sou · H9B357 · 2021-06-28 00:00:00 — För att en person ska kunna dömas för ett uppsåtligt brott bestående i att oriktiga uppgifter lämnas till grund för beslut om identitets- nummer krävs att personens uppsåt när uppgifterna lämnas omfattar just att de lämnas till grund för sådant beslut. Det är inte tillräckligt att personen i ett senare skede kommer till en sådan insikt. När en myndighet rekvirerar ett identitetsnummer för en person är det inte alltid säkert att personen inledningsvis är medveten om att så sker. Uppgifterna som personen lämnat till rekvirerande myndighet kan 22Se Kvalificerad välfärdsbrottslighet – förebygga, förhindra, upptäcka och beivra (SOU 2017:37), s. 366. Straffansvar och anmälningsskyldighet för brott därför ha lämnats utan att personen var medveten om att uppgifterna kunde läggas till grund för beslut om nummertilldelning. Ur den enskildes perspektiv lämnas uppgifterna troligen i syfte att det aktuella ärendet ska kunna handläggas, t.ex. ett ärende om en välfärds- förmån hos . Även i de fall när personen faktiskt var medveten om att uppgifterna lämnades också till grund för beslut om identitetsnummer kan det vara förenat med svårigheter att leda i bevis att så var fallet. Därför kan det vara svårt att döma personen för ett uppsåtligt brott även om uppgifterna som lämnades var oriktiga. Vi har mot den bakgrunden övervägt om ett eventuellt straffansvar bör begränsas till att gälla endast i samband med egen ansökan om identitetsnummer. Det kan dock förekomma att den myndighet eller det organ som begär nummertilldelningen informerat personen om att t.ex. ytterli- gare uppgifter behövs för att ett identitetsnummer ska kunna begäras. Den enskilde ska dessutom i samtliga fall23 inställa sig personligen för identitetskontroll. Rutinerna vid den personliga inställelsen bör utformas så att personen på ett tydligt sätt informeras om syftet med identitetskontrollen och att personen vid mötet får lämna sina uppgif- ter med den insikten. Med en sådan rutin bör det enligt vår bedöm- ning vara möjligt att säkerställa att eventuella oriktiga uppgifter som lämnas till grund för beslut om identitetsnummer också omfattas av uppgiftslämnarens uppsåt. Vi bedömer därför att ett straffansvar bör ta sikte på samtliga fall där uppgifterna lämnats till grund för beslut om identitetsnummer. Uppgifter till grund för beslut om samordningsnummer bör inte omfattas När det gäller uppgifter som lämnas till grund för tilldelning av sam- ordningsnummer kommer situationen i fler fall än vid tilldelning av identitetsnummer vara sådan att personen inte är medveten om att uppgifterna lämnas till grund för beslut om sådant nummer. Uppgif- terna kan också komma från annat håll än från den enskilde själv. Tilldelning av samordningsnummer kommer dessutom sällan att ha föregåtts av en identitetskontroll vid personligt möte. Det finns därför inte på samma sätt som vid tilldelning av identitetsnummer ett natur- 23Utom i sådana sällsynta undantagsfall som avses i 2 kap. 5 § lagen om identitetsnummer och samordningsnummer. Straffansvar och anmälningsskyldighet för brott ligt tillfälle att säkerställa att den enskilde är medveten om i vilket syfte uppgifterna lämnas. I de fall tilldelning av samordningsnummer får ske trots att identi- tetsuppgifterna inte styrkts (2 kap. 8 § lagen om identitetsnummer och samordningsnummer) kommer det att vara än vanligare att personen som ska tilldelas numret inte är medveten om att uppgifterna kan ligga till grund för sådant beslut. Den rekvirerande myndigheten kan ha fått uppgifterna från någon annan, t.ex. i samband med att samordnings- nummer tilldelas för beskattningsändamål eller för registrering i rätts- väsendets system. Incitamenten för att lämna felaktiga uppgifter torde dessutom inte vara lika starka i dessa fall eftersom samordningsnumren med våra förslag inte ska kunna användas på samma sätt i samhället som ett iden- titetsnummer. Felaktiga uppgifter om en person som