sou · H9B368 · 2021-08-25 00:00:00 — 14.4Andra konsekvenser som anges i kommittéförordningen Bedömning: Våra förslag kommer inte att medföra några andra konsekvenser av det slag som anges i 15 § kommittéförordningen. Vi bedömer att våra förslag i övrigt inte får några sådana konse- kvenser som anges i 15 § kommittéförordningen som ska redovisas i betänkandet, dvs. konsekvenser för den kommunala självstyrelsen, för sysselsättning och offentlig service i olika delar av landet, för små företags arbetsförutsättningar, konkurrensförmåga eller villkor i övrigt i förhållande till större företags, för jämställdheten mellan kvinnor och män eller för möjligheterna att nå de integrationspoli- tiska målen. Förslag: De nya bestämmelserna ska träda i kraft . Den nya lagstiftningen bör träda i kraft . Med hänsyn till den tid som kan beräknas gå åt för remissförfarande, fortsatt beredning inom och riksdagsbehandling bör bestämmelserna kunna träda i kraft . Bedömning: Några särskilda övergångsbestämmelser behövs inte. För processrättslig lagstiftning gäller allmänt att nya bestämmelser ska tillämpas genast efter ikraftträdandet. Det innebär att de ska tillämpas på varje processuell företeelse som inträffar efter det att regleringen har trätt i kraft. Någon annan ordning bör enligt vår mening inte gälla för den föreslagna ändringen av häktningspresumtionen i 24 kap. § andra stycket . Därmed finns det enligt vår bedömning inte behov av några övergångsbestämmelser i den delen. Av 2 kap. 10 § regeringsformen framgår att det inte får dömas ut en svårare brottspåföljd för en gärning än vad som var föreskrivet när den begicks. En liknande bestämmelse finns i Europeiska konven- tionen om skydd för de mänskliga rättighe- terna och de grundläggande friheterna (), där det i artikel 7 första punkten andra meningen föreskrivs att det inte får mätas ut ett strängare straff än vad som var tillämpligt vid den tid- punkt då brottet begicks. Den nu beskrivna principen har kommit till uttryck i 5 § lagen (1964:163) om införande av (Brp). Enligt paragrafens andra stycke ska straff bestämmas efter den lag som gällde när gärningen företogs, om inte den lag som gäller när domen meddelas leder till frihet från straff eller till lindrigare straff. Denna bestämmelse anses generellt tillämplig inom straffrätten om inte något annat har föreskrivits beträffande en viss författning. Vi gör därför bedömningen att någon annan övergångsbestämmelse än regler- ingen i 5 § BrP inte är nödvändig såvitt avser våra förslag till ändringar i och narkotikastrafflagen (1968:64). Några särskilda övergångsbestämmelser behövs alltså inte heller i förhållande till änd- ringarna av straffbestämmelser. 16.1Förslaget till lag om ändring i 24 kap. Om häktning och anhållande 1 § Den som på sannolika skäl är misstänkt för ett brott, för vilket är föreskrivet fängelse eller däröver, får häktas, om det med hänsyn till brottets beskaffenhet, den misstänktes förhållande eller någon annan omständighet finns risk för att han 1.avviker eller på något annat sätt undandrar sig lagföring eller straff, 2.genom att undanröja bevis eller på något annat sätt försvårar sakens utredning eller 3.fortsätter sin brottsliga verksamhet. Är för brottet inte föreskrivet lindrigare straff än fängelse och , ska häktning ske, om det inte är uppenbart, att skäl till häktning saknas. Häktning får ske endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse. Kan det antas att den misstänkte kommer att dömas endast till böter, får häktning inte ske. Paragrafens andra stycke, som innehåller en regel om presumtion för häktning vid allvarliga brott, har ändrats på så sätt att tillämp- ningsområdet har utvidgats till att omfatta brott för vilka det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse och . Ändringen har behandlats i avsnitt 12.4.2. I övrigt har endast en ändring av språklig natur gjorts i andra stycket. 