sou · H9B346 · 2021-06-17 00:00:00 — Om vårdnadshavare inte kunnat nås eller försvarare begärts har i stället kallats till förhör . Valet att hantera ärendet inom ramen för snabbförfarandet görs direkt i samband med att förundersökning inleds. Inget av de grans- kade målen eller ärendena kan sägas ha varit mindre lämpat för att under förundersökningen ingå i snabbförfarandet. Avsnitt 5.3 – Delgivning av misstanke, slutunderrättelse m.m. Inga brister har konstaterats i den del granskningen avsett formu- lering av gärningsbeskrivningar. Det gäller såväl polisens delgivning av misstanke under förundersökningen som åklagarens beskrivning av gärningen i stämningsansökan eller i ett strafföreläggande. Gemen- samt för nu granskade mål och ärenden är att det rör sig om mycket enkla typer av brott i förundersökningar av enkel beskaffenhet. Som en konsekvens av det har i samtliga fall gärningsbeskrivningen varit okomplicerad. Likväl handlar det om en viktig aspekt ur rättssäker- hetssynpunkt, inte minst i ärenden med unga lagöverträdare. Det är därför tillfredsställande att gärningsbeskrivningarna har varit tillräck- ligt preciserade och väl utformade i övrigt. I många av de granskade fallen har polisen redan i anslutning till förhöret med den unge muntligen slutdelgett honom eller henne enligt 23 kap. 18 a § RB, vilket har antecknats i protokollet. Det har då rört sig om mycket enkla utredningar – vanligen gällande ringa stöld – i vilka ytterligare utredningsåtgärder inte varit aktuella. I andra fall har slutdelgivning skett och då ofta munt- ligen per telefon. Sammanfattningsvis har det under granskningen inte framkommit några brister beträffande slutunderrättelserna. Avsnitt 5.4 – Kontakterna med vårdnadshavare och socialnämnd Avsnitt 5.4.1 – Polisen I så gott som samtliga fall visar granskningen att polisen skött kon- takterna med vårdnadshavare och socialnämnd på ett korrekt sätt. Anmärkas kan i och för sig att även om socialnämnden kontaktats har det i de granskade förundersökningarna varit ovanligt att någon företrädare för faktiskt närvarat vid polisförhöret med den unge. I några fall har dock polisen, såvitt framgår av dokumen- tationen, inte alls kontaktat socialnämnden (t.ex. 5000-K61310-19 och 5000-K264916-20). Vidare har polisen i ett par ärenden under- rättat socialnämnden först efter att förhöret hållits (5000-K303049-19 och 5000-K320398-20). Att inte kontakta socialnämnden, eller att vänta med kontakten tills efter förhöret, har i dessa fall inte varit för- enligt med 6 § LUL eftersom rört sig om brott som kan leda till fängelse. Vårdnadshavare har närvarat vid förhöret i de allra flesta av de granskade fallen, undantagsvis per telefon. När vårdnadshavaren inte kunnat närvara har förhöret i några ärenden ändå hållits i anslutning till ingripandet. Det har i regel skett med vårdnadshavarens godkän- nande och får då anses godtagbart. I vissa ärenden har dock polisen valt att hålla förhöret trots att man, såvitt framgår av dokumentatio- nen, inte haft föregående kontakt med vårdnadshavare (t.ex. 5000- K264916-20 och 5000-K177031-20). Inte heller företrädare för eller för den delen försvarare har närvarat vid dessa förhör. I stället har den unge fått klara sig själv under förhöret och bl.a. fått ta ställning till om det funnits behov av försvarare. Ett sådant förfaringssätt är enligt Justitiekanslerns mening inte lämpligt eller förenligt med nu aktuella bestämmelser i , oavsett att det rört sig om brott av mycket enkel beskaffenhet. Att den unge i något fall varit nära och själv förklarat för polisen att det gick bra att hålla förhör utan vare sig vårdnadshavare eller försvarare närvarande föranleder ingen annan bedömning. Sammantaget har dock polisens tillämpning av nu aktuella bestäm- melser i LUL framstått som noggrann och omdömesgill i de grans- kade ärendena. Ett par avslutande påpekanden förtjänar dock att göras. I ett ärende om ringa stöld (5000-K809522-20) var den misstänkte en 17-årig asylsökande som inte hade någon