tilldelats samord- ningsnummer får därför inte heller lika långtgående konsekvenser som beträffande identitetsnummer (eller personnummer). Det är visserligen möjligt att t.ex. en person som är misstänkt för brott uppger oriktiga uppgifter i syfte att undkomma ansvar, eller för att få ett mildare straff än vad som hade varit fallet om lagföringen skedde under riktig identitet. Det är heller inte otänkbart att personen i sådana situationer är medveten om att uppgifterna kan läggas till grund för tilldelning av samordningsnummer. Om det uppmärksam- mas att en person dömts under felaktig identitet kan sådana uppgifter på begäran av åklagare rättas i domen i efterhand (30 kap. 13 § tredje stycket ). Om den felaktiga identitetsuppgiften lett till att personen fått ett lindrigare straff än vad som annars varit fallet bör åklagaren också vidta åtgärder för att få påföljden ändrad (genom överklagande eller extraordinära rättsmedel).24 Att personen under sådana förhållanden dessutom riskerar att dömas för ett brott på grund av att uppgifterna kan läggas till grund för samordningsnummer kan antas få begränsad effekt på ett sådant agerande. En person som inte vill bli lagförd eller beskattad i sin riktiga identitet kan dessutom helt låta bli att lämna några uppgifter. Det ligger i samordningsnumrets natur att uppgifter kopplade till numret inte alltid är verifierade. Om en person lämnar felaktiga upp- gifter till grund för beslut om samordningsnummer och i ett senare skede ska tilldelas ett identitetsnummer eller bli folkbokförd och till- 24Se t.ex. prop. 1989/90:71 om några processrättsliga frågor, s. 85. Straffansvar och anmälningsskyldighet för brott delas ett personnummer kan oriktigt uppgiftslämnande i samband därmed omfattas av straffansvar. Vi bedömer sammantaget att oriktiga uppgifter som lämnas till grund för beslut om samordningsnummer inte bör omfattas av en eventuell straffbestämmelse. Underlåtenhet att anmäla ändrad kontaktadress bör inte omfattas En person som har tilldelats ett identitetsnummer eller samordnings- nummer och som har sin kontaktadress registrerad i folkbokförings- databasen ska anmäla ändringar av adressen till . Det finns således, likt vad som gäller för folkbokförda personer, en anmäl- ningsskyldighet för personer med identitetsnummer och samordnings- nummer om det finns en kontaktadress i folkbokföringsdatabasen. En folkbokförd person kan ha skäl att underlåta att anmäla en flytt till en annan ort eller till ett annat land. Det kan handla om att en person som redan är folkbokförd på fastigheten inte ska bli av med sitt bostadsbidrag eller att personen själv inte vill bli av med välfärds- förmåner som kräver bosättning i landet. Det finns därför skäl att en sådan underlåtenhet ska vara kriminaliserad. Till skillnad från vad som gäller för en folkbokförd person finns det inga tydliga incitament för att underlåta att uppfylla sin anmälningsskyldighet för en person med identitetsnummer eller samordningsnummer, låt vara att en person kan ha en allmän önskan om att hålla sig undan från myndigheterna. Några rättsverkningar är däremot inte knutna till vilken kontaktadress som finns registrerad i folkbokföringsdatabasen om en person med sådana nummer. Snarare är det så att en person riskerar att få sitt nummer vilandeförklarat om den kontaktadress som finns i databasen inte går att använda för att nå personen. Således finns i stället incitament för att frivilligt fullgöra sin anmälningsskyldighet. Många av dem som tilldelats samordningsnummer enligt tidigare regler vet heller inte om att de har ett nummer. Det är inte rimligt att det för dem ska vara straffbelagt att inte anmäla uppgift om ändrad kontaktadress. För ett underlåtenhetsbrott som det i så fall skulle vara fråga om krävs dessutom att gärningsmannen kände till att han eller hon hade en skyldighet att handla (se t.ex. rättsfallet NJA 2016 s. 702). Det skulle förstås vara förenat med stora svårigheter att leda i bevis att en