16.2Förslaget till lag om ändring i 4 kap. Om brott mot frihet och frid 1 b § Den som, i annat fall än som avses i 1 eller 1 a §, genom olaga tvång, vilseledande eller utnyttjande av någons beroendeställning, skyddslöshet eller svåra situation exploaterar en person i tvångsarbete, arbete under uppenbart orimliga villkor, tiggeri eller brottslig verksamhet, döms för människoexploatering till fängelse i högst . Den som begår en gärning som avses i första stycket mot en person som inte har fyllt döms till ansvar även om det inte förekommit något olaga tvång, vilseledande eller utnyttjande av någons beroendeställning, skyddslöshet eller svåra situation. Detta gäller även om den som begår en sådan gärning inte haft uppsåt till men varit oaktsam beträffande omstän- digheten att den andra personen inte fyllt . Är ett brott som avses i första eller andra stycket att anse som grovt, döms för grov människoexploatering till fängelse i lägst två och högst . Vid bedömningen av om brottet är grovt ska det särskilt beaktas om gär- ningen avsett en verksamhet som bedrivits i större omfattning, medfört betydande eller inneburit ett särskilt hänsynslöst utnyttjande av annan. I paragrafen föreskrivs straffansvar för människoexploatering. Genom en ändring i första stycket har exploatering i brottslig verk- samhet inkluderats i bestämmelsens tillämpningsområde. Ändringen har behandlats i avsnitt 9.3.3. omfattar straffansvaret exploatering av någon i tvångsarbete, arbete under uppenbart orimliga villkor eller tiggeri. Genom tillägget i första stycket omfattas även brottslig verksamhet. Med exploatering menas ett otillbörligt användande av en person.1 Brottslig verksamhet omfattar såväl brottslighet vid ett enda tillfälle som flera brott under en någorlunda sammanhängande tidsperiod, men även enstaka brott inom ramen för en verksamhet som bedrivs i mer eller mindre organiserade former. Som exempel på det sist- nämnda kan nämnas brottslighet som förekommer inom vissa krimi- nella nätverk. Även planerade brott som nått den punkt där gärningen är straffbar kan ingå i brottslig verksamhet enligt den innebörd som begreppet vanligtvis ges. I sådana fall bör det i och för sig vara ovan- ligt att någon exploatering har hunnit komma till stånd, men vid 1Prop.2017/18:123 Det straffrättsliga skyddet mot människohandel och människoexploa- tering s. 59. grovt brott föreskrivs ansvar redan för försök, förberedelse och stämpling. För ansvar krävs inte att exploateringen kan hänföras till ett visst brott. Straffbestämmelsen är dock tillämplig även om så är fallet, eftersom sådana situationer innefattas i begreppet brottslig verk- samhet. Som minst måste åklagaren kunna peka på konkreta om- ständigheter som tyder på brottslig verksamhet av en viss typ, t.ex. förmögenhets- eller narkotikabrottslighet. Det är dock inte nöd- vändigt att styrka närmare detaljer eller uppgifter om verksamhetens omfattning eller inriktning. Utvidgningen kan antas ha störst betydelse vid brottslighet i form av narkotikaförsäljning, tillgreppsbrottslighet och andra förmögen- hetsbrott samt annan vinningsbrottslighet. Andra former av brott är dock inte uteslutna från tillämpningsområdet. Så länge som det är fråga om exploatering i brottslig verksamhet omfattas förfarandet. I fråga om vinningsbrottslighet kan följande vägledning ges för tillämpningen av rekvisitet exploatering. Om någon tar initiativ till en brottslig verksamhet som innebär att man delar på utbytet talar detta emot straffansvar enligt förevarande bestämmelse. Om den som använder annan i brottslig verksamhet däremot får den huvud- sakliga ekonomiska vinningen av brottsligheten kan det inte sällan föreligga en exploatering. Om någon anlitar annan för att sälja nar- kotika och behåller huvuddelen av vinsten (dvs. behåller större andel av utbytet än vad som svarar mot omkostnaderna) kan det alltså vara fråga om exploatering. Detsamma gäller om någon används för att stjäla och uppdragsgivaren tar hand om bytet. Det kan vara svårare att fastställa att det är fråga om exploatering