eller föreläggande av ordningsbot. har den lagförde, med den nuvarande rutinen hos Polismyn- digheten, på sig att betala böter och annan betalningsskyl- dighet på grund av strafföreläggande eller föreläggande av ordnings- bot. Om betalning inte sker inom tiden skickas en påminnelse på Därefter ska , som är den indrivande myn- digheten, begära indrivning i enlighet med indrivningsförordningen (1993:1229). I praktiken har den lagförde ytterligare någon tid på sig att betala efter utgången av betalningstiden eftersom indrivning sällan sker direkt när betalningstiden har gått ut. Möjligheterna att uttryck- ligen medge betalningsanstånd är mycket begränsade. En begäran om uppskov kan prövas först när exekutiva åtgärder har inletts. Uppskov kan meddelas enligt 7 § lagen (1993:891) om indrivning av statliga fordringar m.m. Ett problem med systemet med betalning av böter på grund av strafföreläggande eller föreläggande av ordningsbot är att den korta betalningsfristen kan avhålla den misstänkte att godkänna föreläg- gandet. Det förekommer situationer där den misstänkte låter saken gå till rättegång för att erhålla ytterligare betalningsanstånd eftersom böter i domstols dom får verkställas först när domen vunnit laga kraft. Det kan således finnas skäl för den misstänkte att inte godta ett föreläggande trots att denne i och för sig erkänner gärningen och godtar den förelagda påföljden. Med det nya förslaget om förhands- godkännande av strafföreläggande i avsnitt 5.6.2 kommer strafföre- läggande att utfärdas snabbare och i närmare anslutning till brottet. Det blir således av större vikt att betalningstiden utformas på ett sätt som inte avskräcker den misstänkte att godkänna föreläggandet. föreslog en ordning där gäldenären skulle få möjlighet att ansöka om en förlängd betalningsfrist , utöver de inledande . Rätten till förlängd betalningsfrist skulle vara ovillkorlig för den som ansökte om det. Skälet bakom för- slaget var i första hand att det var en effektivisering av verkställig- heten genom att böterna betalades frivilligt i stället för att gå till in- drivning. Bättre möjligheter till frivillig betalning förväntades också leda till att vissa domstolsprocesser kunna undvikas. Förslaget har inte förverkligats. (Se SOU 2012:34, band 3, s. 139–149). Det föreslås en ordning som innebär att betalningsfristen utökas . Det föreslås också att betalningsfristen utökas med ytterligare om den lagförde har betalat minst halva beloppet inom den ursprungliga fristen . Det innebär att den som behöver ytterligare tid att betala kan få anstånd med fullständig betalning i upp till sammanlagt . ska dock kunna påbörjas för de som inte kan betala alls eller endast betalar mindre än hälften av det sammanlagda beloppet inom tre- månadersperioden. Den som visat förmåga och vilja att betala minst halva totalbeloppet får ytterligare möjlighet att fullgöra sin betalningsskyldighet innan indrivning sker. Den för- längda uppbördstiden är direkt villkorad av att minst halva beloppet är betalt. På så sätt behöver någon ordning med en prövning av betal- ningsanstånd inte införas. En utökad betalningsfrist innebär att den lagförde inte drabbas lika negativt av att erkänna gärningen och godta ett föreläggande i ett tidigt skede jämfört med att låta saken gå till domstol. Eftersom en domstols process tar än ett förfarande med ett frivilligt bötesföreläggande blir de båda situationer mer likställda. Den miss- tänkte får därmed inte en lika tydlig fördel av att förneka gärningen och få saken prövad i domstol. är betalningsanståndet så begränsat och inte mer förmånligt än vad som kan åstadkommas genom att få saken prövad i domstol att risken för falska erkännanden för att få betalningsanstånd bedöms som obefintlig. Systemet med en utökad betalningsfrist och en möjlighet till ytter- ligare förlängning innebär att belastningen av exekutionsväsendet minskar eftersom förslaget förväntas leda till att flera personer fri- villigt betalar sina böter och betalningsförpliktelser i strafföreläg- gande och ordningsbot. Förslag: Sekretess enligt 35 kap. 1 § första stycket offentlighets- och sekretesslagen ska gälla för uppgift i ärende om