person som tilldelats samordningsnummer enligt tidi- Straffansvar och anmälningsskyldighet för brott gare och gällande regler kände till sin skyldighet. Någon informa- tion om tilldelningen har normalt inte skickats till den enskilde. Ett annat problem som lyftes i samband med att reglerna om anmäl- ningsskyldighet för personer med samordningsnummer infördes är att det utan aktuell adress blir förenat med stora svårigheter att komma i kontakt med personen och delge brottsmisstanke eller beslut om sanktioner.25 Det kommer dessutom att vara mycket svårt att upptäcka och leda i bevis att en person uppsåtligen underlåtit att anmäla uppgift om ändrad kontaktadress. Sammantaget bedömer vi att ett eventuellt straffansvar inte bör omfatta den som inte fullgör sin anmälningsskyl- dighet enligt lagen om identitetsnummer och samordningsnummer. Benämning, straffskala och gradindelning Om en straffbestämmelse skulle införas bör den få en egen benäm- ning, förslagsvis identitetsnummerbrott, och placeras i lagen om iden- titetsnummer och samordningsnummer. Det finns inte skäl att identitetsnummerbrott ska ha en annan straffskala än folkbokföringsbrott. Straffskalan för identitetsnummer- brott bör därför bestämmas till böter eller fängelse , motsvarande vad som gäller folkbokföringsbrott. I samband med att folkbokföringsbrott återinfördes bedömdes det finnas behov av ett grovt brott. Som exempel på när ett folkbokförings- brott kan bedömas som grovt nämndes i förarbetena att en person har skaffat ett flertal falska identiteter som denne försöker få folkbok- förda. Ett annat exempel som togs upp var att en person skaffat sig tillgång till utländska identiteter som i och för sig är riktiga, men för- söker få dem folkbokförda i trots att personerna bakom iden- titeterna inte har för avsikt att bosätta sig i landet.26 Sådana ageranden kan förekomma även avseende identitetsnummer. Det kan i och för sig även i detta sammanhang ifrågasättas om det är möjligt att göra detta utan att göra sig skyldig till urkundsförfalskning eller brukande av falsk urkund (som har samma straffskala som grovt folk- bokföringsbrott), eller till och med urkundsförfalskning, grovt brott (fängelse i lägst och högst ). 2020/21:160 Säkrare samordningsnummer och bättre förutsättningar för korrekta uppgifter i folkbokföringen, s. 74 och departementspromemorian med samma namn, s. 71. 2017/18:145, Ökat skydd för hotade och förföljda personer samt några åtgärder för att öka kvaliteten i folkbokföringen, s. 118. Straffansvar och anmälningsskyldighet för brott tingsrätts dom i mål B 14303-12 där en person döm- des för bl.a. grov urkundsförfalskning för att vid upprepade tillfällen och med hjälp av falska pass folkbokfört olika identiteter som således tilldelades personnummer. Även när falska handlingar används vid ett enstaka tillfälle kan det föranleda ansvar för brukande av falsk urkund, grovt brott (se t.ex. tingsrätts dom, i mål B 4997-18). Vi har mot den bakgrunden svårt att se i vilka situationer det skulle kunna bli aktuellt att döma någon för grovt identitetsnum- merbrott. Någon fällande dom som avser grovt folkbokföringsbrott har heller ännu inte meddelats27 vilket också talar mot att det finns ett behov av en sådan rubricering avseende ett eventuellt identitetsnummer- brott. Någon bestämmelse om grovt brott bedöms därför inte behövas. Beträffande folkbokföringsbrott undantas ringa fall från straffan- svar. Som exempel på ringa fall nämndes i förarbetena fel som i det närmaste är ursäktliga eller en i någon mån förståelig underlåten anmäl- ningsskyldighet.28 Vi har bedömt att ett eventuellt identitetsnummer- brott inte bör omfatta ansvar för underlåten anmälningsskyldighet avseende ändrad kontaktadress. För att straff enligt den föreslagna utformningen ska komma i fråga förutsätts att oriktiga uppgifter läm- nats uppsåtligen och för normalgradsbrottet stadgas böter. Det är under sådana förhållanden svårt att se något fall där en gärning som består i att aktivt och uppsåtligen lämna oriktiga uppgifter kan bedömas som ringa. Någon bestämmelse om ringa fall bedöms därför inte behövas. En eventuell straffbestämmelse kan utformas enligt följande: Den som lämnar oriktig uppgift till grund för beslut om identitetsnummer döms, om åtgärden innebär fara i bevishänseende, för identitetsnum- merbrott till böter eller fängelse . 