sou · H9B374d2 · 2021-09-23 00:00:00 — Se till en jämförelse betr. gränsdrag- ningen mellan hov- och statsekonomi i andra europeiska stater 1997 s. 239-290. 1814 Presentation för av . 1815 Naumann 1879-84 bd 2 s. 343. 1816 Presentation för av . 1817 Se , , Kungliga bouppteckningar, E IXa:2, 1859, bilaga 44, . T.ex. fanns i rum nr 56 ”Beklädnade i Ryggar och Säten af grönt och hvitt glansadt Cattun med gröna och hvita kantband till 9 st. Stolar” upptagna till ett värde av 2 rdr rmt och i rum nr 58 (teatern) ”Beklädnad af röd Schagg, med blankspik, uppå Kongl. Theaterns bänkar” upptagen till ett värde av 30 rdr rmt, något som ska jämföras med att det också förekommer möbler som tas upp i sin helhet i bouppteckningen. Även i bilaga 2, , finns t.ex. ”klädsel af röd shagg och öfwerdrag af hvit schirting till 10 Taburetter”. Kon- ceptet avseende finns i (), arkiv, D1:23, varav framgår att samma koncept användes som utgångspunkt vid bouppteckningen efter . 1818 Upplysning från . Detta kan närmast bekräftas i källorna genom bouppteckningen efter , se , , Kungliga bouppteckningar, E IXa:9, 1908, bilaga 28, , där inte längre klädslar till möbler tas upp separat. Finansieringen av statschefens, kungahusets och hovets verksamhet samt den kungl. dispositionsrätten till statlig egendom det varken har ställts krav på statlig revision av hur medlen använts eller efterfrågats förteck- ningar på denna egendom utom i bouppteckningssammanhang. har särskilda anslag beviljats av för inköp av möbler och andra inventarier, t.ex. vid 1856-58 och riksdagar (se ovan avsnitt 6.5.3.). Detta har då skett med villkoret att dessa inventarier skulle bli statens egendom och förtecknas i Kammarkollegiets listor. bestånd av vagnar utgör å andra sidan exempel på före- mål som inte är statlig egendom; de har införskaffats och det inte har beviljats särskilda anslag för dem med särskilda villkor. konstaterades att endast ett fåtal föremål vid tillhörde staten. hade enligt överenskom- melse rätt att få 15 unghästar från rikets stuterier för 200 rdr bco stycket, men denna del av överenskommelsen hade upphört att gälla. Hästarna hade åtminstone därefter betalats av hovhållningsanslaget och blivit konungens egendom. utgångs- punkt var uppenbarligen att överenskommelse innebar att sådant som inköptes för hovhållningsanslaget blev konungens egendom.1819 vagnar har delvis underhållits genom hovhållningsanslaget, vilket utgör ett undantag från den nämnda principen att anslaget inte finansierar privatägd egendom.1820 Vagnarna och andra till hörande föremål har förts över till en stiftelse (se avsnitt 6.7.3. Ett annat exempel är hanteringen av kvarlåtenskap. Han testamenterade vissa delar av sina konstsamlingar till staten, och andra delar köptes in av staten, liksom hans bok- samling.1821 Det kan antas att dessa samlingar åtminstone delvis finansierats av hovhållnings- anslaget, särskilt som frågan om finansieringen togs upp i samband med statens övertagande av föremålen. Om egendomen hade varit statlig, hade inte behövt testamentera vissa delar av den till staten, och staten hade inte behövt köpa in andra delar därav. budgetproposition begärde ytterligare medel till husge- rådskammarens vård av de statliga inventarierna. Chefen för hade då anfört bl.a följande. ”Gällande husgerådskammarinventarium förvaras i ett exemplar hos kammar- kollegium, dit tillkomst och avgång anmäles i skrivelse från riksmarskalks- ämbetet. gränser mellan husgegårdskammaren [sic] och de enskilda kungliga samlingarna uppdrogos först . föreligga särskilda inventarier för de båda kategorierna. I samband med regeringsform överfördes praktiskt taget hela det förutvarande enskilda kungliga föremålsbe- ståndet till staten. De nuvarande enskilda kungliga samlingarna ha hopbragts av den Bernadot- teska dynastien. Stora delar av dem ha genom testamentariska förordnanden av konung och konung givits stiftelsekaraktär och därmed säk- rats från arvsdelning. Härmed ha slotten tillförts ett föremålsbestånd av i huvud- sak mycket högt historiskt och konstnärligt värde som utgör ett omistligt 1819 revisorers berättelse 1873 (avseende 1872) s. 281-282 och 291-292; statsutskottets bet. 1873:19 s. 21-22. Se härtill Lyrevik 2018 s. 210-211. 