sou · H9B364 · 2021-07-20 00:00:00 — Den som har gjort sig skyldig till ärekränkning eller en liknande brotts- lig gärning eller som annars är skadeståndsskyldig med anledning av ett sådant brott kan på yrkande av den kränkte i ett mål om gärningen efter omständigheterna förpliktas att bekosta tryckning i en eller flera tidningar av domen i målet. Ändringarna har behandlats i kapitel 6. I paragrafen anges riktlinjerna för hur skadestånd för kränkning enligt 2 kap. 3 § ska bestämmas. I paragrafens första stycke har en ny mening lagts till. Den nya meningen syftar till att stärka upprättelse- aspekten i kränkningsersättningens funktion. Paragrafens punktlista har placerats i bestämmelsens andra stycke och utökats med fyra nya omständigheter som ska beaktas särskilt vid bestämmandet av kränk- ningsersättningens storlek. Det som tidigare fanns angivet i bestäm- melsens andra stycke har genomgått vissa språkliga ändringar och placerats i ett nytt tredje stycke. Skadeståndet ska bestämmas efter vad som är skäligt med hänsyn till handlingens art och varaktighet. Skadeståndets storlek ska vid denna skälighetsbedömning fortsättningsvis bestämmas på ett sätt som även innebär att den kränkte får upprättelse för angreppet. Tillägget inne- bär att skadeståndet ska uppgå till ett belopp som kan anses till- godose den skadelidandes behov av upprättelse. Bedömningen av hur stort den skadelidandes behov av upprättelse är ska göras objektivt utifrån graden av kränkning. Ju allvarligare kränk- ning angreppet inneburit, desto större får behovet av upprättelse antas vara. Graden av kränkning avgörs med ledning av de omstän- digheter som finns angivna i 5 kap. 6 § och utifrån andra relevanta omständigheter i det enskilda fallet. Det är främst omständigheter hänförliga till det brottsliga angreppet som ska beaktas. Även omstän- digheter som utgör direkta följder av det brottsliga angreppet kan beaktas, t.ex. att den skadelidande på grund av de skador angreppet medfört behövt ändra sitt sätt att leva. Typiskt sett får behovet av upprättelse antas vara större i de fall då skadelidande fått allvarliga skador som t.ex. frakturer, omfattande smärta, sårskador som krävt akut sjukvård, vävnadsförlust, förlust av kroppsdel eller liknande. Andra omständigheter som påverkar behovet av upprättelse ska också beaktas. Det kan t.ex. handla om att den skadelidande agerat på ett sätt som gör att det går att ifrågasätta om denna värnat sin egen integritet. Det som ersätts är de negativa känslor som upplevs vid tidpunkten för det brottsliga angreppet. Detta innebär bland annat att bedömningen av den skadelidandes objektiva behov av upprättelse inte ska påverkas av att det t.ex. förflutit sedan det brottsliga angreppet. Det stärkta upprättelsemomentet ska beaktas vid samtliga brotts- liga angrepp. Upprättelsemomentet innebär inte någon förändring av de grundläggande normer som gäller vid ersättningens bestäm- mande. Upprättelsemomentet ska inte betraktas som något påslag, utan som en del i den sedvanliga prövningen av nivån på kränk- ningen. En skälighetsbedömning ska även fortsättningsvis göras och vilket belopp skadeståndet slutligt ska uppgå till avgörs utifrån samtliga omständigheter i det enskilda fallet. Upprättelsemomentet kan ha ett särskilt framträdande genom- slag beträffande vissa typer av brott. Kränkningar som innefattar fysisk våldsanvändning är till sin karaktär allvarliga och normalt får beho- vet av upprättelse antas vara större när fysiskt våld har använts. Det ska därför som utgångspunkt göras en åtskillnad mellan brott som innefattat fysiskt våld och brott som inte innefattat fysiskt våld. Detta innebär att integritetskränkningen och behovet av upprättelse typiskt sett är större vid en misshandel jämfört med ett hot om att begå en misshandel. De allvarligaste formerna av sexualbrott hör till de mest integritets- kränkande brott någon kan utsättas för. Skyddet för den sexuella integriteten är starkt och behovet av upprättelse är därför typiskt