sou · H9B342 · 2021-06-01 00:00:00 — Behovet av informationsutbyte i fråga om penningtvätt och finansiering av terrorism täcks därmed endast i begränsad utsträck- ning av möjligheten att utbyta information inom ramen för en sådan samverkan. Förutom omfattas vidare inte till- synsmyndigheterna av lagens tillämpningsområde. Lagen möjliggör därmed inte informationsutbyte med dessa myndigheter. Det finns även en möjlighet för myndigheterna att lämna sekre- tessbelagda uppgifter till en annan myndighet med stöd av general- klausulen i 10 kap. 27 § offentlighets- och sekretesslagen. Möjlig- heten är dock endast tillämplig om det är uppenbart att intresset av att uppgiften lämnas ut har företräde framför det intresse som sekre- tessen ska skydda. Förebyggande av penningtvätt och finansiering av terrorism är i och för sig tungt vägande intressen som vid en avvägning mot andra skyddsvärda intressen ofta torde leda till att det får anses uppenbart att intresset av att lämna ut uppgifter har före- träde framför skyddsintresset. Uppenbarhetsrekvisitet kan emeller- tid medföra svåra intresseavvägningar i det enskilda fallet. kan det röra sig om uppgifter som var för sig inte är av så stor betydelse men som tillsammans med andra uppgifter kan vara viktiga för att få en samlad bild. Beträffande den typen av uppgifter kan det var svårt att slå fast att det, för var och en av uppgifterna, är uppenbart att intresset av att uppgifterna lämnas ut har företräde framför det intresse som sekretessen avser att skydda. Det finns risk för såväl onödigt restriktiva som alltför extensiva tillämpningar av bestämmelsen. Tillämpningen av bestämmelsen kan också kräva särskilda besluts- vägar eller bedömningar hos myndigheten som försvårar eller för- dröjer informationsutbytet. Generalklausulens syfte är vidare att utgöra en ventil för det fall ett utbyte av uppgifter uppenbart behöver ske och lagstiftaren inte har förutsett situationen. Ett rutinmässigt uppgiftsutbyte ska i regel vara författningsreglerat (jfr prop. 1979/80:2 Del A s. 327). I flera lagstift- ningsärenden, som gäller just samverkan mellan myndigheter, har man infört sekretessbrytande bestämmelser för att tillgodose behoven av informationsutbyte i särskilda fall (se prop. 2015/16:167 s. 20 f.). Sekretesslagstiftningen innebär sammantaget i viss utsträckning hinder mot ett effektivt informationsutbyte mellan myndigheter. Det finns därmed ett behov av att överväga en utökad möjlighet för myndigheter att utbyta information med varandra. 12Informationsutbyte mellan myndigheter och kreditinstitut 12.1Sekretess och annan tystnadsplikt I arbetet med att vidta åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism är informationsutbytet mellan myndigheter och kredit- institut av stor betydelse. Bestämmelser om sekretess hos myndig- heter respektive tystnadsplikt hos kreditinstitut innebär vissa begräns- ningar när det gäller möjligheten att utbyta information. Bestämmelser om sekretess till skydd för det allmännas eller enskildas intresse kan begränsa de brottsbekämpande myndigheternas och till- synsorganens möjlighet att lämna ut uppgifter. Utgångspunkten är att sekretessbestämmelserna gäller såväl i förhållande till andra myn- digheter som till enskilda. I avsnitt 11.3.2 och 11.3.3 finns en närmare redogörelse för sekretessbestämmelserna i aktuella avseenden. Det ska t.ex. noteras att både sekretessen till skydd för underrättelseverk- samhet (18 kap. 2 § offentlighets- och sekretesslagen) och till skydd för enskilda under förundersökning eller brottsförebyggande verk- samhet eller i polisens penningtvättsregister (35 kap. 1 § samma lag) är stark. Här gäller ett s.k. omvänt skaderekvisit, dvs. presumtionen är för sekretess. I avsnitt 11.3.4 finns en redogörelse för vissa av de i sekretess- regleringen särskilda sekretessbrytande bestämmelserna, som inne- bär att en annars sekretessbelagd uppgift får lämnas ut under vissa förutsättningar. En del av dessa bestämmelser kan tillämpas även i