1820 Presentation för av . 1873:56, statsutskottets bet. 1873:87, rskr. Finansieringen av statschefens, kungahusets och hovets verksamhet samt den kungl. dispositionsrätten till statlig egendom komplement till de statliga samlingarna. Chefen för husgerådskammaren vårdar jämväl de enskilda kungliga samlingarna.”1822 Anledningen till att det förutvarande enskilda kungliga föremålsbeståndet fördes över till staten var att avsattes (jfr ovan avsnitt 6.3.4. beträffande ). När det gäller de privata och stiftelseägda föremål som används i representationssamman- hang m.m., se nedan (avsnitt 6.7.3. 6.7.Andra intäktskällor och tillgångar 6.7.1.Karl XIII:s hemgiftskapital 1779-2004 (senare ) gifte sig med av Holstein-Gottorp. Vid riksdag beslutade ständerna att ”såsom Hemgift för Hans Kongl. Höghet , til Kongl. Maj:ts höga disposition nedsätta” ett kapital om 100 000 rdr specie, ”som för framtiden blifwer oförryckt”1823 och varav den årliga räntan om skulle utbetalas till . Räntan fortsatte att utbetalas när han hade blivit konung, men vid riksdag uppkom frågan om den även skulle utbetalas till efterträdare på tronen. Detta hade begärt, i egenskap av adopterade son och arvinge. ansåg att så borde ske.1824 Detta instämde riksda- gen i.1825 Av visst intresse är en reservation mot utskottsbetänkandet av landshövdingen friherre , som ansåg att statsutskottets utlåtande inte borde underställas för prövning. Detta förutsatte nämligen enligt att skulle ha rätt att avslå statsutskottets tillstyrkande av räntans utbetalande, men han menade att ”frågan, ifall möjli- gen tvist skulle uppstå om dessa medels vidare utbetalande, måste af Domaren, ej af Rikets Ständer afgöras”.1826 I prästeståndet anförde prosten att en eventuell fråga om ränta borde avgöras på judiciell väg, och att gåvan ”var utan allt vilkor och förbehåll gifven, och bör således, enligt all lag, tillfalla Högstsal. Konung den XIII:s rätts Innehafvare , så framt ej Riksens Ständer erbjuda att återgifva sjelfva Capitalet, hvarom nu icke är väckt någon fråga.”1827 Prosten menade, med instämmande av professor , att ”som denne skuld är gifven och ostridig, det vore vida bättre att på en gång betala hela 1952:1 bilaga 3 Första huvudtiteln s. 3. 1823 Modée bd 11 s. 615; riksdag, Bihang, bd 4, statsutskottets bet. nr 228 med bilagor, s. 1297- 1298. 1824 riksdag, saml. 4, statsutskottets bet. nr 228 med bilagor, s. 1292-1303. 1825 riksdag, ridderskapet och adelns protokoll, bd 6, avd. 1, s. 431-432; prästeståndets proto- koll, bd 5, s. 19-23; borgarståndets protokoll, bd 3, s. 2469-2473; bondeståndets protokoll, bd 5, s. 111-112. 1826 riksdag, saml. 4, statsutskottets bet. nr 228 med bilagor, s. 1296. 1827 riksdag, prästståndets protokoll, bd 5, s. 20. Finansieringen av statschefens, kungahusets och hovets verksamhet samt den kungl. dispositionsrätten till statlig egendom Capitalet, än att belasta RiksgäldsContoiret med en beständig Räntebetalning”.1828 I borgar- ståndet lade ledamoten fram åsikten fram att begreppet hemgift visade att räntan bara skulle betalas ut under livstid.1829 Riksdagsbeslutet blev att räntan även skulle betalas ut till efterträdare på tro- nen. års riksdag väckte en motion om att kapitalet skulle dras in till statsverket och att räntan – – inte längre skulle betalas ut.1830 Efter en utredning om den historiska bakgrunden gjorde statsutskottet följande uttalande. ”På grund af det beslut, Rikets Ständer vid riksdag, på sätt ofvan nämnts, fattat angående utbetalning af räntan å omförmälda hemgiftskapital, måste det anses vara fastslaget att denna ränta fortfarande står till Konungens förfogande; och häruti kan icke, såsom i motionen afses, ensidigt göra ändring.”1831 hade