sou · H9B374d2 · 2021-09-23 00:00:00 — Finansieringen av statschefens, kungahusets och hovets verksamhet samt den kungl. dispositionsrätten till statlig egendom Lust-Slotten uti Landsorterne” skulle ”serskildte på detta Nådiga Reglemente grun- dade föreskrifter [komma] att, genom Riks-Marskalkens försorg, i behörig ordning utfärdas, sedan han deröfwer inhämtat Kongl. Maj:ts Nådiga wilja och befallning”.1967 Detta visar att konungens beslutsbefogenhet avseende och lustslotten var av annan karak- tär än den allmänna normgivningsmakten. utfärdade riksmarskalken sådana föreskrifter. De har inte den ingress och uttryck i övrigt som lagar och förordningar brukade ha och som det nämnda reglementet hade. Innehållet påminner dock mycket om detta.1968 Vid sidan av dessa relementen utfärdades av ståthållarna på även mer preciserade regler, t.ex. förbjöds tobaksrökning, vissa typer av skadegörelse på byggnader och träd och buskar samt olämpliga beteenden i fråga om renhållning, eld- ning m.m. genom föreskrifter , 1819, 1848 och 1865; utfärdades särskilda brandföreskrifter och vatten- och avloppsföreskrifter.1969 Böter föreskrevs som straff; det konstitutionella stödet för detta års regeringsform synes dock svagt om man inte uppfattar det som något slags delegerad administrativ normgivningsmakt.1970 förordning kallades böterna vite och uppgick till 3 rdr 16 sk. bco, ett straff som verkar ha varit standard i dessa sammanhang till kungörelse då det ändrades till 5 rdr rmt. Vid sidan av böterna föreskrevs ersättningsskyldighet för vållad skada. 1847 ännu gällande instruktion för ståthållarna vid lustslotten gavs dessa rätt att extra judicialiter (utan rättsprocess) bestraffa brott av mindre betydelse av vakt- knektarna och den lägre betjäningen, men inte med spö, ris, eller vatten och bröd.1971 förekom ett mål i där domstolen begärde upplysning från Riksmarskalk- sämbetet om på vilken grund på hade domsrätt i mål om disciplinen över de anställda och kunde döma ut böter och fängelse. Slutsatsen var att ståt- hållaren inte hade domsrätt i mål om brott mot allmän lag eller hovartiklarna.1972 stod i ordnings- och polishänseende under , men poliskår hade också vissa befogenheter där. Över huvud taget synes det inte som regel ha varit fråga om att konungen i kraft av sin dispositionsrätt skulle ha haft någon offentligrättslig normgivningsmakt över ; de ordningsföreskrifter som fanns utfärdades av överståthållaren. Undantag utgörs av två föreskrifter från Riksmarskalks- Maj:ts Nådiga Reglemente Hwarefter de som bebo Kronans och Hus hafwa att sig rätta, . (), Instruktioner, ceremoniel, gratifikationer, utmärkelsetecken, ma- triklar m.m., vol. 2 nr 24. 1968 Reglemente hvarefter de, som innehafva Rum och Lägenheter uti Kongl. , de Kongl. Lust-Slotten, eller dertill hörande Hus, hafva att sig rätta, . Se även Reglemente för Ordningen och Polisen i Kongl. och dertill hörande hus, . (), In- struktioner, ceremoniel, gratifikationer, utmärkelsetecken, matriklar m.m., vol. 2 nr 24. 1969 Föreskrifter utfärdade av ståthållarna på och , . och , H. Schützercrantz samt A. F. och ; av ståthållareämbetet . (), Instruktioner, ceremoniel, gratifikationer, utmärkelsetecken, matriklar m.m., vol. 2 nr 24. 1970 Jfr att kommunala föreskrifter med straffsanktion inte ansågs gällande om de inte fastställts av Kungl. Maj:t eller grundats på delegerad fastställelse av Konungens befallningshavande (), se NJA 1885 s. 381 och 1906 s. 421. Se Bramstång Hov och slott s. 71-72. 1971 1847 s. 460. 