vårdnadshavare i och som inte behärskade svenska språket bättre än att han behövde tolk i sitt förhör. Inför förhöret underrättades såväl socialnämnden som personal på det hem där den unge bodde, men ingen närvarade vid hans sida under förhöret. Även om vårdnadshavare saknades kunde polisen i det fallet ha undersökt om det fanns någon annan lämplig person som hade kunnat närvara, exempelvis en god man. Annars borde man ha övervägt att avstå från att hålla förhör direkt efter ingripan- det, för att i stället kalla till förhör . Anmärkas kan att när den unge skulle delges beslut om straff- varning av åklagaren kallades vid sidan av socialnämnden även en ”övrig företrädare” för den unge till mötet (om det var en god man eller annan har vid kontakt med åklagarkammaren inte kunnat klar- läggas). För det fall polisen försöker nå vårdnadshavaren men inte lyckas –och därmed inte känner till vårdnadshavarens inställning till att förhör genomförs med den unge ensam – är det skäl för att avstå från att hålla förhör i anslutning till ingripandet. Det är i de fallen bättre att kalla till ett senare förhör och göra nya försök att nå vårdnads- havaren. Påpekas ska att det förfaringssättet vid granskningen också visat sig vara det normala i sådana ärenden där polisen inte lyckats nå vårdnadshavaren inledningsvis. Avsnitt 5.4.2 – Åklagarna och domstolarna Åklagarens kontakter med vårdnadshavare och socialnämnd har framför allt aktualiserats i den majoritet av åklagarärendena som lag- förts genom straffvarning. Granskningen visar att när åklagaren kallat till ett personligt sammanträffande för delgivning av en straffvarning har regelmässigt vårdnadshavare kallats och beretts tillfälle att närvara (18 § LUL). Ofta har dock ingen företrädare från faktiskt närvarat vid mötet. har i övrigt underrättats om straffvarningen i de ärenden det kan sägas ha varit påkallat (21 § LUL). I de ärenden i vilka socialnämnden skulle vidta åtgärder av något slag för den unge har det undantagsvis inte framgått om åklagaren senare följt upp ärendet och tagit reda på om åtgärderna kommit till stånd (se 3 § förordningen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare). Vad gäller de granskade domstolsmålen har underrättelser om åtal och tidpunkt för huvudförhandling, samt i förekommande fall kallelser, lämnats till socialnämnd och vårdnadshavare på ett korrekt sätt (26 § LUL). I något fall har domstolen inte expedierat domen till social- nämnden trots att så borde ha skett, men då har i vart fall företrädare för närvarat vid domens avkunnande (B 5760–19). Avsnitt 5.5 – Personutredning Ett generellt intryck vid granskningen är att yttrande från social- nämnden tagits in av undersökningsledare under förundersökningen eller av åklagaren före beslut i åtalsfrågan, när sådant yttrande kan sägas ha varit påkallat och förutsättningarna i övrigt enligt 11 § LUL varit uppfyllda. Detta har avsett framför allt ärenden om ringa narko- tikabrott, men också andra brott i sådana fall där den unge tidigare haft kontakt med socialnämnden och ett behov av uppföljning upp- stått när nämnden underrättats om att den unge är misstänkt för brott. I de åtalade fallen har yttrande från socialnämnden vanligen begärts in av åklagaren före åtals väckande. I fall där personutredningen be- hövt tas in eller kompletteras har domstolen gjort det. Vad gäller framför allt polisens samverkan med socialnämnden för- tjänar avslutningsvis följande att lyftas fram. Särskilt när misstanken gällt ringa narkotikabrott genom eget bruk har genomgående note- rats att socialnämnden skyndsamt färdigställt relativt utförliga yttran- den om den unge. I några fall framgår att den unge varit känd och att det därför redan funnits ett visst bedömningsunder- lag, men i de flesta fall har kontakten varit ny. En allmän iakttagelse är dessutom att socialnämnden skaffat sig ett gediget underlag för sina yttranden, bl.a. genom att träffa de unga misstänkta tillsammans med deras vårdnadshavare. Avsnitt 5.6 – Delgivning