och senare även hans efterträdare låtit beloppet tillfalla Arméns pensionskassa. När statsutskottet skrev sitt betänkande stod det emellertid inte klart om även skulle göra så. ansåg att det i så fall skulle utgöra en förenkling om räntan fördes över till statsbudgetens tionde huvudtitel, dit pensionskassan hörde, men detta berodde på om konungen ville ta ett sådant initiativ.1832 Något sådant ini- tiativ synes inte ha tagits, eftersom utbetalningarna till hovförvaltningen fortsatte. Enligt beslut skulle betalningen av Guadeloupe-räntan upphöra (se nästa avsnitt) med motiveringen att alla betalningar till kungahuset borde samordnas under ett anslag. Som en sent påkommen följd av detta föreslog regeringen att hemgiftskapital skulle hanteras på samma sätt och att hov- och slottsstatsanslaget skulle räknas upp i motsvarande mån. I propositionen angavs att samråd hade förevarit med hovförvaltningen, som inte hade haft något att invända mot den förordade samordningen.1833 6.7.2.Guadeloupe-fonden och Guadeloupe-räntan 1815-1983 Den s.k. Guadeloupe-räntan har varit mer omdiskuterad än räntan på hem- giftskapital. Medan hemgiftskapitalet var ett nedsatt räntebärande kapital, kan Guadeloupe- räntan snarare jämföras med en ränta på ett lån. lät arkivarien fil. utreda frågan, och framställningen här grundar sig främst på hans utredning.1834 1828 riksdag, prästståndets protokoll, bd 5, s. 21. 1829 riksdag, borgarståndets protokoll, bd 3, s. 2470-2471. 1908:44 s. 10. 1908:44 s. 10-11. 2003/04:100 s. 157-158, bet. 2003/04:FiU21 s. 38-39, rskr. 2003/04:273-274. 1834 , ”Utredning angående rätten till ersättningen för ön ”, bilaga B till statsut- skottets bet. Se också främst , . Kronprinstiden, : , 1943, s. 394-398, 411-423 samt även , ”och rätten till Guadeloupe-medlen” i till , 1952, s. 377-398, den efter Wadéns utredning utkomna boken av , En furstlig svindel, : Tiden, 1978, och Lyrevik 2018 s. 41-46. Finansieringen av statschefens, kungahusets och hovets verksamhet samt den kungl. dispositionsrätten till statlig egendom Bakgrunden finns i och den allians som slöts mellan och mot . skulle ställa upp med en truppstyrka, och ut- fäste i art. V följande. ”Til följe af den fasta och säkra borgen öfwer waraktigheten af Deras så politiska som handelsförbindelser, hwilken de begge Höga Contraherande Delarne[1835] önskat gifwa Hwarandra, wil Hans Stor-Britanniska Maj:t, lifwad af Sin önskan at lemna åt Sin Allierade tydeliga bewis af Sin uprigtiga wänskap, samtycka at afträda åt , och åt Des Efterträdare på Swenska Thronen, enligt den Successions-Ordning som blifwit, den tjugusjette Septem- ber år och uprättad, besittningen af uti , och at öfwerlemna åt Hans Swenska Maj:t all den rätt Hans Stor-Britanniska Maj:t äger til denna Ö, sådan som Hans Maj:t den nu besitter. Denna Coloni skal aflemnas åt , under loppet af månad innewa- rande år, eller efter Swenska truppernes landstigning på fasta landet; i enlighet med de wilkor som blifwit öfwerenskomne emellan de båda Höga Contraherande Delarne, genom den Särskilte Artikeln som finnes bifogad wid närwarande Tractat.”1836 återfick av , som kompenserade med . Det var omdiskuterat både då och sedan om och därmed räntan skulle vara konungens personliga egendom eller statens – formuleringen ”åt Hans Maj:t Ko- nungen af , och åt Des Efterträdare på Swenska Thronen, enligt den Successions- Ordning som blifwit [---] uprättad” möjliggjorde olika tolkningar. ”Huruvida och därmed den kontanta ersättningen för denna ö borde betraktas såsom svenska statens egendom eller såsom en kungahusets en- skilda tillhörighet är på grund av de icke klara formuleringarna i [traktat mellan och ] svårt, för att icke säga omöjligt att avgöra. Redan samtiden hade olika meningar därom. Frågan om äganderätten har däref- ter övergått till att bliva ett problem för den historiska vetenskapen. Detta har utlöst en mycket lång diskussion. Spörsmålet har självfallet aldrig prövats av domstol och får