1972 1847 s. 460-461. Finansieringen av statschefens, kungahusets och hovets verksamhet samt den kungl. dispositionsrätten till statlig egendom ämbetet, den ena om taxa för passager genom portar in till , den andra om förbud vid vite av 3 rdr 16 sk. bco mot rökning i en manegebyggnad på lades – utan rubbning av konungens dispositionsrätt – under stad.1974 Detta innebar att ordningsstadgan för kunde innehålla bestämmelser om Djurgården.1975 har i en artikel tagit upp innebörden av konungens dispositionsrätt till Djurgården.1976 Bramstång har uttalat att dispositionsrätten ”medför befogenhet för ko- nungen att bl.a. utfärda förvaltningsföreskrifter för detta område”,1977 och att komplettera ordningsstadgans föreskrifter om affischering m.m. och att det då skulle vara fråga om ”för- valtningsföreskrifter och förhållningsregler av offentligrättslig karaktär samt av mera ingripande natur än vad som kan anses vara möjligt för en enskild fastighetsägare”.1978 Han har funnit att konungen har en ”normgivningsmakt” över hovet, vilken i förhållande till ger honom ”en starkare position än fastighetsägare i allmänhet”.1979 Det är min uppfattning att Bramstång gått för långt i dessa uttalanden.1980 Som nämnts framstår ett sådant resonemang som främmande i förhållande till systematiken i 8 kap. regeringsformen. Visserligen är dispositionsrätten långtgående avseende , och konungen genom och intar i alla väsent- liga hänseenden en ägares position när det gäller att inom lagens gränser besluta över markens användning. På samma sätt som en fastighetsägare kan meddela föreskrifter om skötseln av sin skog eller sina ängar för t.ex. anställda och uppdragstagare kan konungen göra det avse- ende mark.1981 Ingenting i instruktionen för antyder emellertid att konungen har avsett att försöka delegera någon offentligrättslig normgivningsmakt till ståthållaren eller Djurgårdsförvaltningen.1982 Bötes- eller vitessanktioner har med osäkert konstitutionellt stöd förekommit i vissa ord- ningsregler för de kungl. slotten och för , men det står klart att några sådana sanktioner inte är förenliga med 8 kap. i nuvarande regeringsform. Man kan snarare jämföra med en kommuns ställning som markägare – om t.ex. någon olovligen tar mark i besittning, gäller samma regler för en offentlig markägare som för en privat.1983 Även en kommun måste i egenskap av markägare vända sig till respektive judiciell myndighet, t.ex. R. , i juridiskt, administrativt, statistiskt och borgerligt hänseende, bd 1, : P. , 1858, s. 330-333. bref till öfverståthållareembetet af angående Kungl. förläg- gande till , i for 1862-1876, 1887, s. 116-124. 1975 Se tidigast Öfverståthållareembetets kungörelse angående särskilda ordningsföreskrifter för utöfver hvad kungl. ordningsstadgan för rikets städer innehåller , i forfattningssam- ling for 1862-1876, 1887, s. 177-200, 6 § 27 mom. och 17-18 §§. 1976 Bramstång 1991 s. 330-343. 1977 Bramstång 1991 s. 337. 1978 Bramstång 1991 s. 338. 1979 Bramstång 1991 s. 340, båda citaten. Se också Bramstång Hov och slott s. 43-65. 1980 Jfr härtill även , Kungens normgivningsmakt på , kandidatuppsats uppsats . 1981 Jfr 1989 s. 30-34. 1982 Instruktion för , bilaga 4 till protokoll hållet inför H.E. 1983 Se t.ex. Lagrådsremissen Avlägsnande – en ny form av särskild handräckning, , s. 22-23. Finansieringen av statschefens, kungahusets och hovets verksamhet samt den kungl. dispositionsrätten till statlig egendom begära handräckning hos eller väcka talan vid domstol, för att komma till sin rätt, om inte det finns lagstöd för att den kan agera som myndighet.1984 1984 Se t.ex. lagen (1982:129) om flyttning av fordon i vissa fall och förordningen (1982:198) om flyttning av fordon i vissa fall. Finansieringen av statschefens, kungahusets och hovets verksamhet samt den kungl. dispositionsrätten till statlig egendom Immunitet, oberoende och finansiell neutralitet 7.Immunitet, oberoende och finansiell neutralitet Immunitet även inom andra rättsom- råden? Enligt 5 kap. 8 § regeringsformen kan konungen, eller drottning som är statschef, inte åtalas för sina gärningar. En riksföreståndare kan inte åtalas för sina gärningar som statschef. Bestämmelsen utgör enligt 10 kap. 14 § regeringsformen inte hinder mot att uppfyller sina åtaganden med anledning av Romstadgan för eller i förhållande till andra mellanfolkliga brottmålsdomstolar. gällde enligt 3 § regeringsform att konungens majestät skulle hållas i helgd och vördnad, och att hans gär- ningar