om en person vid ett enskilt tillfälle används för att utföra en tjänst som inte leder till någon direkt , t.ex. att ta hand om ett vapen. Om någon anlitas för sådana uppdrag i en verksamhet som genererar brottsliga inkomster kan en exploatering dock vara för handen, t.ex. när någon otillbörligen används för att begå brottsliga handlingar som sett i ett större sammanhang ligger i någon annans ekonomiska intresse. Vidare kan fördelen för den exploaterande par- ten även ligga i annat än ekonomisk . Det kan alltså vara så att den som använder någon som vapenbärare i sin brottsliga verk- samhet, i syfte att undvika lagföring för grovt vapenbrott och i stället överföra denna risk på någon annan, kan göra sig skyldig till ett otillbörligt användande av denne. Motsvarande situation kan före- ligga också vid våldsbrott. Utrymmet för ett brottsoffer att samtycka till en exploatering begränsas av kravet på att exploateringen ska ha skett genom ett otillbörligt medel och att själva exploateringen ska innefatta ett otillbörligt användande. I likhet med andra former av exploatering är det således inte avgörande huruvida den utnyttjade frivilligt går med på att användas i brottslig verksamhet eller inte. Så länge användningen av en person är otillbörlig kan det alltså vara fråga om exploatering oberoende av om samtycke föreligger eller inte.2 Som i andra fall måste det alltid bli fråga om en helhetsbedömning av om användningen av en person är otillbörlig, varvid olika förhål- landen kan spela roll. Fördelningen av den ekonomiska vinningen, maktförhållandena i övrigt mellan parterna och riskerna för den som används är omständigheter som kan vara av betydelse för bedöm- ningen av om det är fråga om exploatering i brottslig verksamhet. Även åldern hos den som utnyttjas kan vara av relevans. Om det är fråga om en mycket ung person som används i brottslig verksamhet kan kraven för att det ska anses vara fråga om exploatering ofta ställas lägre. Som framgår av andra stycket, vilket är oförändrat, krävs inte heller för straffansvar för förevarande form av exploatering något olaga tvång, vilseledande eller utnyttjande av någons beroendeställning, skyddslöshet eller svåra situation, om gärningen begås mot en person . Som vid annan exploatering enligt bestämmelsen är det tillräckligt att gärningspersonen är oaktsam i förhållande till att den som utnyttjas inte fyllt . Även tredje stycket är oförändrat. För exploatering i brottslig verk- samhet gäller med andra ord samma straffskala och samma kvalifi- kationsgrunder för grovt brott som vid andra former av exploatering. Straffskalan är således fängelse i högst och för grovt brott fängelse i lägst två och högst . Straffvärdet ska bedömas utifrån bl.a. graden av hänsynslöshet och utnyttjande. Brottets svårhetsgrad ska avgöras utifrån befintliga kvalifikationsgrunder. När någon ex- ploaterar annan i brottslig verksamhet på ett sätt som är omfattande, medför mer än ringa eller är hänsynslöst påverkas straff- värdet i höjande riktning. Har någon av dessa omständigheter före- legat med sådan styrka som avses i kvalifikationsgrunderna kan brottet bedömas som grovt. Är det ett yngre barn som exploateras är gärningen ofta att anse som mer hänsynslös än vad som annars vore fallet. Straffbestämmelsen om människoexploatering är uttryckligen subsidiär till brotten människorov och människohandel. Utgångs- punkten i övrigt är att sedvanliga principer för konkurrens ska tilläm- pas. Det innebär normalt sett att när det är fråga om konkurrens mellan människoexploatering och ett annat brott med samma skydds- intresse, som har en lindrigare straffskala, ska domstolen döma enbart för människoexploatering eller grov människoexploatering. Uppfyller en gärning förutsättningarna för straffbarhet både enligt förevarande paragraf och bestämmelsen om olaga tvång, ska således endast straff- bestämmelsen om människoexploatering tillämpas. Om en gärning leder till konkurrens mellan brott med olika skyddsintressen bör domstolen dock ofta kunna döma för båda brot- ten i konkurrens. Så kan vara fallet när en gärningsperson både gjort sig skyldig till medverkan till ett brott som en annan person begått och exploaterat den personen. I det förra fallet är det fråga om att värna skyddsintresset för det individuella brottet. I det senare fallet handlar det om en kränkning av intresset av att personer inte utnyttjas på ett otillbörligt sätt i brottslig verksamhet. Angående för- hållandet till 16 kap. 5 a §, se kommentaren till den paragrafen. 