därmed ur rättslig synpunkt betraktas såsom öppet.”1837 Det förefaller som att åsikten bland statsråden, när de skulle ta ställning till frågan, först var att var statens egendom, men att kronprins (XIV) fick dem att ändra sig i samband med att utländska statsskuld skulle betalas. Lösningen blev att beloppet om användes till att betala den svenska statsskulden, och att kronprinsen och hans arvingar skulle få ränta på om 200 000 rdr bco . Om var konungens personliga egendom, gav han alltså till staten och lånade ut resten. Om egentligen var statens egendom, in- nebar beloppet om 200 000 rdr bco ett extra påslag på hovhållningsanslaget. parterna, ”Les Deux Hautes Parties Contractantes” i den franska texten. 1836 Förenings-Förbund af Å ena, samt Hans Maj:t Konungen af det Förenade Riket och Å andra sidan, Afhandladt och afslutit i , och bekräftadt på och i . Årstrycket, 1813. 1837 1957 s. 4. Finansieringen av statschefens, kungahusets och hovets verksamhet samt den kungl. dispositionsrätten till statlig egendom märksammas att om Guadeloupe-medlen hade gått till statskassan, hade antagli- gen begärt att ständerna skulle ersätta hans ekonomiska uppoffringar, något som förmodligen inte hade nekat även om beloppet troligen hade blivit lägre. ansåg sig nämligen ha rätt till kompensation för förluster av egendom som han lidit i samband med att han lämnade . accepterade synsätt och uttryckte sin tacksamhet för att den ut- ländska statsskulden kunde minskas genom transaktionerna. Formuleringen traktat var tvetydig, och den lämnar betydande utrymme för tolkningen att det var konungen av och hans efterträdare i egenskap av statsöverhuvud som hade rätt till och sedermera ersättningsbeloppet. Tvetydigheten beror, som så ofta när det gäller svårtol- kade avtal, på att kompromisser gjorts i olika förhandlingsomgångar. kritiserades för sitt handlande och riksdag blev det en riksdagsfråga.1838 började frågan tas upp i den vetenskapliga forskningen. var av uppfattningen att anspråket på Gu- adeloupe ”på tämligen osäkra grunder”1839 ansågs tillhöra konungen och hans efterträdare på tronen personligen. En anledning till sätt att uppfatta ersättningen var att han ville ha en inkomstkälla som var oberoende av . I kom sedan frågan om Guadeloupe-räntan upp med ojämna mellanrum. Vid riksdag motionerade ledamoten i andra kammaren om nedsättning av anslaget under första huvudtiteln. Det hade han motionerat om även tidigare,1841 men tog han upp att en fordran som staden hade på borde betalas med hjälp av Guadeloupe-räntan. anförde emellertid beträffande denna ränta att: ”detta belopp enligt Rikets församlade Ständers beslut och Riksgälds- kontorets utfärdade förbindelse blifvit utfäst såsom ersättning till dåvarande Kronprinsen och hans arfvingar enligt Suc- cessions-ordningen för den förlust, som uppkommit derigenom, att Kongl. Maj:t åtagit sig att utaf de medel, hvilka, enligt traktat med Stora Brittanien [sic], såsom lösen för ön tillfallit Konungen och hans efterträdare, besörja liqvi- den af den utländska gäld, hvarför då häftade; varande vid hufvudbok för fogad en tablå öfver kontorets ut- ländska skulder, deribland någon Svenska statens skuld till staden icke finnes beräknad, utan tillhör denna skuld, hvilken uppkommit tillhörde , sådana kronofordringar, hvilka, sedan de blifvit veder- börligen pröfvade och godkända samt af Kongl. Maj:t till betalning i nåder fast- ställda, böra af enligt gällande reglemente liqvideras.”1842 , som hade motionerat om att utbetalningen av hemgiftskapital skulle upphöra, motionerade om att förutsättningarna för 1838 riksdag, statsutskottets bet. nr 45 s. 6-7 och nr 317. 1839 Reuterskiöld s. 76. 1840 Se Svenskt biografiskt lexikon, bd 29 (). 1841 Se statsutskottets bet. 1868:25, 1869:32, 1870:21, 1871:10 och 1872:5. 