skulle vara ”mot allt åtal fredade”. Konungen kan inte åtalas för sina gärningar, oavsett om de hör till utövningen av stats- chefsämbetet eller inte. Även riksföreståndare åtnjuter immunitet och kan inte ”åtalas för sina gärningar som statschef”. Den sistnämnda formuleringen är svårtolkad. Formuleringen ”gärningar som statschef” kan tolkas som att det bara är handlingar inom ämbetsutövningen som omfattas, men immuniteten blir i så fall mycket inskränkt, med tanke på att den ämbets- utövning som enligt grundlagarna är anförtrodd statschefen är så begränsad. Det handlar då främst om gärningar vid öppnande samt vid ordförandeskap i konselj och utri- kesnämnd. Riksföreståndarens gärningar ”som statschef” skulle också kunna tolkas som alla gär- ningar som riksföreståndaren begår som vederbörande är statschef, men i så fall hade preciseringen ”som statschef” varit överflödig, det hade räckt att knyta immuni- teten till riksföreståndarskapet. m.fl. har uttryckt det som att regeln avser ”brott som [riksföreståndaren] begår under utövning av statschefsämbetet”,1985 vilket inte är mera klargörande. Här kan det få betydelse om riksföreståndaren anses utöva statschefsämbetet t.ex. vid olika typer av representation. Inom Grundlagberedningen hade majoriteten ansett att immuniteten borde upphävas, medan en ledamot av beredningen och åtskilliga remissinstanser hade ansett att immuniteten borde behållas. Departementschefen anförde att åtalsimmunitet ”är mycket nära förbunden med monarkins begrepp”1986 och även finns i andra monarkier. Det ansågs ”knappast vara förenat med några praktiskt betydelsefulla olägenheter” att behålla immuniteten.1987 1985 m.fl. 2006 s. 265, så även och () version 3A. 1973:90 s. 175. 1973:90 s. 175. Immunitet, oberoende och finansiell neutralitet Immuniteten omfattar även andra typer av utkrävande av ansvar för brott, såsom straff- förelägganden.1988 Vite får enligt 9 kap. 8 § inte föreläggas när straff är utsatt, och staten får inte föreläggas vite. Även om detta avser viten och straff på processrättens område, kan noteras att utdömt vite enligt 35 kap. 7 § bortfaller på samma sätt som ådömda böter. Parallelliteten mellan straff och vite innebär att det normalt inte är möjligt att ingripa med straff och vite mot samma förfarande. Det finns dock undantag.1989 Samban- det talar ändå för att konungen även torde vara immun mot vitesförelägganden. Mot immuniteten svarar ett förstärkt straffrättsligt skydd för konungen, drottning som är statschef, eller riksföreståndare. Enligt 18 kap. , som handlar om högmåls- brott,1990 finns bestämmelser om straffskärpning om ett brott enligt 3-5 kap. innebär ”förgripelse mot Konungen eller annan medlem av konungahuset eller mot den som i egenskap av riksföreståndare fullgör statschefens uppgifter” (2 §).1991 Dessa gärningar får inte utan regeringens förordnande åtalas av åklagare, om inte någon avlidit till följd av gär- ningen (8 §). tog upp frågan om hur en prins som hade begått förräderi eller andra för rikets säkerhet menliga brott skulle hanteras. Han konstaterade att det inte fanns något lagstöd för att förklara en sådan prins successionsrätten förlustig. Men han menade också att sådana förhållanden ”kunna göra ett bredvid grundlagen gående ingripande af statsmaktens utöfvare både möjligt och måhända nödvändigt”.1992 Reuterskiöld å sin sida ansåg att de successions- berättigade också borde anses ha straffrättslig immunitet, men att konung och riksdag borde kunna ta ifrån dem successionsrätten så att de sedan kunde åtalas och dömas. Han grundade detta på ”sakens natur [och] den svenska författningshistorien”.1993 Detta är långtgående tolk- ningar eller uttalanden de lege ferenda och de kan inte anses ha betydelse numera. 