av beslut om straffvarning m.m. Som framgått är utrymmet för åklagaren att delge ett beslut om straff- varning på annat sätt än vid ett personligt sammanträffande mycket litet (18 § LUL). Endast om ett möte inte kan genomföras får den unge i stället underrättas skriftligen om beslutet. Undantaget kan enligt förarbetena röra fall där den unge av olika skäl inte kan nås eller av godtagbara skäl inte medverkar (prop. 1994/95:12 s. 81). Påfallande många av de granskade besluten om straffvarning – upp- skattningsvis en tredjedel, fördelat på båda åklagarkamrarna – har enbart delgetts den unge skriftligen. Något möte med åklagaren i när- varo av vårdnadshavare och i förekommande fall har alltså inte genomförts. Enligt information från respektive kammar- ledning har detta handläggningssätt för båda åklagarkamrarnas del föranletts av en rekommendation från utveck- lingscentrum (UC) med anledning av den pågående pan- demin. UC konstaterade i rekommendationen att det i många fall inte är möjligt att genomföra personliga möten och att det inte sällan är fråga om en sådan undantagssituation som avses i 18 § andra stycket LUL. UC föreslog därför att åklagarna använder skriftliga underrättelser men ansåg också att åklagarna bör överväga att komplettera underrättelserna med muntlig information per tele- fon eller vid ett videosamtal. Naturligtvis är det under pandemin klokt att inte ta emot fler besökare i åklagarkamrarnas lokaler än nödvändigt, men det borde ha varit möjligt att i större utsträckning komplettera en skriftlig under- rättelse på det sätt som UC föreslagit. Anmärkas ska dock att Norr- orts åklagarkammare för sin del i ett flertal ärenden gjort just detta. Om återkopplingen från åklagarens sida stannar vid en skriftlig underrättelse lär straffvarningen inte göra samma intryck på den unge som om beslutet delges vid ett personligt möte (eller åtmin- stone per telefon). I förarbetena till LUL har betonats vikten av att lagföringen framstår som en allvarligt menad varning från samhällets sida (prop. 1994/95:12 s. 80, se även riksåklagarens riktlinjer för hand- läggning av ungdomsärenden; RåR 2006:3, s. 15 f.). Dessutom när- varar vårdnadshavare och ibland även företrädare från vid mötet, vilket sannolikt för den unge ytterligare inskärper allvaret. För att göra avsteg från huvudregeln i 18 § LUL måste krävas starka skäl, vilket ju också framgår av lagtextens formulering. Att åklagarna följer rekommendationer i en extra- ordinär samhällssituation är fullt förståeligt. Trots det måste fram- hållas att lagstiftarens syfte med att föreskriva det personliga mötet som det normala delgivningssättet inte uppfylls när enbart skriftliga underrättelser används i den utsträckning som skett i de granskade ärendena. Ett sätt för åklagarna att under rådande omständigheter försöka upprätthålla den pedagogiska vinsten med det personliga mötet vore just att ersätta det med en telefon- eller videokontakt. Anser åklagaren att det finns skäl för att göra undantag från bestämmelsen i 18 § LUL behöver det dessutom motiveras i det enskilda fallet (vilket för Västerorts åklagarkammares del också skett i ett antal ärenden). Att åklagarna nöjt sig med skriftliga underrättelser kan i en del ären- den också ha sin förklaring i den tidigare versionen av riktlinjerna i RåR 2006:3 som gällde t.o.m. utgången av . Enligt de äldre riktlinjerna kunde en skriftlig underrättelse godtas om det var fråga om en gärning som en vuxen person skulle ha meddelats åtalsunder- låtelse för med tillämpning av 20 kap. 7 § 1 RB. Det kan exempelvis handla om ringa stölder där värdet av det tillgripna understiger 60 kro- nor (se riksåklagarens riktlinjer för åtalsunderlåtelse och förunder- sökningsbegränsning; RåR 2008:2). I den nya versionen av riktlinjerna i RåR 2006:3 (s. 15) påtalas i stället att utrymmet för att underlåta personligt möte är mycket litet och att ett möte ska äga rum även vid mycket lindriga brott. De förändrade riktlinjerna, som är mer för- enliga med 18 § LUL än