4 § Den som genom misshandel eller annars med våld eller genom hot om brottslig gärning tvingar någon att göra, tåla eller underlåta något döms för olaga tvång till böter eller fängelse i högst . Om någon med sådan verkan utövar tvång genom hot att åtala eller ange någon annan för brott eller att lämna menligt meddelande om någon annan, döms också för olaga tvång, om tvånget är otillbörligt. Om brottet är grovt döms för grovt olaga tvång till fängelse i lägst ett och högst . Vid bedömningen av om brottet är grovt ska det särskilt beaktas om gärningen 1.har innefattat våld av allvarligt slag, 2.har innefattat hot som påtagligt har förstärkts med hjälp av vapen, sprängämne eller vapenattrapp eller genom anspelning på ett våldskapital eller som annars har varit av allvarligt slag, eller 3.annars har varit av särskilt hänsynslös eller farlig art. I paragrafen straffbeläggs olaga tvång och grovt olaga tvång. Genom en ändring i andra stycket har minimistraffet för den grova svår- hetsgraden av brottet höjts till fängelse . Ändringen har be- handlats i avsnitt 8.4.5. Höjningen av minimistraffet för grovt olaga tvång är inte avsedd att påverka gränsdragningen mellan den brottstypen och olaga tvång av normalgraden, utan syftar till att generellt höja straffnivån för alla gärningar som är att bedöma som grovt olaga tvång. Däremot är det en följd av höjningen att det tillgängliga utrymmet för straffmätning ökar för den lägre graden av brottet. Genom höjningen av minimistraffet för grovt olaga tvång från till ökar således den praktiskt tillämpliga straffskalan för normalgradsbrottet. 5 § Den som hotar någon annan med brottslig gärning på ett sätt som är ägnat att hos den hotade framkalla allvarlig rädsla för egen eller annans säkerhet till person, egendom, frihet eller frid, döms för olaga hot till böter eller fängelse i högst . Om brottet är grovt döms för grovt olaga hot till fängelse i lägst ett och högst . Vid bedömningen av om brottet är grovt ska det särskilt beaktas 1.om hotet påtagligt har förstärkts med hjälp av vapen, sprängämne eller vapenattrapp eller genom anspelning på ett våldskapital eller annars har varit av allvarligt slag, eller 2.om gärningen annars har varit av särskilt hänsynslös eller farlig art. Paragrafen straffbelägger olaga hot och grovt olaga hot. Första stycket har ändrats så att maximistraffet för olaga hot av normalgraden skärpts till fängelse och i andra stycket har minimistraffet för grovt olaga hot höjts till fängelse . Ändringarna har behandlats i avsnitt 8.4.6. Höjningen av minimistraffet för grovt olaga hot är inte avsedd att påverka gränsdragningen mellan den brottstypen och olaga hot av normalgraden, utan syftar till att generellt höja straffnivån för alla gärningar som är att bedöma som grovt olaga hot. Däremot är det en följd av höjningen att det tillgängliga utrymmet för straffmätning ökar för den lägre graden av brottet. Genom höjningen av minimistraffet för grovt olaga hot från till ökar således den praktiskt tillämpliga straffskalan för normalgradsbrottet. Därtill innebär höjningen av maximistraffet för olaga hot från ett till fängelse, som föranleds av höjningen av straffminimum för grovt brott, att den möjliga spännvidden vid straffmätningen för olaga hot ökar ytterligare. 