17.4Skatteverkets anmälningsskyldighet för brott utökas 17.4.1Skatteverket är i vissa fall skyldigt att anmäla brott Ilagen (1997:1024) om brottsbekämpande verksam- het finns bestämmelser om brottsbekämpande verksam- het. I 1 § regleras vilka typer av brott som denna verksamhet omfattar, 28Kvalificerad välfärdsbrottslighet – förebygga, förhindra, upptäcka och beivra (SOU 2017:37), s. 367. Straffansvar och anmälningsskyldighet för brott den så kallade brottskatalogen. Den fullständiga brottskatalogen om- fattar brott enligt följande bestämmelser: 1.Skattebrottslagen (1971:69), 2.30 kap. 1 § första stycket 4 aktiebolagslagen (2005:551), 3.11 § tredje stycket lagen (1967:531) om tryggande av pensions- utfästelse m.m., 4.4 kap. 6 b §, 14 kap. 1–4 och 10 §§ och 15 kap. 10–13 §§ brotts- balken, om gärningen avser uppgift eller handling i ärende hos , 5.9 kap. 1–3 och 11 §§ , om gärningen har samband med verksamhet enligt –lagen (2009:194) om förfarandet vid skattereduktion för hus- hållsarbete, –lagen (2013:948) om stöd vid korttidsarbete, eller –lagen (2020:1066) om förfarandet vid skattereduktion för installation av grön teknik, 6.11 kap. 5 § , 7.lagen (2014:836) om näringsförbud, 8.folkbokföringslagen (1991:481), 9.lagen (2014:307) om straff för penningtvättsbrott, och 10.lagen (2020:548) om omställningsstöd. får medverka vid undersökning också i fråga om annat brott än som anges i brottskatalogen, om åklagaren anser att det finns särskilda skäl för det. skyldighet att anmäla brott regleras i 17 § skatte- brottslagen (1971:69), 11 § folkbokföringsförordningen (1991:749) och i 18 kap. 8 § skatteförfarandeförordningen (2011:1261). Så snart det finns anledning att anta att ett brott enligt skattebrotts- lagen har begåtts ska göra en anmälan till åklagare. Straffansvar och anmälningsskyldighet för brott lan får under vissa förutsättningar i stället göras till . Det är då fråga om så kallade förenklade brottsut- redningar avseende sådan brottslighet som avses i 1 § första stycket lagen om brottsbekämpande verksamhet. Sådana utred- ningar får utföras i fall som avses i 23 kap. 22 § , om den misstänkte kan antas erkänna gärningen och har fyllt tjugoett år. som straffbestämmelsen om folkbokföringsbrott infördes , infördes även en skyldighet för att anmäla sådana brott. En anmälan ska göras till eller till åklagare så snart det finns anledning att anta att någon har gjort sig skyldig till brott enligt 42 § folkbokföringslagen. Anmälan ska göras så fort det finns förutsättningar att inleda en förundersökning, det vill säga så snart det på grund av angivelse eller av annat skäl finns anled- ning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats (se 23 kap. 1 § ). Om det inte finns skäl att anta att brottet kommer att leda till annan påföljd än böter får, under samma förutsättningar som gäller för skattebrott, anmälan göras till . Om brottet inte kan antas medföra någon påföljd, så ska någon anmälan inte göras vare sig till eller till eller åklagare. ska heller inte göra någon anmälan om anmälan av något annat skäl inte behövs. Exempel på en sådan situation är när det står klart att anmälan redan har skett eller att eller åklagare på annat sätt redan har känne- dom om det misstänkta brottet. För andra brott än brott enligt skattebrottslagen och folkbokför- ingslagen är skyldigt att göra en anmälan till åklagare så snart det finns anledning att anta att någon gjort sig skyldig till 1. brott enligt 30 kap. 1 § första stycket 4 aktiebolagslagen (2005: 551), Straffansvar och anmälningsskyldighet för brott 2.brott enligt 11 § tredje