de äldre, bör leda till att åklagarna blir mer restriktiva med att underlåta ett personligt möte – alternativt en telefon- eller videokontakt under pågående pandemi – för att delge beslut om straffvarning. Granskningen av åtalsunderlåtelser och strafförelägganden har visat att handläggningen i allt väsentligt fungerar väl (se dock avsnitt 5.7.2 om ett par fall av dröjsmål med att fatta beslut). Besluten om åtals- underlåtelse har i regel motiverats av att den unge har dömts eller strafförelagts för annan brottslighet och att den påföljd som då be- stämdes är tillräcklig för att omfatta också den nya brottsligheten (20 kap. 7 § första stycket 3 RB). I ett fall har åtalsunderlåtelsen i stället utfärdats på den grunden att brottet inte kan förväntas leda till en strängare påföljd än böter och omständigheterna är sådana att de talar för att man inte väcker åtal för gärningen (20 kap. 7 § första stycket 1 RB). Valet av lagföringsalternativ har sannolikt motiverats av att ärendet gällde en ringa stöld av en vara värd . Samtliga beslut om åtalsunderlåtelse och samtliga strafföreläggan- den har delgetts skriftligen med den unge. För strafföreläggandenas del framstår detta som godtagbart på den grunden att brottet i samt- liga fall varit ringa (15 § LUL). För underrättelse om beslut om åtals- underlåtelse gäller i princip detsamma som för straffvarningar (18– 20 §§ LUL). Vad som ovan sagts om straffvarningar gör sig därför gällande även i denna del. Avsnitt 5.7 – Tidsfrister och skyndsamhetskrav i övrigt Avsnitt 5.7.1 – Polisen En generell iakttagelse är att handläggningen hos polisen varit snabb i de granskade förundersökningarna. Polisen har i många fall hållit förhör med den misstänkte som ingripandet skedde. När det av olika skäl inte varit möjligt har förhöret ändå inte annat än i undantagsfall dröjt mer än . När misstanken gällt ringa stöld eller vissa andra brott där utredningen kunnat slut- föras redan på platsen för ingripandet, har slutdelgivning vanligen skett redan i samband med förhöret. För de förundersökningar som gällt ringa narkotikabrott (bruk eller innehav) har medverkan av RMV och NFC haft betydelse för handläggningstiderna. Genomgående har dock analysbesked tagits fram mycket snabbt – ofta inom en eller – och dessa utredningsåtgärder har därmed sällan fördröjt handläggningen under förundersökningen. Avsnitt 5.7.2 – Åklagarna Åklagarna har i de flesta fall snabbt fattat beslut om åtal, straff- varning, strafföreläggande eller åtalsunderlåtelse. Sexveckorsfristen från delgivning av misstanke till beslut i åtalsfrågan har upprätthållits i så gott som samtliga de granskade ärendena. I ett flertal ärenden som lagförts av åklagare har handläggningen under hela processen varit mycket skyndsam från både polisens, socialnämndens och åklagarens sida. Som exempel kan nämnas tre ärenden om ringa stöld (AM-38515- 19 och 5000-K306828-19, AM-12425-20 och 5000-K103931-20 samt AM-48754-20 och 5000-K387886-20). I dessa ärenden delgavs den misstänkte beslut om straffvarning vid personligt möte med åklagaren efter att brottet hade begåtts. Vidare kan nämnas ett ärende om ringa narkotikabrott (AM-35303-19 och 5000-K218632-19) där polisen höll förhör i samband med ingripandet . RMV redovisade sin analys och polisen slutdelgav förundersökningen samma datum. ingavs både förunder- sökningsprotokollet och socialnämndens yttrande till åklagaren, som beslutade om straffvarning. Beslutet delgavs den unge vid ett personligt möte med åklagaren . I några ärenden om straffvarning – fördelade på båda åklagar- kamrarna – har dock beslutet om straffvarning följts av viss inaktivitet. Det har varit svårt att vid granskningen avgöra vad det berott på, men ärendena tycks helt enkelt ha blivit liggande i väntan på expe- diering av underrättelsen eller kallelser till delgivning. I detta avseende finns ett visst utrymme för förbättring i en annars skyndsam och väl fungerande handläggning. I ett ärende (AM-44192-20) beslutade åklagaren att utfärda straff- varning , men kallelser till delgivning expedierades inte förrän . Mötet för delgivningen ägde sedan rum . Vidare kan nämnas två ärenden (AM-61846-20 och AM- 60480-20) där skriftliga underrättelser dröjde en efter åklagarens beslut om straffvarning (något möte för delgivning ägde inte rum i de fallen). I ett annat fall (AM-47752-20) dröjde åklagaren med att fatta beslutet om straffvarning. Förundersökningsprotokollet från polisen inkom , åklagaren fattade sitt beslut och kallelser till del- givning expedierades en knapp vecka . Mötet ägde därefter rum . Med hänsyn till skyndsamhetskravet för ungdomsärenden har handläggningen i dessa ärenden tagit , då den i 18 § LUL föreskrivna tvåveckorsfristen i samtliga fall överskridits. Vad gäller åtalsunderlåtelser och strafförelägganden har åklagarnas beslut normalt inte dröjt efter att förundersök- ningsprotokollet redovisats från polisen och i förekommande fall yttrande från socialnämnden inkommit. Bland de fåtaliga undantag som uppmärksammats vid granskningen vill Justitiekanslern särskilt ta upp två ärenden hos Norrorts åklagarkammare. Idet ena ärendet (AM-88339-20) dröjde åklagarens beslut om åtalsunderlåtelse efter polisens redovisning av för- undersökningsprotokollet. Trots det blev den sammanlagda handlägg- ningstiden från brottet till lagföringen inte ens , eftersom polisen hade genomfört och redovisat förundersökningen . I det andra ärendet (AM-58182-20) utfärdade åklagaren ett strafföre- läggande drygt efter att förundersökningsprotokollet hade inkommit. Sexveckorsfristen i 4 § LUL överskreds därmed, trots att polisen hade genomfört förundersökningen och redovisat den till åklagaren dagen därpå. Det framgår inte av diariet eller av handlingarna i dessa två ärenden vad åklagarnas dröjs- mål berott på. Det rörde sig i båda fallen om enkla utredningar angå- ende ringa stöld, med förundersökningsprotokoll av mycket begränsad omfattning. Som tidigare redovisats ska förundersökningen avslutas och be- slut i åtalsfrågan fattas så snart det kan ske och senast efter delgivning av misstanke (4 § LUL). Lagen innehåller således inte någon specifik frist för åklagarens handläggning i tiden efter redo- visningen av förundersökningsprotokollet. För att uppfylla skyndsam- hetskravet bör dock åklagaren normalt fatta sitt beslut åtminstone inom (se bl.a. yttrande över Ds 2018:9). Det gäller även om återstår av den formella sexveckors- fristen, eftersom hela fristen får utnyttjas endast om det är nödvän- digt (prop. 1994/95:12 s. 97). Att åklagarna i de nu aktuella fallen utan synbar anledning dröjt med ett med en åtalsunderlåtelse är naturligtvis inte acceptabelt. På grund av den långsamma handläggningen har de miss- tänkta inte fått den snabba reaktion på brottet som annars hade varit fullt möjlig och som betonas i förarbetena till LUL. (Se a. prop. s. 26, se även JO:s beslut , dnr 6459-2009 m.fl., be- slut , dnr 1549-2001, och beslut , dnr 997-1999.) Trots att det är fråga om undantag från en i övrigt skyndsam handläggning av åtalsunderlåtelser och strafföreläg- ganden hos Norrorts åklagarkammare anser Justitiekanslern att dröjs- målet i de båda aktuella ärendena varit så markant att kammaren förtjänar kritik för det inträffade. Avsnitt 5.7.3 – Domstolarna När det gäller de åtalade fallen har åklagarna genomgående skynd- samt fattat beslut i åtalsfrågan efter att polisen redovisat förunder- sökningen. Trots att även polisen i de flesta av dessa utredningar bi- dragit med en snabb handläggning har den i försöksverksamheten eftersträvade tioveckorsfristen överskridits i ett antal fall. Anled- ningen till det är att framför allt Attunda tingsrätt dröjt med att hålla huvudförhandling i några fall och dessutom väntat för länge med att utfärda stämning. Inledningsvis ska i den delen klargöras att i det begränsade antal av de granskade målen där tvåveckorsfristen enligt 29 § LUL varit gällande har den också iakttagits. Det stora flertalet mål avser emel- lertid inte brottslighet med mer än sex månaders