sett stort vid sexualbrott. Barn som utsätts för sexualbrott har sällan en förmåga att freda sin sexuella integritet och kan ta särskilt allvarlig skada av angreppen. Behovet av upprättelse får normalt anses vara större när det är ett barn som har utsatts för ett sexualbrott. Den skadelidandes behov av upprättelse får normalt sett också anses vara stort vid rånbrott. Den skadelidande hamnar i direkt kon- frontation med angriparen och tvingas med hot eller våld till under- kastelse. Det finns en förnedring i att känna sig tvungen att lämna ifrån sig egendom som man har i sin besittning. Ett rån kan även skada den känsla av trygghet som den utsatte tidigare kan ha känt. Även om användningen av våld och hot kan skilja sig åt mellan olika rån försätts den skadelidande normalt i en skrämmande situation även i de mindre allvarliga fallen. I allmänmotiven redogörs närmare för vilka ersättningsnivåer som kan vara rimliga i olika situationer (se avsnitt 6.5.2). Punktlistan i andra stycket Den nya omständigheten som införs i punkten 4 innebär att det vid ersättningens bestämmande särskilt ska beaktas om handlingen riktats mot någon som har eller har haft ett nära förhållande till den skadeståndsskyldige. Tillägget i denna punkt syftar till att skydda personer i den skadeståndsskyldiges närhet. Vad som kan utgöra ett nära förhållande måste bedömas utifrån samtliga relevanta omständigheter i det enskilda fallet. Vid denna bedömning ska det bland annat beaktas om parterna bor eller har bott tillsammans, hur starkt parternas känslomässiga band är eller har varit, hur ofta de har kontakt med varandra och den tid som förflutit sedan de senast hade kontakt med varandra. Även om det kan skilja sig åt mellan enskilda fall är det normala att den skadeståndsskyldige har eller har haft ett nära förhållande till sin nuvarande eller före detta partner samt sina föräldrar, foster- föräldrar, syskon, egna barn och sin partners barn. Släktingar som t.ex. mor- och farföräldrar, mostrar, morbröder, fastrar och far- bröder kan i situationer då förhållandet bedömts vara nära också om- fattas av bestämmelsen. Lindriga och närmast bagatellartade gärningar som till sin karak- tär inte framstår som förtroendeskadliga ska inte omfattas av denna punkt. Det kan t.ex. handla om vissa fall av ofredanden, olaga hot eller förolämpningar som har begåtts i en upprörd situation mellan vuxna. Den nya omständigheten som införs i punkten 5 tar främst sikte på den risk för spridning som kan uppkomma när det brottsliga an- greppet t.ex. har filmats med hjälp av ett tekniskt hjälpmedel. Någon spridning av upptagningen behöver inte ha skett, redan risken för att upptagningen sprids är tillräcklig för att punkten ska bli tillämplig. Med att den brottsliga handlingen tagits upp med ett tekniskt hjälp- medel menas att det skett en bild- eller ljudupptagning av händelsen som kan spelas upp, avlyssnas eller på annat sätt uppfattas med ett tekniskt hjälpmedel. När det gäller upptagningar som innehåller bild omfattas både stillbilder, t.ex. fotografier, och rörliga bilder, t.ex. filmer och videogram, oavsett vilken teknik som används. När det gäller ljud faller alla former av ljudupptagningar med inspelnings- apparater under bestämmelsen, oavsett vilken teknik som används. Med risk för att upptagningen sprids avses sannolikheten för att upptagningen av det brottsliga angreppet mot skadelidande görs till- gänglig för fler än ett fåtal personer. Förhållandena ska vara sådana att risken för spridning inte ska vara försumbar. Det finns en presum- tion för att brottsliga angrepp som har tagits upp med ett tekniskt hjälpmedel riskerar att spridas. Typiskt sett kan risken för att upp- tagningen sprids inte betraktas som försumbar om händelsen tagits upp av gärningspersonen själv eller personer som är bekanta till gärningspersonen eller den skadelidande. I en del situationer kan dock risken för spridning anses vara försumbar, t.ex. om en utomstående person dokumenterat händelsen i