förhållande till enskilda, t.ex. bestämmelsen i 10 kap. 2 § offentlig- hets- och sekretesslagen om nödvändigt utlämnande. Så är dock inte Informationsutbyte mellan myndigheter och kreditinstitut fallet beträffande den s.k. generalklausulen i 10 kap. 27 § offentlig- hets- och sekretesslagen, vilken endast gäller i förhållande till myn- digheter. Det finns inte heller i fråga om uppgiftslämnande till enskilda någon bestämmelse som motsvarar 10 kap. 28 § första stycket offent- lighets- och sekretesslagen, om att sekretess inte hindrar en myndig- het att lämna uppgifter (till en annan myndighet) om det finns en skyldighet enligt lag eller förordning att lämna ut uppgiften. Under vissa förutsättningar kan en sekretessrättslig skadebedöm- ning mynna ut i att en uppgift kan lämnas ut med förbehåll. En gene- rell regel om utlämnande av uppgift till en enskild med förbehåll finns i 10 kap. 14 § offentlighets- och sekretesslagen. Regeln kan endast tillämpas beträffande sekretessbestämmelser som innehåller någon form av skaderekvisit. Förbehåll får endast ställas upp om det behövs och är tillräckligt för att undanröja en skaderisk som annars skulle utgöra hinder mot utlämnande. Ett förbehåll kan avse en begräns- ning i rätten att lämna en uppgift vidare och att utnyttja uppgiften. Förbehållet kan vara partiellt (se prop. 1979/80:2 Del A s. 349 f.). Möjligheten för banker och andra kreditinstitut att lämna informa- tion om en persons relation till institutet begränsas av att tystnads- plikt som utgångspunkt gäller för uppgifterna (se 1 kap. 10 § lagen om bank- och finansieringsrörelse). Tystnadsplikten, som ofta kallas banksekretessen, innebär att enskildas förhållanden till kreditinstitut inte obehörigen får röjas. I avsnitt 10.2 finns en närmare redogörelse för banksekretessen. Gentemot myndigheter bryts dock banksekretessen i relativt många fall genom bestämmelser som ålägger kreditinstitut att lämna vissa uppgifter. Exempel på sådana regler är bestämmelserna om kredit- instituts rapporterings- och uppgiftsskyldighet i förhållande till de brottsbekämpande myndigheterna (se vidare avsnitt 12.2.1 och 12.2.3). Även uppgiftsskyldigheten gentemot bryter sekre- tessen (se vidare avsnitt 12.2.4). Banksekretessen sträcker sig inte heller i övrigt så långt att den skyddar personer som enligt ett kreditinstituts vetskap eller miss- tankar har begått ett brott. Om misstankarna är välgrundade är insti- tutet därmed behörigt att, även utan en begäran från en brottsbekäm- Informationsutbyte mellan myndigheter och kreditinstitut pande myndighet, göra en brottsanmälan och där lämna nödvändiga upplysningar om en av institutets kunder (se a.a. s. 149). I fråga om uppgifter som kan hänföras till misstankar om pen- ningtvätt eller finansiering av terrorism finns ytterligare lager av tystnadsplikt. Verksamhetsutövare får nämligen inte obehörigen röja, för kunden eller för någon utomstående, att avvikande eller miss- tänkta transaktioner eller aktiviteter har uppmärksammats, att rappor- tering har gjorts till Finanspolisen eller att uppgifter har lämnats till Finanspolisen eller Säkerhetspolisen på begäran (4 kap. 9 § första stycket penningtvättslagen). Från denna tystnadsplikt föreskrivs några undantag. Tystnadsplikten hindrar t.ex. inte att uppgifter lämnas till en tillsynsmyndighet eller en brottsbekämpande myndighet (4 kap. 9 § andra stycket 1 penningtvättslagen). Bestämmelser om skyldighet för kreditinstitut att lämna vissa uppgifter till myndigheter finns såväl i penningtvättslagen som i rörelselagstift- ningen. Regelverket om åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism ålägger också Finanspolisen att under vissa förutsätt- ningar lämna återkoppling till verksamhetsutövare. I egenskap av verksamhetsutövare har kreditinstitut vissa skyldigheter enligt regelverket om åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism (1 kap. 2 § första stycket 1 och 8 § 8 penningtvättslagen). En verksamhetsutövare ska övervaka pågående affärsförbindelser