8 kap. Om stöld, rån och andra tillgreppsbrott 5 § Den som genom våld å person eller genom hot som innebär eller för den hotade framstår som trängande fara, 2.olovligen införskaffar ett betalningsverktyg som avses i 9 kap. 3 c § andra stycket, eller 3.tvingar annan till handling eller underlåtenhet som innebär för gärningsmannen och skada för den tvingade eller någon i vars ställe denne är, döms för rån till fängelse i lägst och och högst . För rån döms också den som, sedan han eller hon begått stöld och anträffats på bar gärning, sätter till motvärn med sådant våld eller hot som avses i första stycket mot den som vill återta det tillgripna. Lika med våld anses att försätta någon i vanmakt eller annat sådant tillstånd. Är en gärning som avses i första till tredje styckena med hänsyn till våldet, hotet eller omständigheterna i övrigt av mindre allvarlig art, döms dock inte för rån utan för annat brott som gärningen innefattar. I paragrafen föreskrivs straffansvar för rån. Första stycket har ändrats på så sätt att olovligt införskaffande av betalningsverktyg genom användande av s.k. råntvång inkluderats i bestämmelsens tillämp- ningsområde (p. 2) och att minimistraffet höjts till fängelse och . Övriga ändringar i första stycket och i form av andra till fjärde styckena är endast språkliga och redaktionella. Bestämmelsens disposition har omarbetats. Ändringarna har be- handlats i avsnitt 8.4.7. Genom den andra punkten i första stycket utvidgas tillämpnings- området för rån till att omfatta den som tillgriper eller på annat sätt olovligen skaffar sig tillgång till ett s.k. betalningsverktyg. Syftet med ändringen är att den som genom våld å person eller genom hot som innebär eller för den hotade framstår som trängande fara, inför- skaffar ett sådant verktyg ska kunna dömas för rån även om betal- ningsverktyget inte anses ha något förmögenhetsvärde (jfr p. 1) eller gärningen annars inte medför för gärningspersonen och skada för den tvingade eller någon i vars ställe denne är (jfr p. Begreppet olovligen införskaffar överensstämmer med straffbestäm- melsen om olovlig befattning med betalningsverktyg i 9 kap. 3 c § och avser att en gärningsperson utan att ha rätt till det skaffar sig något som utgör ett betalningsverktyg. Något krav på skada, eller tillägnelseuppsåt föreligger inte.3 Däremot gäller i förevarande fall kravet på att ett s.k. råntvång ska ha förelegat. Således omfattar punkten den som genom sådant tvång t.ex. tillgriper ett bankkort utan formellt förmögenhetsvärde eller skaffar sig tillgång till ett icke-fysiskt betalningsverktyg utan att någon förmögenhetsöver- föring ingår i gärningen. Hänvisningen till 9 kap. 3 c § andra stycket medför att begreppet betalningsverktyg har samma innebörd som i den bestämmelsen.4 Höjningen av minimistraffet i samma stycke syftar till att gene- rellt höja straffnivån för alla gärningar som är att bedöma som rån. Övriga ändringar i första stycket är redaktionella och innebär inte någon förändring i sak. Paragrafens andra stycke reglerar det s.k. motvärnsfallet av rån och motsvarar andra meningen i det tidigare första stycket. Änd- ringarna i stycket är endast språkliga. I tredje stycket, som är nytt, framgår det som tidigare angavs i sista meningen i första stycket, dvs. att lika med våld anses i paragrafen att försätta någon i vanmakt eller annat sådant tillstånd. Paragrafens fjärde stycke är nytt och motsvarar det tidigare andra stycket, dvs. reglerar gärningar av mindre allvarlig art. Stycket om- fattar numera även införskaffande av betalningsinstrument enligt första stycket andra punkten. Övriga ändringar är endast språkliga. Ändringen av minimistraffet för rån är inte avsedd att förändra gränsdragningen mellan den brottstypen och sådana gärningar som är av mindre allvarlig art, eller att medföra en förhöjd straffnivå i det senare fallet. Det kan dock inte uteslutas att en gärning i något fler fall än tidigare inte anses motsvara ett straffvärde och , varvid frågan om denna är att anse som av mindre allvarlig art kan aktualiseras. Så bör kunna bli fallet vid motvärnssituationer bestående i lindrigare hot eller våld i samband med t.ex. butikstill- grepp. Om gärningen innefattar olaga hot kan dock den generella straffnivåhöjning som kommenterats vid 4 kap. 5 § vara av betydelse. 