brottsbeivrande syfte. Eftersom upptagningen inte behöver ha gjorts av gärningspersonen kan gärningspersonen även behöva ansvara för den risk för spridning som kan uppstå av att angreppet tagits upp av personer som inte del- tagit i det brottsliga angreppet. Gärningspersonens skadeståndsrätts- liga ansvar kan dock endast omfatta fall där det är påräkneligt att det finns en risk för att det görs en upptagning som sprids. Det kan t.ex. vara fallet om det brottsliga angreppet skett inför andra eller på en plats där det funnits mycket människor. Allt för avlägsna situationer som gärningspersonen inte kunnat räkna med ska gärningspersonen inte ansvara för. Det skulle t.ex. kunna handla om fall där ett brotts- ligt angrepp har filmats av någon i hemlighet när gärningspersonen inte kunnat räkna med att det skulle kunna ske med hänsyn till var och när det brottsliga angreppet ägt rum. En konstaterad risk för att upptagningen sprids behöver alltså inte alltid utgöra en påräknelig följd av det brottsliga angreppet. Bedömningen av hur kränkande risken för att upptagningen sprids varit ska göras utifrån en helhetsbedömning, bland annat utifrån inne- hållet i det som riskerar att spridas och med hänsyn till vilka följder en spridning av det som tagits upp hade kunnat få för den skade- lidande. Det får anses vara särskilt kränkande om det som riskerar att spridas är kopplat till den nakna kroppen eller varit av förned- ringsliknande karaktär. Den nya omständigheten som införs i punkten 6 innebär att det vid ersättningens bestämmande särskilt ska beaktas om handlingen ut- förts av flera personer tillsammans mot den skadelidande. En förut- sättning för att denna omständighet ska kunna beaktas i ersättnings- höjande riktning är att de som deltagit i det brottsliga angreppet varit flera till antalet i förhållande till den skadelidande. Den skadelidande behöver inte nödvändigtvis ha varit ensam, även om sådana situatio- ner kan vara särskilt kränkande. För att ett angrepp ska anses vara utfört av flera personer till- sammans krävs att minst två gärningspersoner deltagit i angreppet mot den skadelidande. Ett angrepp ska betraktas som genomfört av flera personer tillsammans även i de fall då de som deltagit i angrep- pet inte varit lika aktiva, det räcker t.ex. att endast en av gärnings- personerna haft en central roll och att de andra på olika sätt med- verkat i straffrättslig mening. Denna punkt ska endast tillämpas i de fall då det kan antas att det numerära överläget påverkat graden av kränkning. Utgångspunkten är dock att graden av kränkning påverkas av att den skadelidande blivit angripen av flera personer. Om det är utrett att de andra gär- ningspersonernas delaktighet inte påverkat den skadelidande, ska emellertid denna omständighet inte beaktas. I en sådan situation kan det numerära överläget inte antas ha påverkat graden av kränkning. Den nya omständigheten som införs i punkten 7 innebär att det vid ersättningens bestämmande särskilt ska beaktas om handlingen inne- fattat ett hot som påtagligt har förstärkts genom anspelning på ett våldskapital. Angående denna nya omständighet hänvisas till vad som anförts i prop. 2015/16:113 s. 83 f. där samma lydelse förekommer som en kvalifikationsgrund vid brott. Det som avses med våldskapital är en förmåga och beredskap inom en kriminell gruppering att begå allvarligare våldsbrott eller andra brott som kan medföra fara för liv och hälsa. En anspelning på ett våldskapital kan t.ex. bestå i en uttrycklig verbal hänvisning till en kriminell gruppering eller dess våldsamhet. Det kan också vara fråga om verbala budskap som i förtäckta ordalag underförstått hän- visar till ett våldsbenäget kriminellt nätverk. Även budskap som inte är verbala och som har förmedlats på andra sätt kan omfattas, t.ex. bärandet av klädsel eller symboler med koppling till den kriminella grupperingen. En begränsning i vilka budskap som omfattas ligger i kravet på att hotet påtagligt ska ha förstärkts genom anspelningen. Det