och bedöma enstaka transaktioner i syfte att upptäcka avvikelser från ett väntat beteende hos kunden. Sådan övervakning ska också ske i syfte att upptäcka aktiviteter och transaktioner som, utan att vara avvikande, kan antas ingå som ett led i penningtvätt eller finansiering av terrorism (4 kap. 1 § penningtvättslagen). Med det sistnämnda av- ses i första hand kända upplägg eller tillvägagångssätt för penningtvätt eller finansiering av terrorism som gjorts tillgängliga för verksamhets- Informationsutbyte mellan myndigheter och kreditinstitut utövaren av myndigheter eller Samordningsfunktionen mot penning- tvätt och finansiering av terrorism (se prop. 2016/17:173 s. 537). Om avvikelser eller misstänkta aktiviteter eller transaktioner upp- märksammas enligt 4 kap. 1 § penningtvättslagen eller på annat sätt, ska en verksamhetsutövare genom skärpta åtgärder för kundkänne- dom och andra nödvändiga åtgärder bedöma om det finns skälig grund att misstänka att det är fråga om penningtvätt eller finansiering av terrorism eller att egendom annars härrör från brottslig handling (4 kap. 2 § första stycket penningtvättslagen). Enligt förarbetena innebär begreppet ”skälig grund att misstänka” att det inte krävs att verksamhetsutövaren gör någon mera ingående bedömning av trans- aktioner och aktiviteter. En bedömning bör dock göras i syfte att undvika slentrianmässig rapportering av transaktioner eller aktiviteter som vid första anblick verkar misstänkta eller avvikande. Verksam- hetsutövarens åtgärder och bedömning bör syfta till att i den mån det är möjligt klargöra om den misstänkta eller avvikande aktiviteten eller transaktionen kan ha en naturlig och legitim förklaring (se prop. 2016/17:173 s. 538). I paragrafens andra stycke klargörs att nu nämnda åtgärder inte måste vidtas, eller att verksamhetsutövaren kan upphöra med åtgärderna, när den har tillräckligt underlag för att bedöma att det föreligger skälig grund att misstänka penningtvätt eller finansiering av terrorism eller att egendom annars härrör från brotts- lig handling. Verksamhetsutövaren ska då rapportera misstanken till (se mer om detta i nästa avsnitt). Om en verksamhetsutövare efter en bedömning enligt 4 kap. 2 § pen- ningtvättslagen har skälig grund att misstänka penningtvätt eller finan- siering av terrorism eller att egendom annars härrör från brottslig handling, ska uppgifter om alla omständigheter som kan tyda på detta utan dröjsmål rapporteras till (4 kap. 3 § första stycket penningtvättslagen). I förarbetena konstateras det att defini- tionen av finansiering av terrorism till skillnad från definitionen av penningtvätt innehåller även subjektiva rekvisit. Det anförs att en verksamhetsutövare i regel dock inte bör utreda en kunds avsikt med en viss handling, utan i första hand ska vara uppmärksam på, försöka Informationsutbyte mellan myndigheter och kreditinstitut förhindra och vid behov rapportera sådana aktiviteter och transaktio- ner som typiskt sett kännetecknar finansiering av terrorism och de andra åtgärder som omfattas av definitionen. Med avses i praktiken Finanspolisen. Rapporteringsskyldigheten gäller alltså även om misstanken avser att egendom ”annars härrör från brottslig handling”. Med detta avses situationen då pengar eller annan egen- dom som verksamhetsutövaren kommer i kontakt med kan antas vara resultatet av en brottslig handling, men ännu inte varit föremål för någon åtgärd som innebär att det är fråga om penningtvätt (se prop. 2016/17:173 s. 539). Rapporteringsskyldigheten gäller även om transaktioner inte ge- nomförs liksom om det före ingåendet av en affärsförbindelse eller utförandet av en transaktion uppkommer misstanke om att kunden avser att använda verksamhetsutövarens produkter eller tjänster för penningtvätt eller finansiering av terrorism (4 kap. 3 § andra stycket penningtvättslagen). I 4 kap. 3 § sista stycket penningtvättslagen finns bestämmelser om innehållet i rapporten i vissa delar. Om den egendom som avses i rapporten