strafföreläg- gande om sekretess skulle ha gällt för uppgiften i domstol enligt 35 kap. 12 § offentlighets- och sekretesslagen. Enligt 35 kap. 1 § offentlighets- och sekretesslagen gäller sekretess för uppgift om en enskilds personliga och ekonomiska förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till honom eller henne lider skada eller men och uppgiften förekommer i utredning enligt bestämmelserna om förundersökning i brottmål. Det innebär att uppgifter om enskilda kan hållas skyddade under en förundersökning. När åtal väcks upp- hör som huvudregel sekretessen för uppgifter som lämnas till dom- stol enligt 35 kap. 7 § OSL med vissa undantag. Ett undantag som regleras i 35 kap. 12 § OSL är att sekretess gäller hos domstol för uppgift om en enskilds personliga eller ekonomiska förhållanden, om det kan antas att den enskilde eller någon närstående till denne lider skada eller men om uppgiften röjs och uppgiften förekommer i mål om ansvar för sexualbrott, utpressning, brytande av post- eller telehemlighet, intrång i förvar, olovlig avlyssning, dataintrång, brott mot tystnadsplikt, brott genom vilket infektion av HIV har eller kan ha överförts, människorov, människohandel, grov människoexploa- tering eller olaga integritetsintrång. Av samma bestämmelse gäller sekretess hos domstol för uppgift om en ung person som skildras i pornografisk bild, om det kan antas att denne eller någon närstående till denne lider men om uppgiften röjs och uppgiften förekommer i mål om ansvar för barnpornografibrott. Det innebär att uppgifter från förundersökningen kan skyddas av sekretess även om de läm- nats till domstol. Ett vanligt förekommande exempel är målsägan- dens identitetsuppgifter i sexualbrottmål. Målsägandens identitet är emellertid inte skyddad i förhållande till parter och deras rätt till partsinsyn (se bl.a. 10 kap. 3 § OSL). Sekretess enligt 35 kap. 1 § första stycket OSL gäller dock enligt 35 kap. 6 § OSL inte för uppgift i ärende om strafföreläggande. Bak- grunden till den aktuella sekretessbestämmelsen om strafföreläg- gande i 35 kap. 6 § OSL kommer års sekretesslag (dåva- rande 6 kap. 18 §). I förarbetena (prop. 1979/80:2, Del A, s. 285) till den nämnda bestämmelsen sägs följande. Förfarandet inför domstol är av hävd omgivet av en vidsträckt offent- lighet. Det är därför enligt min mening angeläget att även den slutliga prövning av brottsmisstankar som äger rum hos åklagare så långt möjligt får ske under offentlig insyn. Därför bör handläggningen av strafföre- lägganden inte vara underkastad sekretess. Detsamma bör gälla föreläg- ganden av ordningsbot. Några andra överväganden av frågan har därefter inte gjorts. Utveck- lingen när det gäller skyddet av den personliga integriteten gör att det nu finns ett behov av att på nytt överväga denna fråga. Den aktuella bestämmelsen i 35 kap. 6 § OSL medför att upp- gifter i ärenden om strafföreläggande i princip aldrig kan bli föremål för sekretess. Det innebär att om strafföreläggandet utfärdas för t.ex. sexuellt ofredande kan målsägandens identitet eller andra uppgifter inte längre hållas skyddade. Ett annat exempel är att uppgifter om barnpornografibrott i förundersökningsprotokollet inte kan beläggas med sekretess om strafföreläggande utfärdas (se Kammarrätten i dom i mål nr 2428–14). Det innebär att allmänheten kan få tillgång till uppgifter som är mycket skydds- värda om strafföreläggande utfärdas. Frågan har uppmärksammats i med villkor- lig dom (2019:02). I rapporten (s. 18) sägs följande. När det gäller sexuellt ofredande har det även funnits skäl att granska utfärdade strafförelägganden eftersom att möjligheterna till sekretess skiljer sig åt i ärenden om strafföreläggande och ärenden där åtal väcks. För uppgifter i ärenden om strafföreläggande gäller inte sekretessen i 35 kap. 1 § offentlighets- och sekretesslag (2009:400) (OSL) till skydd för enskilds personliga och ekonomiska förhållanden enligt 35 kap. 6 § OSL (andra sekretessbestämmelser kan dock vara tillämpliga i vissa fall). Om åtal väcks finns det däremot situationer då sekretessen kan bestå. I domstol kan sekretess t.ex. gälla till skydd för enskild i bl.a. mål om ansvar