1872:5 s. 2. Finansieringen av statschefens, kungahusets och hovets verksamhet samt den kungl. dispositionsrätten till statlig egendom utbetalandet av Guadeloupe-räntan skulle utredas, så att en överenskommelse med ko- nungen om dessas upphörande kunde träffas.1843 redogjorde kort för den hi- storiska bakgrunden och för hur lånen lösts och drog slutsatsen att ”konung arfvingar enligt successionsordning äro lag- ligen berättigade att uppbära ifrågavarande årliga anslag af [ett belopp som motsvarade 200 000 rdr bco]; och med afseende härå synes någon ytterligare utredning i denna fråga, på sätt af motionären föreslagits, icke vara af behofvet påkallad. Ej heller kan utskottet ansluta sig till det i motionen uttalade syftet att söka vinna en uppgörelse med Hans Maj:t Konungen om aflösning af detta anslag. I betraktande af de betydande kapitalutgifter, som en sådan aflös- ning under alla förhållanden måste kräfva, synes densamma nämligen icke för staten vara att föredraga framför den nuvarande ordningen.”1844 Motionären anförande i innehåller en närmare genomgång av frå- gan, och han vidhöll sitt krav på utredning samt föreslog att skulden åtminstone kunde amor- teras successivt.1845 Utskottets företrädare framhöll att formuleringen ”lagligen berättigade” syftade på det avtal som ingått med konungen, inte de bakomliggande historiska förhållandena.1846 begärdes på nytt utredning av frågan, och statsutskottet initierade den nämnda utredningen av drog inte egentligen någon egen slutsats om rättslä- get, men han synes ha fäst särskild vikt vid dels slutsats att genom sitt beslut erkände kungahuset som den rättmätige ägaren av de 24 miljonerna, dels . slutsats att ett slags samäganderätt till uppkommit mellan konungen personligen och staten.1848 Denna sistnämnda slutsats hade grundat på att hade haft för avsikt att förvärva en besittning som skulle vara dynastins enskilda, en inkomstkälla utöver anslaget från , men misslyckats med detta. Som upp- fattade traktatförhandlingarna och den slutliga traktatens ordalydelse hade varken kungahu- set eller riket vart för sig någon äganderätt, utan det var fråga om ett slags samäganderätt. Detta skulle också stämma väl överens med att hälften av beloppet användes till att lösa statsskulden direkt och att den andra hälften tillföll kronprinsen men av denne lånades ut för att lösa resterande del av statsskulden. Mot slutsatsen kan dock invändas att traktatens orda- lydelse inte ger särskilt mycket stöd för att det skulle vara fråga om något slags samäganderätt, jämfört med alternativen att konungen agerat antingen personligen eller som statens företrä- dare.1849 Resultatet blev att statsutskottet delade den bedömning som gjorts år 1908.1850 Detta måste anses vara en korrekt bedömning utifrån ett rättsligt perspektiv, eftersom det väsent- liga är att accepterade skuldförbindelsen. Slutsatsen gäller även om ”vissa 1908:43 s. 7. 1908:AK28, s. 47-56. Se även s. 56-62. 1908:AK28, s. 59. 1848 1957 s. 12, 14 och 16. 1849 Jfr härtill 1978 s. 123-124. 1957:177 s. 2. Finansieringen av statschefens, kungahusets och hovets verksamhet samt den kungl. dispositionsrätten till statlig egendom episoder i [bl.a. Guadeloupefondens] historia vittna om en tydlig lust att gentemot statsverket driva en rätt skarp affärspraxis till förmån för den egna kassan”,1851 som sammanfat- tade handlande, även om han också framhöll samme konungs generositet i andra sammanhang, nämligen beträffande vissa fonder som var ställda till kungahusets pri- vata förfogande men ändå användes för allmänna ändamål.1852 ställningstagande blev sedan styrande för bedömningen när frågan nästa gång kom upp, år 1961.1853 Vid riksdag väcktes en motion om att Guadeloupe-räntan borde redovisas under första huvudti- teln. ställde sig inte bakom förslaget men ansåg att räntan borde anges på ett tydligare sätt, eventuellt även med en hänvisning under första huvudtiteln till staten för riks- gäldsfonden.1854 Vid 1977/rikdag lades motioner fram med begäran om en närmare utredning av Guadeloupe-frågan. fann ej anledning att utreda frågan på nytt.1855 Detsamma hände vid 1979/80 och 