våldskapital som anspelningen avser behöver inte vara ett faktiskt existerande våldskapital. Avgörande är att det framstår som att gärningspersonen tillhör eller upp av en gruppering som kan och är beredd att använda våld för att uppnå sina syften. Om det inte framstår som trovärdigt att gärningspersonen har den tillgång till ett våldskapital som påståtts eller antytts kan det inte sägas att hotet påtagligt har förstärkts genom anspelningen på våldskapitalet. Det behöver inte heller vara fråga om ett våldskapital som gärnings- mannen själv disponerar. Alltså omfattas även fall då en utomstående profiterar på en kriminell grupperings rykte. Tillämpligheten av denna punkt förutsätter inte att den skade- ståndsskyldige i straffrättsligt hänseende dömts för ett brott där denna kvalifikationsgrund tillämpats. Om det i målet är utrett att hand- lingen innefattat ett hot som påtagligt har förstärkts genom anspel- ning på ett våldskapital, ska detta beaktas vid den skadeståndsrätts- liga prövningen. Det som tidigare fanns angivet i bestämmelsens andra stycke har placerats i det nya tredje stycket. Ett par språkliga ändringar har gjorts i detta stycke. Särskild anhörigersättning bestäms oberoende av omständigheterna i det en- skilda fallet till ett skäligt belopp som är lika stort för var och en av de ersätt- ningsberättigade. Paragrafen, som är ny, anger förutsättningarna för bestämmande av särskild anhörigersättning. Övervägandena finns i avsnitt 8.4.5. Vid dödsfall kan efterlevande anhöriga i viss utsträckning få er- sättning för ideell skada i form av ersättning för personskada (se 5 kap. 2 § första stycket 3). Den skada som avses i den här bestämmelsen är den rent ideella skada som kan uppstå vid en förlust av en nära anhörig genom ett allvarligt brott och som inte ersätts genom någon annan skadepost. Liksom i fråga om andra typer av rent ideella ersättningsformer gäller att bedömningen ska göras utifrån ett objektivt synsätt. Den särskilda anhörigersättningen ska vidare bestämmas oberoende av omständigheterna i det enskilda fallet. Det innebär att utgångspunkten är att ersättningen ska vara fullständigt schabloniserad. Den ska med andra ord alltid – oavsett omständigheterna i det enskilda fallet – bestämmas till ett lika stort belopp. Det spelar t.ex. inte någon roll om dödsfallet har orsakats genom ett uppsåtligt eller ett grovt oakt- samt brott. Inte heller ska närheten i relationen mellan den avlidne och den efterlevande påverka bestämmandet av den särskilda anhörig- ersättningen. Det framgår även av att det i lagtexten anges att belop- pet ska vara lika stort för var och en av de ersättningsberättigade. Detta hindrar dock inte att skadevållarens ansvar lindras med stöd av bestäm- melserna i 2 kap. 4 och 5 §§, om förutsättningarna för det är uppfyllda. Eftersom det anges i bestämmelsen att ersättningen ska bestäm- mas till ett skäligt belopp, kan ersättningens storlek utvecklas . Det kan t.ex. vara motiverat med hänsyn till penningvärdesföränd- ringar, den allmänna utvecklingen på ersättningsnivåerna för andra ideella skadestånd eller en allmänt förändrad syn i samhället på hur den här typen av skador bör ersättas. Ersättningsnivån bör inte sättas så lågt att den riskerar att mot- verka sitt syfte, men inte heller så högt att den jämfört med de belopp som döms ut i kränkningsersättning framstår som svårförståelig. Vidare bör den samlade ersättningen för den ideella personskadan och den särskilda anhörigersättningen hamna på en rimlig nivå. Särskild anhörigersättning ska som utgångspunkt bestämmas efter de principer som gäller vid tiden för fastställandet av ersättningen (jfr rättsfallet ”De hänskjutna ersättningsfrågorna” NJA 2017 s. 938). Liksom vad gäller för kränkningsersättning och ersättning för annan ideell skada vid överträdelser av är lagens bestämmelser om jämkning på grund av medvållande inte tillämpliga på den särskilda anhörigersättningen (se 6 kap. 1 §). Däremot kan, som framgår av kommentaren till 2 kap. 3 a §, säkerhetsventilen till- lämpas undantagsvis i fall då det skulle framstå som uppenbart oskäligt att ersättning utgick. Rätten till ersättning för fysiskt och psykiskt lidande och för särskilda olägenheter faller bort, om den skadelidande avlider innan ett krav på sådan ersättning har framställts. Detsamma gäller rätten till 1.ersättning för kränkning, 2.särskild anhörigersättning, och 3.ersättning för annan ideell skada enligt 3 kap. 4 § första stycket 2. Ändringen har behandlats i avsnitt 8.4.6. Paragrafen reglerar möjligheten att ärva en skadeståndsfordran avseende ideell skada vid personskada eller kränkning och annan ideell skada enligt 3 kap. 4 § och den förutsätter att ett ersättningskrav har framställts innan den skadelidande avlidit. Bestämmelsen ändras till följd av de ändringar i lagen som gäller särskild anhörigersättning (se 2 kap. 3 a § och 5 kap. 6 a §). Innebörden av ändringen är att bestäm- melsen blir tillämplig även på särskild anhörigersättning. Rätten till särskild anhörigersättning faller alltså bort, om den skadelidande – dvs. den anhöriga – avlider innan ett krav på sådan ersättning har framställts. En skadelidande som har tillerkänts skadestånd för kränkning eller särskild anhörigersättning ska inte förpliktas att ersätta den skadeståndsskyldiges rättegångskostnader i ett mål där skadestånd på grund av brottet prövas. Detta gäller dock inte om särskilda skäl föranleder annat. Om det finns särskilda skäl gäller vad som sägs i första stycket första meningen också en skadelidande som har tillerkänts skadestånd för fysiskt och psykiskt lidande eller för särskilda olägenheter på grund av brott. Undantag från vad som sägs i första och andra styckena får göras i fråga om sådana kostnader som den skadelidande har orsakat genom att uppträda på ett sätt som avses i 18 kap. 3 eller 6 § eller 31 kap. 4 § . Ändringen har behandlats i avsnitt 8.4.6. Paragrafen innebär vissa undantag från regler om ansvar för motpartens rättegångskostnader i fall då en skadelidande har tillerkänts skadestånd för kränkning. De närmare övervägandena bakom bestämmelsen finns i prop. 1999/2000:47. ras till följd av de ändringar i lagen som gäller särskild anhörig- ersättning (se 2 kap. 3 a § och 5 kap. 6 a §). Innebörden av ändringen är att en skadelidande som har tillerkänts särskild anhörigersättning enligt 2 kap. 3 a § som utgångspunkt inte ska förpliktas att ersätta den skadeståndsskyldiges rättegångskostnader i ett mål där skadestånd på grund av brottet prövas. Samma regler som gäller för en skadelidande som fått kränkningsersättning ska alltså gälla för en skadelidande som fått särskild anhörigersättning. Med tanke på den särskilda anhörig- ersättningens utformning kommer ändringen i praktiken få begrän- sad betydelse. Bestämmelsen kan dock aktualiseras i fall då den skadelidande vill begära en prövning av om det finns skäl att höja den schabloniserade ersättningens storlek. 13.3Förslaget till lag om ändring i brottsskadelagen (2014:322) Brottsskadeersättning betalas för den skada det innebär att någon allvarligt kränker någon annan genom brott som innefattar ett angrepp mot dennes person, frihet eller frid eller genom grovt förtal enligt 5 kap. 2 § brotts- balken (kränkning). Brottsskadeersättning för kränkning bestäms enligt 5 kap. 6 § första och andra styckena skadeståndslagen (1972:207). I den utsträckning en domstol i sak har prövat ett yrkande om skade- stånd för kränkning får brottsskadeersättningen i denna del inte bestämmas till ett lägre belopp än vad som följer av domstolens avgörande, om inte annat följer av denna lag. Paragrafen reglerar bland annat hur brottsskadeersättning för kränk- ning ska bestämmas. Övervägandena finns i avsnitt 6.4.6. Bestäm- melsen ändras till följd av de ändringar som gjorts i 5 kap. 6 § skade- ståndslagen där punktlistan med omständigheter som ska beaktas särskilt utökats och flyttats från 5 kap. 6 § första stycket skadestånds- lagen till paragrafens andra stycke. Innebörden av ändringen är