för sexualbrott (35 kap. 12 § OSL). Samma sekretess gäller då även hos och Polisen (35 kap. 7 § OSL). Åklagarna bör därför innan strafföreläggande utfärdas överväga om det kan finns skäl att alltjämt behålla sekretess i ärendet. I sådana fall bör åklagarna istället välja att väcka åtal. Beroende på faktorer som den aktuella gärningens karaktär och målsägandens ålder kan det därför vara tveksamt om det är lämpligt att utfärda ett strafföreläggande för sexuellt ofredande även om det är uppenbart att rätten skulle döma till villkorlig dom eller villkorlig dom i förening med dagsböter. I RättsPM 2015:4 om Strafföreläggande (s. 47) sägs att åtal ska väckas i stället för att utfärda strafföreläggande om det finns skäl att skydda uppgifter i förundersökningen, t.ex. måls- ägandens adressuppgifter. Det nuvarande rättsläget innebär att åtal måste väckas i stället för att utfärda strafföreläggande för att uppgifter i förundersökningen ska kunna hållas skyddade. Det är inte en rimlig ordning. Det föreslås att sekretess enligt 35 kap. 1 § första stycket OSL ska gälla för uppgift i ärende om strafföreläggande om sekretess skulle ha gällt för uppgiften hos domstol enligt 35 kap. 12 § OSL. Det innebär att uppgifter i ärende om strafföreläggande kan beläggas med sekre- tess på samma sätt som gäller i domstol för bl.a. sexualbrott och barn- pornografibrott. Frågan om sekretess prövas när en handling begärs ut på samma sätt som gäller för andra sekretessreglerade uppgifter. tessbelagd uppgift förekommer i själva strafföreläggandet bör före- läggandet också innehålla ett särskilt sekretessförordnande. Beslut och förordnande om sekretess är ett ensidigt beslut från åklagaren eller, i fråga om utlämnande av allmän handling, av den som annars innehar den sekretessreglerade uppgiften. Sekretessfrågan omfattar således inte den del som är föremål för den misstänktes godkännande i föreläggandet. Åklagaren är därför t.ex. oförhindrad att förordna och besluta om sekretess oaktat den misstänktes inställning till det eller om den misstänkte enligt förslaget i avsnitt 5.6.2 i förväg lämnat ett förhandsgodkännande till strafföreläggande utan någon uppgift om sekretess. Bedömning: Reformen av systemet med strafföreläggande bör leda till ett ökat antal utfärdade strafförelägganden och ett ökat antal lagföringar som sker genom strafföreläggande. Förslagen bör inte leda till några betydande kostnadsökningar. bör dock få en kostnad för it-utveckling om av förslaget. och Åklagar- myndigheten är i behov av utveckling av digitala tjänster. får ett större ansvar vid handläggningen av förhandsgodkännande av strafförelägganden. För att klara av denna uppgift behöver utbildning och kompetensförstärkning av polis- personal och förundersökningsledare genomföras. Det gäller också övriga brottsutredande myndigheter som avser att tillämpa för- handsgodkännande av strafförelägganden. De föreslagna reformerna i avsnitt 5.6 bedöms leda till att ett större antal utfärdade och godkända strafföreläggande. används straff- förelägganden normalt när lagföringsprocessen har nått åklagarens handläggning. Med de förslagna reformerna kommer frågan om straff- förelägganden att uppkomma under flera delar av lagföringsproces- sen både under förundersökningen och efter åtalsbeslutet. Den för- ändring som bedöms få störst inverkan är reformen med en generell möjlighet till förhandsgodkännande av strafförelägganden. Med reformen i 5.6.2 om förhandsgodkännande av strafföreläggan- den förväntas att förundersökningar kan avslutas i ett tidigare skede och resultera i fler strafförelägganden. Med förhandsgodkännande blir det möjligt med en direktkontakt med den misstänkte på ett annat sätt än när strafföreläggande som skickas per post. Det skapar en möjlighet att förklara för den misstänkte vad ett strafföre- läggande innebär och vilken påföljd som är aktuell. Det blir således tydligare för den misstänkte i ett tidigare skede i förundersökningen vad konsekvensen av brottet innebär. En utmaning är att polispersonal som föreslår att den misstänkte ska lämna ett förhandsgodkännande av strafföreläggande gör det på ett sätt som inte upplevs som ett tvång för den