sou · H9B346 · 2021-06-17 00:00:00 — I protokollet tas även upp frågor som översändande av slutunderrättelse med e-post, doku- mentationsbrister och snabbförfarandets konsekvenser för samord- ning av åtal. Rutinerna kring tillgänglighetsdelgivning är i regel genomtänkta och ändamålsenliga. För tingsrättens del finns dock visst utrymme för att genom en översyn av rutinerna uppnå en mer konsekvent och effektiv handläggning. Beträffande den praktiska tillämpningen har vid granskningen uppmärksammats vissa brister framför allt från polisens sida. Exempelvis har i flera fall upptäckts felaktigheter i den checklista som polisen bifogat förundersökningsprotokollet och som normalt utgör åklagarens och domstolens enda underlag för att be- döma förutsättningarna för tillgänglighetsdelgivning. I ett mål fick polisens felaktiga uppgifter i checklistan till följd att tingsrätten an- vände delgivningsformen, trots att det kan ifrågasättas om det verk- ligen fanns förutsättningar för det med hänsyn till att den misstänkte hade fått en ofullständigt ifylld informationsblankett. En samman- fattande slutsats från granskningen är att tillgänglighetsdelgivningen från rättssäkerhetssynpunkt ställer höga krav på samtliga led i hand- läggningen. Tingsrätten får i ett fall kritik med anledning av att den tilltalade i ett mål dömts utan att ha delgetts åtalet. Tingsrätten hade avsett att delge stämning med förenklad delgivning – då förut- sättningar för tillgänglighetsdelgivning inte förelåg – men inte skickat något kontrollmeddelande dagen efter att handlingarna sänts. Justitiekanslerns granskning avslutas med de synpunkter som framgår av protokollet. Avsnitt 2 – Bakgrund Regeringen beslutade att ge , Åklagar- myndigheten, , Attunda tingsrätt, , och i uppdrag att i norra genomföra en försöksverksamhet med snabbare lagföring i brottmål. Syftet med försöksverksamheten var att enklare brott ska kunna utredas och lagföras än vad som dittills hade varit fallet (prop. 2017/18:67 s. 6). Målsättningen angavs i ett första steg till att brottsutredning och lagföring skulle kunna ske från polisens ingripande och i ett andra steg . Försöksverksamheten inleddes och ska pågå till och med utgången av 2022. Verksamheten har succes- sivt utökats såväl geografiskt som till innehåll och antal medverkande myndigheter. Ett särskilt snabbförfarande för lagöverträdare under pågår och ska fortsätta till och med utgången av 2020. Det bygger till skillnad från snabbförfarandet för vuxna lagöverträdare inte på en tidsbegränsad författningsreglering utan på ett samverkansuppdrag till berörda myndigheter. Genom beslut gav regeringen en särskild ut- redare i uppdrag att utreda ett permanent snabbförfarande i brottmål och andra åtgärder för en snabbare lagföring av brott (dir. 2020:6). Uppdraget ska redovisas . (Brå) presenterade en utvärdering av försöksverk- samheten (Rapport 2020:3, Snabbare lagföring – utvärdering av en försöksverksamhet i norra ). Utvärderingen har ett brett perspektiv och omfattar frågor som myndighetssamverkan, hand- läggningstider och omfattning samt effekter och påverkan på övrig verksamhet. Justitiekanslern har, enligt lagen (1975:1339) om Justitiekanslerns tillsyn och förordningen (1975:1345) med instruktion för Justitie- kanslern, tillsyn över att de som utövar offentlig verksamhet efterlever lagar och andra för-fattningar samt i övrigt fullgör sina åligganden. beslutade Justitiekanslern att granska försöksverk- samheten med snabbare lagföring i brottmål ur ett rättssäkerhets- perspektiv. I granskningen ingick ett antal avslutade mål hos Attunda tingsrätt, i vilka åtal hade väckts av Västerorts åklagarkammare i (främst av kammarens mängdbrottsenhet). Vidare ingick ett antal ärenden med utfärdade och godkända strafförelägganden hos samma åklagarkammare. För samtliga mål och ärenden gällde att förundersökningen hade genomförts under medverkan av poliser från lokalpolisområdena , eller i region , med förundersökningsledare från utredningsjouren i samma region. Hela handläggningen granskades, dvs. från polisens inledande ingripande till domstolens eller åklagarens avslutande lag- föring. Granskningen hade inte föranletts av något enskilt ärende som förekommit hos Justitiekanslern. De berörda underrättades om granskningen . Justitiekanslern beställde ett antal akter från tingsrätten och åklagar- kammaren. De levererade akterna innehöll bl.a. förundersöknings- protokollen. Justitiekanslern gjorde dock en kompletterande beställning till av vissa handlingar som inte var inkluderade i protokollen, bl.a. blanketter