1980/riksdagar.1856 Vid 1981/gjorde ett tillkännagivande om att regeringen borde ta upp överläggningar med H.M. Konungen om och hur räntan kunde avvecklas, även om utskottet ansåg att frågan om rätten till utbetalningarna var noggrant utredd.1857 I budgetpro- positionen vid nästa angavs att inte ensidigt kunde frångå det avtal som låg till grund för utbetalningen av Guadeloupe-räntan, och det instämde finansutskottet i. Överläggningarna mellan regeringen och hade då lett till en överens- kommelse om att Guadeloupe-räntan skulle samordnas med hovhållningsanslaget. Resultatet blev att den särskilda ränteutbetalningen avskaffades och att hovhållingsanslaget höjdes med motsvarande belopp.1858 I sammanhanget kan noteras att ön till riksdag hanterades på ett sätt som liknade en kungl. dispositionsrätt.1859 beslutade att och ”de Ultramarinska Besittningar, hwilka kunna förwärfwas under Krona, [borde] undantagas från Stats-författning, administration och drätsel” och förvaltas efter särskilda grunder. Anledningen även till detta var önskemål om att ha en inkomstkälla som inte kontrollerades av riksdagen.1860 Riks- dagen framhöll att eventuella brister inte skulle belasta statsverket, och att eventuella över- skott skulle sparas för att täcka senare brister. skulle därmed överlämnas till ”Kongl. Maj:ts Egen omedelbara höga åtgärd”.1861 Om hade tillfallit skulle ön ha hanterats på samma sätt som , vilket skulle kunna tala för att hela 1851 1943 s. 421. 1852 Se 1943 s. 412-414, se även s. 419-420 betr. användningen av Guadeloupefondens överskott efter betalningen av statsskulden. 1961:1 s. 1-2. 1972:FiU36, rskr. 1977/78:FiU22. 1979/80:FiU19, bet. 1980/81:FiU19. 1981/82:FiU23, rskr. 1981/82:26. 1982/83:100 bilaga 3 Kungl. hov- och slottsstaterna s. 1-2, bet. 1982/83:FiU29, rskr. 1982/83:186. 1859 Bexhed 2020 s. 239-240. 1860 1943 s. 396. 1861 riksdag, Bihang, bd 1, proposition s. 233-236, citaten från s. 235 (jfr även s. 295-296), konsti- tutionsutskottets bet. s. 184, statsutskottets bet. s. 236-238, rskr. Finansieringen av statschefens, kungahusets och hovets verksamhet samt den kungl. dispositionsrätten till statlig egendom ersättningen för föll under konungens personliga disposition. Detta gäller även om man inte hade tagit slutlig ställning till hur ett överskott skulle hanteras om en besittning avvecklades. Det skulle i så fall sakna betydelse vad det stod i traktaten med , och slutsatsen om rätt till Guadeloupe-medlen skulle snarare kunna grundas riksdagsbeslut.1862 Vid riksdag föreslog Kungl. Maj:t att skulle återställas ”under administration och drätsel”, eftersom Kungl. Maj:t ansåg det ”med en välförstådd ordning mindre öfverensstämmande, att någon Rikets besittning är undantagen från Rikets Statsförfattning och allmänna förvaltningsformer”, något som biföll.1863 Någon motsvarande fråga kunde därefter inte uppkomma beträffande . 6.7.3.Andra fideikommiss, stiftelser och tillgångar och dess samband med Arvfurstens palats har redan nämnts (se ovan avsnitt 6.4.8.). Avkastningen tillfaller den som står näst i tur i successions- ordningen efter tronföljaren, prinsessan . I samband med försäljningen av Arvfurstens palats till statsverket var konungens avsikt att skulle föreslå en av de tre personer som skulle delta i förvaltningen av försäljningsintäkten, och att de övriga två förvaltarna skulle föreslås av respektive stiftelsens för- månstagare.1864 framgår att hovmarskalken och hovmarskal- ken C. M. Lilliehöök förklarade sig ”i enlighet med bestämmelserna i ett detta år [1905] mellan konungahusets medlemmar ingånget familjefördrag omhänderhafva ifrågava- rande egendom för prinsessan räkning”.1865 upphörde medlen att förvaltas av , och upphörde regeringen att utse en person att delta i förvaltningen av tillgångarna.1866 gemål av Leuchtenberg var född prinsessa av och var , genom ett förordnande av , hertiginna av Galliera. Till hertigdömet hörde dels värdefulla föremål, dels fastigheter, som såldes .