till finns hos verksamhetsutövaren, ska detta anges särskilt. I förekommande fall ska även lämnas upp- gifter om vilka tillgodohavanden kunden har hos verksamhetsutövaren, huruvida verksamhetsutövaren avstått från att genomföra en miss- tänkt transaktion och om mottagare av en misstänkt transaktion. Närmare bestämmelser om hur rapporteringen ska gå till finns i 2 § föreskrifter (PMFS 2020:3, FAP 499-1) om rapportering och lämnande av uppgifter enligt lagen (2017:630) om åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism.1 Rappor- tering av uppgifter till sker genom it-system goAML.2 bedömer att systemet kommer att öka kvaliteten på inrapporterat material, stärka Finanspolisens analysförmåga och öka möjligheten att upptäcka penningtvätt och finansiering av terrorism. Vidare görs bedömningen att systemet också kommer att medföra att en bättre återkoppling kan ges till verksamhetsutövare och tillsynsorgan.3 1Bemyndigandena finns i 8 kap. 1 § 12 penningtvättslagen och 19 § andra stycket 1 penningtvätts- förordningen. 2Även uppgiftslämnande till enligt uppgiftsskyldigheten i 4 kap. 6 § pen- ningtvättslagen ska ske genom goAML. 3Beskrivningen av goAML utgår från uppgifter från /om-polisen/polisens- arbete/finanspolisen/ (hämtat ). Informationsutbyte mellan myndigheter och kreditinstitut En verksamhetsutövare får som regel inte utföra en transaktion om det på skälig grund kan misstänkas att den utgör ett led i pen- ningtvätt eller finansiering av terrorism. Om en penningtvättsrapport har lämnats till ska verksamhetsutövaren även be- akta den information som kan lämna om hanter- ingen av ärendet (3 kap. 3 § penningtvättslagen). En centralt funktionsansvarig i kreditinstitut ansvarar för uppfyllandet av rapporteringsskyldigheten När det är motiverat med hänsyn till verksamhetens storlek och art, ska en verksamhetsutövare ha vissa särskilda funktioner för intern kontroll. Här ingår att utse en person att löpande kontrollera att verk- samhetsutövaren fullgör sina skyldigheter enligt penningtvättslagen eller föreskrifter som meddelats med stöd av lagen, s.k. centralt funk- tionsansvarig. Den som är centralt funktionsansvarig ska ansvara för penningtvättsrapporterna till (6 kap. 2 § penning- tvättslagen). Tillsynsmyndigheterna, däribland , har bemyn- digats att meddela föreskrifter om kriterierna för när särskilda funk- tioner för intern kontroll ska inrättas samt de krav som ska gälla i fråga om funktionernas organisation, befogenheter och oberoende (8 kap. 1 § 18 penningtvättslagen och 18 § första stycket 15 pen- ningtvättsförordningen). Av 6 kap. 5 § första stycket Finansinspek- tionens föreskrifter (FFFS 2017:11) om åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism (här kallade pen- ningtvättsföreskrifter), som gäller för samtliga finansiella företag som omfattas av penningtvättslagen och som står under Finansinspektio- nens tillsyn, framgår att alla sådana företag ska ha en centralt funk- tionsansvarig. Rapporterna registreras i penningtvättsregister De rapporter som verksamhetsutövare enligt 4 kap. 3 § penningtvätts- lagen lämnar till Finanspolisen registreras i s.k. penningtvättsregister. Bestämmelser om registret finns i 5 kap. 18– 20 §§ lagen (2018:1693) om polisens behandling av personuppgifter inom brottsdatalagens område. I registret får även behandlas person- Informationsutbyte mellan myndigheter och kreditinstitut uppgifter som genom vad som framkommit vid spaningsuppslag kan antas ha samband med penningtvätt eller finansiering av terrorism eller har lämnats av en utländsk myndighet som i sin stat ansvarar för arbetet med att förebygga, förhindra eller upptäcka sådan brotts- lig verksamhet.4 Se avsnitt 11.1.1 för en beskrivning av Finanspolisens roll och ansvar för att bekämpa penningtvätt och finansiering av terrorism. kom det in 24 505 penningtvättsrapporter till Finans- polisen från 241 unika verksamhetsutövare.5 Jämfört med rapporter- ingen 2019 har det skett en ökning och över med . Enligt kan anledningen