2020/21:73 En ny straffbestämmelse som skyddar betalningsverktyg s. 32. 9 kap. Om bedrägeri och annan oredlighet 4 § Den som genom olaga tvång förmår någon till handling eller under- låtenhet som innebär för gärningsmannen och skada för den tvingade eller någon i vars ställe denne är döms, om inte brottet är att anse som rån eller grovt rån, för utpressning till fängelse i högst . Om brottet är ringa, döms för ringa utpressning till böter eller fängelse . Om brottet är grovt döms för grov utpressning till fängelse i lägst två och högst . Vid bedömningen av om brottet är grovt ska det särskilt beaktas om gärningen 1.har innefattat våld av allvarligt slag, 2.har innefattat hot som påtagligt har förstärkts med hjälp av vapen, sprängämne eller vapenattrapp eller genom anspelning på ett våldskapital eller som annars har varit av allvarligt slag, eller 3.annars har varit av särskilt hänsynslös eller farlig art. I paragrafen föreskrivs straffansvar för utpressning, ringa utpress- ning och grov utpressning. I första stycket har maximistraffet för utpressning skärpts till fängelse och i andra stycket har straff- skalan för grov utpressning höjts till fängelse i lägst två och högst . Ändringarna har behandlats i avsnitt 8.4.8. Höjningen av minimistraffet för grov utpressning är inte avsedd att påverka gränsdragningen mellan den brottstypen och utpressning av normalgraden, utan syftar till att generellt höja straffnivån för alla gärningar som är att bedöma som grov utpressning. Till detta kom- mer att höjningen av maximistraffet för grov utpressning medför en möjlighet till ökad spännvidd vid straffmätningen för denna brotts- typ med avseende särskilt på de allvarligaste fallen. Ett exempel på en sådan situation kan vara när gärningen inneburit en hänsynslöshet som sträcker sig bortom vad som krävs för grovt brott och pågått samt försatt brottsoffret i en mycket svår situation. En följd av höjningen av minimistraffet för grov utpressning är att det tillgängliga utrymmet för straffmätning ökar för normalgraden av brottet. Genom höjningen av minimistraffet för grov utpressning från fängelse och till ökar således den praktiskt tillämpliga straffskalan för normalgradsbrottet. Därtill innebär höjningen av maximistraffet för utpressning från två till fängelse, som föranleds av höjningen av straffminimum för grovt brott, att den möjliga spännvidden vid straffmätningen för utpressning ökar ytterligare. 13 kap. Om allmänfarliga brott 3 § Den som åstadkommer explosion, översvämning, ras, skeppsbrott, flyg- eller tågolycka eller annan sådan ofärd och därigenom framkallar fara för annans liv eller hälsa eller för omfattande förstörelse av annans egendom, döms för allmänfarlig ödeläggelse till fängelse, lägst två och högst . Är brottet mindre allvarligt, döms till fängelse, lägst ett och högst . Är brottet grovt, döms för grov allmänfarlig ödeläggelse till fängelse , lägst sex och högst , eller på livstid. Vid bedömningen av om brottet är grovt ska det särskilt beaktas om gärningen inneburit fara för flera människor eller för egendom av särskild betydelse eller annars varit av särskilt allvarlig eller farlig art. I paragrafen straffbeläggs allmänfarlig ödeläggelse. Andra stycket har ändrats dels genom att den grova graden av allmänfarlig ödeläggelse getts en egen brottsbeteckning, dels genom att det införts om- ständigheter som särskilt ska beaktas vid bedömningen av om ett brott ska bedömas som grovt. Ändringarna, som är allmänt tillämp- liga på alla slags fall av allmänfarlig ödeläggelse, har behandlats i avsnitt 8.5.2. Vid bedömningen av om brottet är grovt ska till att börja med särskilt beaktas om gärningen inneburit fara för flera människor eller för egendom av särskild betydelse. Med fara för flera människor avses att faran avsett åtminstone mer än en person.