fängelse i straff- skalan, vilket innebär att någon särskild tidsfrist inte gällt för dom- stolens handläggning. Däremot har fortfarande kravet enligt 29 § LUL varit att mål mot unga lagöverträdare alltid ska behandlas skynd- samt. Var gränsen går för vad som är en skyndsam handläggning kan naturligtvis diskuteras och en viss bedömningsmarginal måste tillåtas. Redan av de båda granskade tingsrätternas rutindokument för mål med unga lagöverträdare kan utläsas att de tolkat begreppet olika. Enligt riktlinjer ska huvudförhandling hållas inom fyra–efter att åtal väckts, medan Attunda tingsrätt har riktlinjer som medger att huvudförhandling hålls . Tingsrätternas egna ”tidsfrister” har i regel iakttagits, men det finns hos båda domstolarna undantag. För Attunda tingsrätts del bör följande mål nämnas särskilt. I ett mål angående ringa narkotikabrott (B 11135-19) väcktes åtal . Tingsrätten utfärdade stämning den 19 novem- ber och huvudförhandling ägde rum , dvs. tre och en halv månad efter åtalet. I ett annat mål (B 5342-19), som gällde rattfylleri och ringa narkotikabrott, väcktes åtal . Dagen efter åtalet omfördelades målet till en annan enhet hos tingsrätten. Först utfärdades stämning och skickades ut kallelser till huvudförhandling. Förhandlingen ägde sedan rum , dvs. tre och en halv månad efter att åtal hade väckts. Iytterligare ett mål (B 3556-20), som gällde olovlig körning, väcktes åtal och målet flyttades till en annan enhet. utfärdades stämning och skickades ut kallelser till huvudförhand- ling, som ägde rum . Även andra mål hos Attunda tingsrätt har vid granskningen upp- märksammats med anledning av långsam handläggning. I ett mål om ringa narkotikabrott (B 6432-20) utfärdades stämning efter åtals väckande och det dröjde sedan ytterligare huvudförhandling ägde rum. I två andra mål (B 7243-20 och B 9339-19), som gällde ringa narkotikabrott respektive ringa stöld, dröjde stämningen efter åtalet och hölls huvudförhandling ytterligare cirka två och en halv månad . I ett mål om rattfylleri (B 6498-20) utfärdades stämning efter åtals väckande och hölls huvudförhandling ytterligare drygt . Ett mål om ringa narkotikabrott (B 2772-20) fick vänta en månad på att stäm- ning skulle utfärdas, men huvudförhandlingen hölls . Av 45 kap. 9 § RB framgår att om inte stämningsansökan avvisas ska stämning utfärdas på den tilltalade. Lagtexten innehåller inte någon viss tidsfrist för stämningen, men åtgärden bör i normalfallet inte dröja (se t.ex. JO 1989/90 s. 30). Att avvakta som mest kan under vissa förutsättningar vara godtagbart, exem- pelvis om tingsrätten behöver kalla till huvudförhandling och en förhandlingsdag inte kan bokas (Fitger m.fl., Rätte- gångsbalken m.m., , kommentaren till 45 kap. 9 §). Attunda tingsrätt har alltså i ett mål (B 11135–19) utfärdat stäm- ning efter att åtal väckts och i två andra mål (B 5342-19 och B 3556-20) dröjt . Det framgår inte av dagboksbladen eller akterna i övrigt vad fördröjningen berott på, annat än att en omfördelning till annan enhet skett i två av målen. Att utfärda stämning så sent som skett i dessa fall är inte acceptabelt i någon typ av mål, men det är särskilt illa i mål där ett skyndsam- hetskrav råder. Situationen har dessutom förvärrats i två av målen där huvudförhandling inte ägde rum förrän cirka efter att stämning hade utfärdats. Oavsett att sommaren i det ena fallet stod för dörren borde båda förhandlingarna ha bokats med större för- tur. Sammantaget anser Justitiekanslern att bristerna i de tre nu aktu- ella målen varit så allvarliga att tingsrätten förtjänar kritik för det inträffade. Dessa mål utgör heller inte några extrema undantagsfall i gransk- ningen av Attunda tingsrätts handläggning. Justitiekanslern har dock under arbetet med detta protokoll mottagit information från tings- rätten om att problemen redan är identifierade och att en organisato- risk förändring genomförts . I avvaktan på den ägnades särskilda insatser åt den enhet som skötte stämning och utsättning av brottmål.