misstänkte. Polis- personal behöver också på ett annat sätt än vad som gäller vara mer insatta i bedömningen av brottet, t.ex. när det gäller uppsåts- och påföljdsfrågor. Det kan vara så att den misstänkte medger de faktiska omständigheterna men har ett bristande uppsåt. Användandet av förhandsgodkännande av strafföreläggande förut- sätter därför en viss kunskap och utbildning. används motsva- righeten till förfarandet genom fullmaktskonstruktionen inom för- söksverksamheten med Snabbare lagföring. En viktig komponent för att uppnå hög kvalitet har varit att polispersonal i yttre tjänst har haft möjlighet till återkoppling och coaching av jourhavande förundersök- ningsledare. Det har också funnits en utvecklad samverkan mellan polis och åklagare. Det har funnits en strukturerad form för åter- koppling och feedback för att höja kunskapen och förmågan och motverka att ev. felaktig tillämpning kunnat sättas i system. Metoden har varit framgångsrik för att förbättra kvaliteten men sam- tidigt ökat motivation för polispersonal när de fått återkoppling på sitt arbete. En förutsättning för att använda förhandsgodkännande av straff- förelägganden är att och övriga brottsutredande myndigheter, som avser att tillämpa institutet, vidtar utbildnings- insatser för personalen och inför ett system med jourhavande för- undersökningsledare eller en motsvarande lösning. Det bör också övervägas vilka utbildnings- och behörighetskrav som ska finnas på myndighetsnivå för att använda institutet eller agera som förunder- sökningsledare. Förhandsgodkännande av strafförelägganden innebär till viss del en förskjutning av vissa åklagaruppgifter till och andra brottsutredande myndigheter från åklagarväsendet. Åklagaren kommer i ännu större utsträckning fungera som en kontrollfunktion i förfarandet. Reformen bedöms inte leda till några kostnadsökningar för åklagarväsendet. Strafföreläggande i samband med åtalsbeslut I avsnitt 5.6.4 finns förslag om en reform som innebär att strafföre- läggande ska kunna utfärdas i samband med åtalsbeslut. Reformen förväntas leda till att strafförelägganden utfärdas och godkänns i större utsträckning än . Med reformen av förhandsgodkännande av strafförelägganden bedöms dock att en stor andel av samtliga straff- förelägganden utfärdas och godkänns före åtal. Strafföreläggande i samband med åtalsbeslut innebär att åtalsbeslut och strafföreläggande sker . För åklagarnas del innebär refor- men att den enskilde åklagaren behöver upprätta strafföreläggande och stämningsansökan . innebär övervägandena inför åtalsbeslut i stort sett samma sak som när strafföreläggande utfär- das. behöver åklagaren dessutom göra dessa överväganden och de faktiska åtgärderna . Reformen bedöms också leda till något mindre antal huvudförhandlingar vilket innebär en resurs- besparing för åklagarväsendet. Reformen förväntas leda till färre antal brottmål än annars vilket är resursbesparande för domstolarna. Förslagen som helhet förväntas leda till ett större antal utfärdande och godkända förelägganden. Det innebär en arbetsbesparing för fram- för allt domstolarna och åklagarna. Förslaget i avsnitt 5.6.1 förväntas leda till att något fler bötesstraff och sammanlagt högre bötesbelopp. Förslagen bedöms inte leda till några kostnadsökningar annat än den it-utvecklingskostnad som uppkommer för . Kostnad och tidsåtgång för it-utveckling Förslagen är beroende av it-utveckling hos . Både och använder ärende- hanteringssystemet Cåbra vid åtal och strafföreläggande. Åklagar- myndigheten bedömer att kostnaden för den utvecklingskostnad som är nödvändig uppgår till fördelat med och . Enligt uppgift från bedöms it-utvecklingen vara färdigställd eller för att hantera villkorade åtalsbeslut enligt avsnitt 5.6.4. Myndigheten bedömer att en lösning för att elektroniskt godkänna strafförelägganden ska kunna vara färdig . Det är svårt att bedöma hur stor inverkan varje delförslag eller samt- liga förslag kommer få att på antalet utfärdande eller godkända strafförelägganden. I försöksverksamheten har andelen fullmakts- ärenden enligt 48 kap. 10 § RB utgjort cirka 10–av ären- dena med vissa geografiska variationer och förändringar .