7.1.3.Civilrättslig immunitet på privaträttens område? I förarbetena till regeringsformen angavs att konungen inte längre skulle åtnjuta immu- nitet i civilrättsliga angelägenheter, och detta skulle utgöra en inskränkning i förhållande till vad som tidigare hade gällt.1994 Civilrättsliga anspråk gentemot konungen ska enligt denna tolkning kunna göras gällande inför domstol. I en grundlagskommentar anförs att frågan inte är oomtvistad, med hänvisning till en artikel av hade , i anledning av Grundlagbered- ningens förslag att upphäva immuniteten, närmare analyserat den historiska bakgrunden till den straffrättsliga immuniteten.1996 När det gäller den civilrättsliga immuniteten hänvisade 1973:90 s. 276; m.fl. 2006 s. 265. 1989 , , version 3B per , kommentar till 2 §, avsnittet ”För- hållandet mellan vite och straff”. 1990 En historiskt oegentlig rubriksättning, se 1950 s. 292-293. 1991 Se 1950 s. 289. Se beträffande begreppet ’konungahuset’ avsnitt 4.3.5. 1992 1904-06 s. 216, 1911 s. 146. 1993 Reuterskiöld s. 49-50, Reuterskiöld s. 210. 1973:90 s. 175. 1995 m.fl. 2006 s. 165; se även och () version 3A. 1996 Bramstång 1972. Immunitet, oberoende och finansiell neutralitet han till Naumann, som hävdade att konungen visserligen inte åtnjöt immunitet för förplik- telser enligt civilrättsliga kontrakt m.m. men att en stämningsansökan inte kunde riktas mot konungen personligen utan skulle riktas mot hans ombud eller mot den som förvaltade hans förmögenhet. Naumann resonerade så att man fick stämma konungens enskilda kassa och inte konungen personligen, precis som man stämde statskassan och inte konungen för en fordran på staten.1997 Som Bramstång har framhållit fick detta synsätt också stöd av Högsta domstolens dom och av brev angående hans rätt som ägare av fast egendom.1999 hade i ett utlå- tande kommit fram till att konungen och det kungl. husets medlemmar kunde äga svensk fastighet.2000 Reuterskiöld menade att allmän lag måste gälla för dessa personers för- mögenhetsförhållanden.2001 När det gällde forum ansågs det adeln hade forum privilegiatum i hovrätt som första instans att detta också gällde kungahusets medlemmar.2002 Immunitetsfrågan handlar snarare om att konungen har ställt ombud för sig eller har en ställföreträdare. Har konungen inte ställt ombud för sig för en viss tvist, torde det som Nau- mann skriver om behörighet för den som förvaltar hans förmögenhet avse hovet (Riksmar- skalksämbetet eller H.M. Konungens hovförvaltning). Reuterskiöld och betrak- tade den kungliga förmögenheten som en särskild juridisk person med den befullmäktigade förvaltaren som organ.2003 Oavsett om förmögenheten var en särskild juridisk person eller inte – den ståndpunkten återkommer inte i senare upplagor av kommentar,2004 och han synes ha tagit visst avstånd från ståndpunkten2005 – menade att talan skulle riktas mot förmögenhetens förvaltare.2006 Sedan hade lagts under uppkom fråga om underhållet av vissa vägar. yrkade vid att Riksmar- skalksämbetet skulle föreläggas sköta vägarna, och fann att Riksmar- skalksämbetet inte kunde undgå att på konungens och kronans vägnar ansvara för detta un- derhåll. begärde konungens prövning av detta beslut, och konungen ogillade stadens yrkande eftersom staden hade ansvar för dessa vägar och broar inom stadens område.2007 Av intresse här är att som överordnat organ inom hovet 1997 Naumann 1879-84 bd 2 s. 67-70, 343-344 1998 JA 1852-53 s. 555; se , Allmänna civilprocessen enligt svensk gällande rätt, : , 1882, s. 70-71. 1999 Broomé 1882 s. 70-72. Jfr Cederschjöld 1828 s. 7, som hävdade att genom åtalsfriheten ”Majestätet upphöjes öfwer all answarighet inför lagen” och att konungen inte skulle i något avseende ”kunna stå i med- borgerliga förhållanden”. Om konungen ”nedstege ifrån Majestätets höjd” och underkastade sig allmän lag, ”så skulle äfwen Domstolarne kunna nödgas, uti Konungens person söka skilja den enskilta medborgaren ifrån Majestätet, til ej obetydlig fördunkling af Majestätets glans, och wåda för dess helgd”. 2000 1940 s. 76-77; Reuterskiöld s. 48. 2001 Reuterskiöld s. 48. 2002 Naumann 1879-84 bd 2 s. 338, Broomé 1882 s. 73, 1902 s. 10 och 105. 2003 Reuterskiöld s. 50, 1921 s. 6. 2004 Se t.ex. 1947 s. 7 och därefter följande upplagor. 