att även 5 kap. 6 § andra stycket skadeståndslagen ska beaktas vid be- stämmandet av brottsskadeersättningen. Brottsskadeersättning betalas för skada som ersätts enligt 2 kap. 3 a § skade- ståndslagen (1972:207). Sådan brottsskadeersättning bestäms enligt 5 kap. 6 a § samma lag. I den utsträckning en domstol i sak har prövat ett yrkande om ersättning för skada enligt 2 kap. 3 a § skadeståndslagen får brottsskadeersättningen i denna del inte bestämmas till ett lägre belopp än vad som följer av domstolens avgörande, om inte annat följer av denna lag. Paragrafen innehåller bestämmelser om brottsskadeersättning för sådan skada som ska ersättas enligt 2 kap. 3 a § skadeståndslagen, dvs. Övervägandena finns i avsnitt 8.4.7. Enligt första stycket betalas brottsskadeersättning för skada som ersätts enligt 2 kap. 3 a § skadeståndslagen. Sådan skada ersätts om någon uppsåtligen eller av grov oaktsamhet orsakat en annan persons död. Rätten till brottsskadeersättning enligt brottsskadelagen har alltså samma omfattning som rätten till särskild anhörigersättning har enligt skadeståndslagen, se vidare kommentaren till 2 kap. 3 a § skadestånds- lagen. Rätten till brottsskadeersättning kan dock begränsas av bland annat 10 § som anger förhållandet till annan ersättning och 12 § som anger när brottsskadeersättningen får jämkas. Dessa bestämmelser är fullt ut tillämpliga även på denna typ av brottsskadeersättning. Denna typ av brottsskadeersättning ska bestämmas enligt 5 kap. 6 a § skadeståndslagen. För innebörden av den bestämmelsen hän- visas till författningskommentaren för 5 kap. 6 a § skadeståndslagen. Andra stycket reglerar möjlighet att i förhållande till ett domstolsavgörande göra en egen skadeståndsrätts- lig bedömning. I stycket föreskrivs att om en domstol har prövat ett skadeståndsyrkande för särskild anhörigersättning i sak, får Brotts- offermyndigheten inte bestämma brottsskadeersättningen, såvitt gäller den särskilda anhörigersättningen, till ett lägre belopp än det belopp som domstolen har dömt ut i skadestånd. är däremot fri att bestämma ett högre belopp än vad domstolen har beslutat. Detta kan ske som en del i utvecklingen av ersättningsnivån vid den här typen av skada. För en kommentar till motsvarande stycke i 5 §, se prop. 2013/14:94 s. 76 f. Det som sägs där är i stora delar relevant även här. Rätten till brottsskadeersättning för personskada enligt 5 kap. 1 § första stycket 3 skadeståndslagen (1972:207), för kränkning och för skada som ersätts enligt 2 kap. 3 a § skadeståndslagen faller bort om den skadelidande avlider innan en ansökan om brottsskadeersättning har gjorts. Detta gäller dock inte om han eller hon har framställt krav på skadestånd för sådan skada. Paragrafen reglerar verkan av den skadelidandes död. Övervägan- dena finns i avsnitt 8.4.7. Bestämmelsen ändras till följd av att brottsskadeersättning nu ska kunna betalas för sådan skada som ersätts enligt 2 kap. 3 a § skade- ståndslagen, dvs. särskild anhörigersättning (se 5 a §). Innebörden av ändringen är att bestämmelsen blir tillämplig även på sådan brotts- skadeersättning. Ett anspråk på brottsskadeersättning enligt 4, 5 eller 5 a § får inte utmätas för den skadelidandes skuld. Livräntebelopp får dock utmätas enligt 7 kap. utsökningsbalken. I fråga om förbud mot utmätning sedan brottsskadeersättning enligt 4, 5 eller 5 a § har betalats ut tillämpas 5 kap. 7 § andra stycket utsöknings- balken. Paragrafen reglerar förutsättningarna för utmätning av brottsskade- ersättning. Övervägandena finns i avsnitt 8.4.7. Bestämmelsen ändras till följd av att brottsskadeersättning nu ska kunna betalas för sådan skada som ersätts enligt 2 kap. 3 a § skade- ståndslagen, dvs. särskild anhörigersättning (se 5 a §). Innebörden av ändringen är att bestämmelsen blir tillämplig även på sådan brotts- skadeersättning. 1968:130, med förslag till införsellag m. m. Prop. 1972:5, med förslag till skadeståndslag m.m. 1974:97, med förslag till lag om ersättning vid frihetsinskränkning.