stycket lagen (1967:531) om tryggande av pensionsutfästelse m.m., 3.givande av muta enligt 10 kap. 5 b § eller grovt givande av muta enligt 10 kap. 5 c § , 4.bokföringsbrott eller grovt bokföringsbrott enligt 11 kap. 5 § , 5.brott enligt 9 kap. 1–3 och 11 §§ , om gärningen har samband med lagen (2013:948) om stöd vid korttidsarbete, lagen (2009:194) om förfarandet vid skattereduktion för hushållsarbete eller lagen (2020:1066) om förfarandet vid skattereduktion för installation av grön teknik, 6.brott enligt 4 kap. 6 b §, 14 kap. 1–4 och 10 §§ eller 15 kap. 10– 13 §§ , om gärningen avser uppgift eller handling i ärende hos , 7.brott enligt lagen (2014:307) om straff för penningtvättsbrott, eller 8.brott enligt lagen (2020:548) om omställningsstöd. En anmälan ska dock inte göras om det kan antas att brottet inte kommer att medföra påföljd eller om anmälan av något annat skäl inte behövs. Anmälan ska t.ex. alltså inte göras om åklagaren redan känner till det misstänkta brottet. Under samma förutsättningar som gäller för skattebrott och folkbokföringsbrott, får anmälan i stället för till åklagare göras till . Anmälningsskyldigheten i 18 kap. 8 § skatteförfarandeförordningen motsvarar (med undantag av de brott som det råder anmälningsskyl- dighet för enligt skattebrottslagen och folkbokföringslagen samt givande av muta enligt 10 kap. 5 b § eller grovt givande av muta enligt 10 kap. 5 c § ) brottskatalogen i 1 § lagen om brottsbekämpande verksamhet. är inte skyldigt och får som huvudregel, på grund av sekretess, inte anmäla några andra brott än de som omfattas av anmäl- ningsskyldigheten. I 10 kap. 24 och 27 §§ offentlighets- och sekretess- lagen (2009:400) finns sekretessbrytande regler som gör det möjligt för att i vissa fall bryta sekretessen och anmäla ett miss- tänkt brott som inte omfattas av anmälningsskyldigheten. Straffansvar och anmälningsskyldighet för brott 17.4.2Vissa brott som uppmärksammas i folkbokföringsverksamhet omfattas inte I 1 kap. 1 § skatteförfarandeförordningen anges att förordningen gäller vid tillämpningen av skatteförfarandelagen (2011:1244). Efter- som skatteförfarandeförordningen endast gäller i beskattningsverk- samheten, uppkommer ingen anmälningsskyldighet för när den aktuella brottsmisstanken avser en verksamhet som inte om- fattas av skatteförfarandelagen utan av annan lagstiftning, t.ex. folk- bokföringslagen. Detta kan resultera i att har en anmälningsskyldig- het vad gäller t.ex. osant intygande i 15 kap. 11 § om det är en misstanke som upptäcks i beskattningsverksamheten, men om samma misstanke uppstår inom folkbokföringsverksamheten, som inte regleras av skatteförfarandelagen, finns ingen sådan skyldighet. En brottsanmälan är då bara möjlig om de sekretessbrytande reglerna i 10 kap. 24 och 27 §§ offentlighets- och sekretesslagen kan tillämpas. I propositionen Utökade möjligheter för att bekämpa brott (prop. 2018/19:12), redovisade regeringen olika exempel på hur de ytterligare brott enligt som då föreslogs ingå (och som ingår) i brottskatalogens fjärde punkt har anknytning till Skatte- verkets verksamhet. De aktuella brotten i är olovlig identitetsanvändning (4 kap. 6 b §), urkundsförfalskning, förvanskning av urkund, grov urkundsförfalskning, hindrande av urkunds bevisfunk- tion och brukande av falsk urkund (14 kap. 1–4 och 10 §§), osann eller vårdslös försäkran, osant intygande och brukande av osann urkund, missbruk av urkund eller handling och förnekande av underskrift (15 kap. 10–13 §§). I flera av exemplen ansågs dessa brott typiskt sett ha koppling till bl.a. folkbokföringsverksamhet. Exempel på när olov- lig identitetsanvändning eller missbruk av urkund eller handling kan aktualiseras är då en fysisk person utger sig för att vara en annan person genom att olovligen använda den personens identitetsuppgifter. Iden- titeten kan ha tagits över genom att falska eller ändrade handlingar har använts, vilket kan innebära att brotten urkundsförfalskning eller brukande