2005 1948 s. 76, där han anger att Reuterskiöld betraktade konungens förmögenhet som en sär- skild juridisk person. 2006 1947 s. 7; , och 1971 s. 8; 1948 s. 76. till öfverståthållareembetet angående riksmarskalksembetets underdåniga besvär i fråga om skyldigheten att verkställa snöskottning å en del af vägen emellan och Ålkistan , i for 1862-1876, 1887, s. 456-457. Immunitet, oberoende och finansiell neutralitet förde talan för Djurgårdskassan (den juridiska personen) eller konungen (innehavaren av dis- positionsrätten). Det har funnits olika synsätt när det gäller huruvida konungen har civilrättslig immunitet och om en avsaknad av sådan immunitet är en förändring jämfört med tidigare gällande rättsläge. Det rådande synsättet verkar ha varit att talan mot konungen riktades mot hans kassa eller mot hans ombud, och det är oklart om det rättsläget har förändrats. Det i praktiken väsentliga torde enligt min mening vara om ett civilrättsligt anspråk riktas mot konungens privatförmögenhet (konungen personligen) eller mot någon av de juridiska personer som förvaltar olika anslag (se ovan avsnitt 6.8.7. ), eftersom detta är avgörande för partsställningen. Vem som sedan företräder parten i fråga kan bedömas på vanligt sätt enligt reglerna om ställföreträdarskap eller rättegångsombud. När det gäller indispositiva mål där talan avser en konstitutiv dom om t.ex. äktenskaps- skillnad, faderskap eller vårdnad om barn, blir situationen en annan. Bramstång noterade att hade hävdat att konungen frivilligt kunde underkasta sig en dom på t.ex. äkten- skapsskillnad,2008 medan hävdade att talan inte alls kunde riktas mot konungen, t.ex. i fråga om äktenskapsskillnad, eftersom ”allt statligt tvång (genom stämning, dom eller exekution)” var uteslutet.2009 I mål där talan inte kunde riktas mot förvaltaren av den kungliga förmögenheten, t.ex. i indispositiva mål, kunde talan enligt inte alls väckas mot konungen.2010 ansåg dock inte rättsläget vara alldeles klart.2011 Reuterskiöld menade att äktenskapsskillnad mellan konungen och drottningen inte kunde ske genom domstolsutslag ”utan blott genom konungs och riksdags förklaring om förlust af förmågan att med konungen dela tronen, d. v. s. att vara konungens gemål. Andra furstliga äktenskap upplösas rätteligen genom förklaring af Kongl. Maj:t i statsrådet eller högsta domstolen”.2012 Vad detta skulle kunna grundas på för rättsregler är tämligen oklart, men Reuterskiöld kunde senare konstatera att upplöstes ett äktenskap inom kunga- huset (det mellan prins och prinsessan , född storfurstinna av ) ge- nom beslut i statsrådet. Reuterskiöld hävdade att vanlig civillag inte utan vidare kunde gälla, eftersom äktenskapet ofta grundats på ”folkrättsliga traktater, som icke utan förhandlingar med vederbörande främmande makt må åsidosättas eller förändras”2013 (se ovan avsnitt 6.1.2.). Därav följde enligt Reuterskiöld att det var konungens prerogativ att besluta hur en fråga om äktenskapsskillnad skulle handläggas och avgöras, och det var enligt honom det som hade skett år 1914.2014 Förarbetsuttalandet om att någon civilrättslig immunitet inte längre finns markerar i denna del, om och Reuterskiölds synsätt är riktigt, en tydlig förändring – även 2008 1904-06 s. 255. 2009 1921 s. 6. 2010 1921 s. 6; , och 1971 s. 8. 2011 1948 s. 76. 2012 Reuterskiöld s. 49. 2013 Reuterskiöld s. 206. 2014 Reuterskiöld s. 206. Immunitet, oberoende och finansiell neutralitet om tvister om pengar liksom tidigare kan föras med hovet som svarande, kan den nu nämnda typen av indispositiva mål föras med konungen personligen som svarande. Ett exempel på att konungen gjort en ansökan i eget namn är ansökan om permutation av Galliera-fideikom- misset.2015 7.2.Oberoende och finansiell neutralitet Konungens och kungahusets oberoende och neutralitet har inte diskuterats sär- skilt mycket i litteraturen som ett sammanhållet tema. Temat har emellertid uppmärksammats i tre sammanhang som redan berörts, nämligen kravet på