till ökningen vara dels att fler verksamhetsutövare har blivit anmälningspliktiga , dels att det har införts en ny penningtvättslag och att efterföljande ändringar skett i den lagen. Finanspolisen ser även en viss ökning i kunskapsnivåer inom vissa branscher och mer dedikerat arbete bland vissa verksamhetsutövare som kan börja ge effekt. Att en penningtvättsrapport lämnas innebär inte att en polis- anmälan görs. I ärenden där det finns anledning att anta att brott har begåtts upprättar Finanspolisen en brottsanmälan. upp- rättades 609 sådana brottsanmälningar som sedan skickas vidare till ansvarig polisregion eller polisområde. Det är mer än dubbelt så många jämfört med , då Finanspolisen upprättade 242 brottsanmäl- ningar. Om misstanken inte är så stark att den leder till en brotts- anmälan, men uppgifterna ändå är av intresse att fortsätta bevaka eller om annan brottslighet misstänks bearbetar och analyserar Finans- polisen underrättelseinformationen och lämnar den vidare till andra delar inom eller till andra brottsbekämpande myn- digheters underrättelseverksamhet. Underrättelseuppslagen och brottsanmälningarna baseras både på information från inkomna pen- ningtvättsrapporter och på sådan inhämtning som Finanspolisens medarbetare har utfört (se Finanspolisens årsrapport s. 9 och 30). I Finanspolisens årsrapport noteras att misstankegraden för att en verksamhetsutövare ska rapportera till Finanspolisen är låg och att syftet med detta är att Finanspolisen ska ha möjlighet att 4Personuppgifter i penningtvättsregistret får inte behandlas längre än efter utgången av det kalenderår då den senaste registreringen avseende personens anknytning till brottslig verksamhet gjordes. 5I Brottsförebyggande rådets rapport . En uppföljning av lagens tillämpning (Brå rapport 2019:17) finns en beskrivning och analys beträffande penningtvättsregistret. Informationsutbyte mellan myndigheter och kreditinstitut bedöma rapporter där annan information – som verksamhetsutövaren inte har tillgång till – kan vara avgörande. Det anförs att det ofta är information från flera olika källor som blir avgörande för fortsatta åtgärder. Vidare konstateras att en följd av att misstankenivån är låg är att Finanspolisen efter bedömning ibland inte vidtar någon ytter- ligare åtgärd på inkomna rapporter. Men samtliga inkomna rapporter bedöms och en stor del av dem bearbetas (se nämnda årsrapport s. 24). 12.2.2Återkoppling från Finanspolisen till verksamhetsutövare Fjärde penningtvättsdirektivet ställer krav på att medlemsstaterna ska se till att det, i de fall det är möjligt, lämnas lämplig återkoppling till verksamhetsutövarna avseende effektiviteten och uppföljningen av rapporter om misstänkt penningtvätt och finansiering av terro- rism (artikel 46.3). Vid genomförandet i svensk rätt av direktivet gjordes bedömningen att Finanspolisen har både legala förutsättningar och system för att kunna utbyta information på det sätt direktivet kräver (se prop. 2016/17:173 s. 440 f.). I en framställan till regeringen framhöll att den återkopp- ling som skedde från Finanspolisen inte gav verksamhetsutövare tillräcklig information om den riskbedömning som gjorts eller om de åtgärder som en verksamhetsutövare har vidtagit är lämpliga eller tillräckliga eller om de rapporterade misstankarna varit befogade. Bland annat med anledning av framställan initierades en lagändring. I syfte att ytterligare skapa och sprida kun- skap och medvetenhet om penningtvätt och finansiering av terrorism bland verksamhetsutövarna föreslogs att det i penningtvättslagen skulle förtydligas att Finanspolisen ska återkoppla till verksamhetsutövare som rapporterar misstänkt penningtvätt (se prop. 2019/20:55 s. 8 f.). Förslaget antogs av och före- skrivs det i penningtvättslagen att (Finanspolisen) när det är möjligt ska ge lämplig återkoppling till verksamhetsutövarna om effektiviteten och uppföljningen av rapporter om misstänkt pen- ningtvätt eller finansiering av terrorism (4 kap. 3 a §). I