av falsk urkund aktualiseras.29 Problem med att falska upp- 2018/19:12 Utökade möjligheter för att bekämpa brott, s. 12. Straffansvar och anmälningsskyldighet för brott gifter lämnas i syfte att få samordningsnummer beskrivs i Välfärds- brottsutredningen.30 Fysiska personer kan använda falska eller förvanskade urkunder i kontakten med , t.ex. i samband med folkbokföring eller tilldelning av samordningsnummer, vilket kan aktualisera brotten urkundsförfalskning eller brukande av falsk urkund. Syftet kan vara att få en eller flera falska identiteter registrerade. Dessa personer kan sedan med hjälp av dessa falska identiteter exempelvis uppbära oberät- tigade bidrag eller bedriva näringsverksamhet under en falsk identi- tet. Detta kan vara ett led i eller leda fram till bl.a. bidragsbrott, bedrägeri, skattebrott eller bokföringsbrott. Falska eller förvanskade hyresavtal kan också uppvisas i kontakten med i syfte att få en felaktig folkbokföringsadress regi- strerad vilket kan aktualisera brotten urkundsförfalskning, brukande av falsk urkund eller osant intygande. Detta kan t.ex. vara ett led i folkbokföringsbrott eller bidragsbrott.31 Urkundsförfalskning, brukande av falsk urkund och osant inty- gande kan även aktualiseras om fysiska personer använder falska eller förvanskade urkunder i samband med att en myndighet behöver rekvi- rera ett samordningsnummer för personen från . Närings- verksamhet kan sedan bedrivas under åberopande av det felaktigt till- delade samordningsnumret vilket kan innebära urkundsförfalskning, osant intygande eller brukande av osann urkund. Detta kan leda fram till bl.a. skattebrott, bokföringsbrott, bedrägeri och miljöbrott som kan vara svåra att knyta till den ansvariga personen.32 Om en person i skriftlig handling, under heder och samvete, eller i annan försäkran lämnar osanna uppgifter eller tiger om sanningen kan det föranleda brotten osann eller vårdslös försäkran. En sådan försäk- ran kan exempelvis ske om en person i samband med hinderspröv- ning (som sker inom folkbokföringsverksamheten) intygar att han eller hon aldrig varit gift trots att det inte stämmer. En person kan också förneka sin underskrift på en urkund (förnekande av underskrift).33 Bestämmelsen i 1 § första stycket 4 lagen om brotts- bekämpande verksamhet tar sikte på fall där den brottsliga gärningen avser uppgift eller handling som förekommer i ärende hos Skattever- 30Kvalificerad välfärdsbrottslighet – förebygga, förhindra, upptäcka och beivra (SOU 2017:37), s. 248 och 293. 2018/19:12, Utökade möjligheter för att bekämpa brott, s. 12. 32A.a., s. 12. 33A.a., s. 13. Straffansvar och anmälningsskyldighet för brott Som exempel nämns i motiven när brottet har begåtts just i sam- band med folkbokföring eller skatteregistrering.34 Utredningens förslag: anmälningsskyldighet enligt folkbokföringsförordningen ska utökas. Om gärningen avser upp- gift eller handling i ärende hos ska anmälningsskyldig- heten även omfatta brotten olovlig identitetsanvändning, urkunds- förfalskning, förvanskning av urkund, grov urkundsförfalskning, hindrande av urkunds bevisfunktion och brukande av falsk urkund samt osann försäkran, osant intygande, brukande av osann urkund, missbruk av urkund, missbruk av handling eller förnekande av underskrift. Motsvarande anmälningsskyldighet ska införas i förordningen om identitetsnummer och samordningsnummer. Av motiven till 1 § första stycket 4 lagen om brotts- bekämpande verksamhet framgår att syftet med bestämmelsen var att utöka den brottsbekämpande verksamheten inom verket med ett fler- tal uppräknade brott som regleras i . De aktuella brotten ansågs ha anknytning till övriga verksamhet, däribland folkbokföringsverksamheten. På grund av att skatteförfarandeförordningen endast gäller i beskatt- ningsverksamheten, uppkommer ingen anmälningsskyldighet enligt 18 kap. 8 § skatteförfarandeförordningen för verksamheter inom som inte omfattas av skatteförfarandelagen utan av annan lagstiftning.