jämbördighet vid giftermål (se ovan avsnitt 5.4.4. ), de skatterättsliga privilegierna för kungahusets medlemmar (se ovan avsnitt 4.3.6.) och förbudet för medlemmar av kungahuset att inneha civila ämbeten (se ovan avsnitt 5.7.2.). Detta knyter också an till diskussionen i det sistnämnda avsnittet om frågan huruvida de successionsberättigade har en offentligrättslig ställning eller är att anse som privatperso- ner. De nämnda typerna av rättsregler kan synas något olikartade, men det finns en koppling mellan dem på så sätt att de har varit avsedda att säkerställa att kungahusets medlemmar skulle stå fria från olika intressen och grupperingar i samhället. Syftet med jämbördighetskravet var bl.a. att säkerställa att släktskapsförbindelser mellan ett kungahus och egna eller andras undersåtar inte skulle uppkomma, något som stödde sig på ”vigtiga politiska grunder”.2016 Konungen skulle stå så fri som möjligt i förhållande till alla enskilda personer och privatintressen, även om Reuterskiöld ansåg att det behovet blev mindre viktigt i takt med att den personliga kungamakten försvagades.2017 I egenskap av riks- dagsledamot argumenterade han dock för att konung och kungahus borde stå fria från famil- jeförbindelser som kunde verka tryckande och tvingande.2018 Detta har redan återgetts i av- snitt 5.4.4., men i det nu aktuella sammanhanget ska noteras att jämbördighetskravet har fungerat som ett slags skydd för kungamaktens och kungafamiljens opartiskhet. utredning om kvinnlig tronföljd angavs att skälet bakom bestämmelserna var kungahuset skulle ”bevaras som en exklusiv och sluten enhet med en viss distans till befolkningen i öv- rigt”, vilket förmenades ”utgöra en förutsättning för att kungen skall kunna inta den opartiska ställning som enligt vad förut nämnts är ett av huvudmotiven för arvsmonarkin.”2019 Även om jämbördighetskravet hade förlorat denna funktion fanns kravet på opartiskhet kvar. Enligt 45 § regeringsform fick de successionsberättigade prinsarna inte ha något civilt ämbete, eftersom de borde få överblick över statens hela verksamhet och inte bara verksamheten i någon viss befattning,2020 dock borde de ha erfarenhet av krigsmakten eftersom de kunde bli överste krigsherre.2021 Detta fick flera konsekvenser, främst att de be- hövde ha någon annan försörjning, nämligen genom anslag under statsbudgetens första hu- 2015 Regeringsbeslut, , Ju2012/3914/L2. 2016 Naumann 1879-84 bd 2 s. 47; jfr även Bramstång 1990 s. 13. 2017 Reuterskiöld s. 209. 1937:FK8 s. 9-11. 2019 SOU 1977:5 s. 42. 2020 1890 s. 57-58, som hänvisar till konstitutionsutskott. 2021 Reuterskiöld s. 49; 1948 s. 81-82. Immunitet, oberoende och finansiell neutralitet Här återfinns grunden för resonemang när han i sin diktamen till stats- rådsprotokollet utvecklade sin begäran om egna anslag under första huvudtiteln till sina söner (omnämnt även ovan i avsnitt 6.5.5. ).2022 I hans uttalande ligger att de begräns- ningar som gällde beträffande yrkesval m.m. för kungahusets medlemmar borde motsvaras av statliga anslag, underförstått för att deras opartiskhet och neutralitet skulle kunna bevaras. Motsvarande resonemang låg också till grund för de skatterättsliga privilegierna för kunga- husets medlemmar. uttalade bevillningsutskottet, efter att ha redogjort för 45 § re- geringsformen: ”Då det dessutom, åtminstone , ansetts praktiskt uteslutet, att en medlem av konungahuset skulle bekläda anställning i enskild tjänst eller uppträda som privat näringsföretagare, är det uppenbart, att de kungliga personernas förvärvs- möjligheter äro starkt kringskurna, jämfört med övriga medborgares.”2023 Detta föranledde slutsatsen att anslagen till kungahusets medlemmar inte skulle beskatt- tas. uttalade bevillningsutskottet att skattefriheten för kungahusets medlemmar för inkomst av kapital och för förmögenhet ”torde [---] få ses mot bakgrunden av att vissa grund- lagsstadgade inskränkningar gäller i fråga om möjligheterna för konungahusets medlemmar till förvärvsarbete”.2024