förarbetena anförs att det handlar om en bred och förebyggande ansats som syftar till att skapa och sprida kunskap och medvetenhet om penningtvätt och finansiering av terrorism, vilket innebär att återkoppling inte be- höver ske i varje enskilt fall. Det framhålls att uppgifter som omfattas Informationsutbyte mellan myndigheter och kreditinstitut av sekretess enligt offentlighets- och sekretesslagen inte ska spridas till verksamhetsutövarna (se prop. 2019/20:55 s. 9 och 17). Verksamhetsutövare har en uppgiftsskyldighet enligt penningtvättslagen gentemot Finanspolisen och Säkerhetspolisen har det funnits en reglering avseende skyldigheten för verksamhetsutövare att tillhandahålla vissa uppgifter till Finanspolisen vid utredning av penningtvätt och finansiering av terrorism. Denna reglering brukar benämnas frågerätten och bryter tystnadsplikten i bl.a. lagen om bank- och finansieringsrörelse. förutsatte fråge- rätten att rapportering av verksamhetsutövare hade skett men genom lagen (2009:62) om åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism (dvs. den lag som föregick den nuvarande penningtvätts- lagen) utgick detta krav. Nuvarande reglering av frågerätten finns i 4 kap. 6 § penningtvätts- lagen. Skyldigheten att lämna uppgifter gäller sedan den lagens infö- rande även för vissa insamlingsorganisationer. En verksamhetsutöv- are och den som bedriver eller har bedrivit penninginsamling för humanitärt, välgörande, kulturellt eller något annat allmännyttigt ändamål ska på begäran av utan dröjsmål lämna alla uppgifter som behövs för en utredning om penning- tvätt eller finansiering av terrorism (första stycket). Det behöver inte pågå någon förundersökning för att verksamhetsutövare ska vara uppgiftsskyldiga. När en penningtvättsrapport har lämnats, ska även andra fysiska eller juridiska personer som avses i 1 kap. 2–5 §§ pen- ningtvättslagen lämna de uppgifter för utredningen som Polismyndig- heten begär (4 kap. 6 § andra stycket). Härigenom klargörs att upp- giftsskyldigheten även gäller för andra än den verksamhetsutövare som har lämnat en rapport om misstänkt penningtvätt eller finansiering av terrorism (se prop. 2016/17:173 s. 540). gäller uppgiftsskyldigheten även i förhållande till Säkerhetspolisen. Skyldigheten för verksamhetsutövare att lämna uppgifter på begä- ran av och Säkerhetspolisen har flera syften. Avse- ende sådana verksamhetsutövare vars kunduppgifter m.m. omfattas av sekretess innebär bestämmelsen en sekretessbrytande regel. Före- komsten av bestämmelsen i penningtvättslagen innebär vidare att en Informationsutbyte mellan myndigheter och kreditinstitut vägran att följa eller Säkerhetspolisens begäran om uppgifter innebär en överträdelse som kan föranleda beslut om sanktioner mot verksamhetsutövaren. Möjligheten för tillsynsmyn- digheterna att ge verksamhetsutövaren en sanktion vid en vägran att lämna uppgifter skapar således en reell skyldighet för verksamhets- utövaren att medverka (se prop. 2016/17:173 s. 295). Den aktuella frågerätten gäller endast för en av sektioner, nämligen Finanspolisen. Detta framgår visserligen inte uttryckligen av 4 kap. 6 § penningtvättslagen, där det föreskrivs att uppgifter ska lämnas på begäran av Polismyndigheten6 men kan utläsas genom regleringen kring finansunderrättelseenheten och dess upp- gifter. Frågerätten ingår bland finansunderrättelseenhetens uppgif- ter (artikel 33.1 b i fjärde penningtvättsdirektivet, i lydelsen enligt femte penningtvättsdirektivet). I 35 a § förordningen (2014:1102) med instruktion för specificeras att det är Finans- polissektionen, som ska bedriva finansunderrättelseenhetens verk- samhet.7 Även före den omorganisation av polisen som skedde gällde frågerätten endast för en specifik del av polisen, nämligen för Rikspolisstyrelsen8, som var central förvaltningsmyn- dighet för polisväsendet. Det förekommer att andra enheter av polisens underrättelseverksamhet framställer önskemål hos om att en förfrågan till en viss verksamhetsutövare ska göras.9