med information om tillgänglighets- delgivning m.m. Med några undantag var akterna kompletta . Granskningen ägde rum i Justitiekanslerns egna lokaler. Granskningen omfattade inte några mål eller ärenden med lag- överträdare under . Sådana mål och ärenden har inom ramen för snabbförfarandet förekommit i relativt begränsad utsträckning, i vart fall som beställningen avsett. Vad gäller tings- rättens mål har åtalen dessutom inte väckts av den åklagarkammare som granskats, eftersom ärenden med unga lagöverträda-re hanteras geografiskt på respektive kammare (i det här fallet Norrorts åklagar- kammare i ). Mot den bakgrunden avstod Justitiekanslern från att utöka granskningen till att inkludera snabbförfarandet för lagöverträdare under . I stället överväger Justitiekanslern att granska den delen av försöksverksamheten samt då utsträcka granskningen till att omfatta samt fler än en domstol och åklagarkammare. Tingsrätten, åklagarkammaren, de tre lokalpolisområdena och utredningsjoursektionen har under hand fått ta del av ett utkast till detta protokoll och beretts tillfälle att komma in med synpunkter på de iakttagelser som har redovisats. Avsnitt 3 – Inspektionens omfattning Avsnitt 3.1 – Syfte och inriktning Granskningen var inriktad på handläggningen främst ur ett rätts- säkerhetsperspektiv. Frågor som uppmärksammades var bl.a. delgiv- ningsfrågor, den tilltalades eventuella behov av offentlig försvarare, tolk och översättning av handlingar, fullmaktsförfarande vid strafföreläg- gande samt formulering av gärningsbeskrivning vid delgivning av brottsmisstanke jämfört med stämningsansökan eller strafföreläg- gande. En övergripande fråga var även om de granskade målen och ärendena lämpade sig för att handläggas inom ramen för snabbför- farandet. De granskade målen och ärendena omfattade mestadels vanliga typer av bötesbrott som t.ex. ringa stöld, ringa narkotikabrott och olovlig körning. De flesta omfattade endast en tilltalad eller straff- förelagd person samt en enda brottsmisstanke, men i några av målen förekom två tilltalade eller två–tre brottsmisstankar per person. Anmärkas kan vidare att tingsrätten med några få undantag inte dömt ut annan påföljd än dagsböter i de granskade målen. Undantagen avsåg grovt rattfylleri och var också de enda målen i vilka yttrande från Kriminalvården inhämtats. En annan iakttagelse var att Polismyn- digheten inte i något av de granskade fallen hade utnyttjat möjlig- heten till förenklad utredning enligt 23 kap. 22 § (RB), trots att ett antal av ärendena framstod som möjliga att hand- lägga i en sådan ordning (jfr angående arbetssättet Ds 2017:36 s. 102 f.). De rättsliga utgångspunkterna för granskningen i olika delar fram- går i avsnitt 4. Avsnitt 3.2 – Avgränsning och tillgängligt material Justitiekanslern tog inför granskningen del av bl.a. förarbetena till den lagstiftning som reglerar försöksverksamheten (Ds 2017:36 och 2018:9 samt prop. 2017/18:67 och 2018/19:139), de olika regerings- besluten med uppdrag till berörda myndigheter och tidigare nämnda rapport från Brå. besökte även två av projektets deltagare lokalpolisområde i region inför granskningen. Där fick de från utredare och jourförundersöknings- ledare generell information om hur polisen praktiskt arbetar med de utredningar som ingår i försöksverksamheten. –tingsrätten skulle tillhandahålla akterna i de 400 senast avslutade målen som ingått i försöksverksamheten, i vilka åtal väckts av den aktuella åklagarkammaren och i vilka domen vunnit laga kraft , samt att –åklagarkammaren skulle tillhandahålla akterna plus förundersök- ningsprotokollen i de 100 senast avslutade ärendena som ingått i försöksverksamheten, i vilka strafföreläggande utfärdats och god- känts och i vilka förundersökningen handlagts av något av de aktuella lokalpolisområdena. Som framgått ovan gjorde Justitiekanslern därefter en kompletterande beställning till av vissa blanketter m.m. Dessutom bidrog med förundersökningsprotokoll i några fall där ett sådant saknades i tingsrättens akt. Med anledning av frågor som uppstod under granskningens gång inhämtade Justitiekanslern från tingsrätten och åklagarkammaren deras interna dokument och riktlinjer för handläggningen av mål respektive ärenden i snabbförfarandet. Vidare kontaktades tingsrätten för kompletterande information om delgivning-en i vissa mål. Merparten av akterna från tingsrätten och samtliga akter från åklagar- kammaren hade registrerats . Justitiekanslern granskade varje mål och ärende som stämde med beställningens villkor. Gransk- ningen kom därmed att omfatta 349 avdömda mål och 84 ärenden med utfärdade strafförelägganden. Att övriga mål och ärenden sål- lades bort berodde på att förundersökningen i de fallen hade hand- lagts av annat lokalpolisområde än de tre som omfattades av gransk- ningen. Avsnitt 4 – Rättsliga utgångspunkter Avsnitt 4.1 – Delgivningsfrågor Den nya delgivningsformen tillgänglighetsdelgivning regleras i lagen (2018:160) om försök med tillgänglighetsdelgivning i brottmål. Enligt 2 § får den tilltalade delges stämning och andra handlingar i ett brottmål genom att handlingarna hålls tillgängliga vid tingsrätten från och med en i förväg bestämd tidpunkt. För att delgivningsfor- men ska få användas krävs att den tilltalade fått information om att sådan delgivning kan komma att användas i målet, och från och med vilken tidpunkt och vid vilken tingsrätt handlingarna kommer att hållas tillgängliga (3 §). Detta är avgörande för den misstänktes möj- lighet att kunna bevaka delgivningen och tillvarata sin rätt (se prop. 2017/18:67 s. 11). Informationen ska vid ett personligt sam- manträffande ha delgetts den tilltalade av en åklagare eller av en polis- man eller någon annan anställd vid som myndig- heten har utsett. Tillgänglighetsdelgivning har skett när handlingarna har gjorts tillgängliga och den tingsrätt som den tilltalade enligt 3 § har fått information om (4 §). Informationen om tillgänglighetsdelgivning enligt 3 § i nämnda lag ska enligt 7 § förordningen (2017:1028) om en försöksverksam- het med snabbare handläggning av brott (förordning) lämnas skriftligen. De handlingar som görs tillgängliga ska som det skett sändas av tingsrätten till den tilltalade, om det är möjligt och inte bedöms obehövligt (8 §). Handlingarna ska om möjligt sändas på elektronisk väg eller annars med post. Den som delger informa- tionen om tillgänglighetsdelgivning ska fråga den misstänkte vilken adress handlingarna ska sändas till. En sådan slutunderrättelse enligt 23 kap. 18 a § RB (se nedan) som enligt 12 b § andra stycket för- undersökningskungörelsen (1947:948; FuK) lämnas skriftligen får sändas på elektronisk väg i stället för med post (4 §). Delgivning av underrättelsen behöver endast ske om det är föreskrivet ett svårare straff än fängelse för brottet (vilket kan jämföras med att nämnda bestämmelse i FuK annars drar gränsen för delgivning vid fängelse ). Om en underrättelse inte behöver delges ska den misstänkte dock informeras om det och även om på vilket sätt han eller hon kommer att få del av underrättelsen. har meddelat närmare föreskrifter och allmänna råd om den information som ska lämnas om tillgänglighetsdelgivningen och slutunderrättelsen. Av PMFS 2019:10, FAP 619-1, framgår bl.a. följande. Information om tillgänglighetsdelgivning i brottmål ska lämnas skriftligen och delges vid ett personligt sammanträffande (3 §). Om det är möjligt ska till den misstänkte lämnas information om sättet för slutunderrättelse, om tillgänglighetsdelgivning, om förenk- lad delgivning och om preliminär tid för huvudförhandling i tings- rätten (4 §). Tillgänglighetsdelgivning kan vara olämplig exempelvis om den misstänkte på grund av språkförbistring (se nedan), berusning eller kognitiv nedsättning inte kan förväntas ta till sig innebörden av den information som lämnas om delgivningssättet (se allmänna råd till 3 §, se även prop. 2017/18:67 s. 12). En annan delgivningsform – som är vanligt före- kommande både vid förundersökningar och vid handläggning i dom- stol – är förenklad delgivning. Sådan sker enligt 22 § delgivnings- lagen (2010:1932) genom att handlingen som ska delges skickas till delgivningsmottagaren och att det närmast följande arbetsdag skickas ett kontrollmeddelande om att handlingen har skickats. Båda hand- lingarna ska skickas till mottagarens senast kända adress (23 §). Om den adressen inte kan användas får handlingarna i stället skickas till folkbokföringsadressen om sådan finns och det inte är samma adress. Förenklad delgivning har skett när har förflutit från det att handlingen skickades, om kontrollmeddelandet har skickats på föreskrivet sätt och det inte med hänsyn till omständigheterna fram- står som osannolikt att handlingen kommit fram (26 §). Förenklad delgivning får bara användas om det inte är olämpligt (4 §) och om den som ska delges har blivit informerad om att del- givningsformen kan komma att användas (24 §). I tingsrätten kan det ske genom att domstolen själv informerar parten under målets handläggning. Sådan information ska – såvitt nu är av intresse –delges genom s.k. vanlig delgivning (med delgivningskvitto), munt- lig delgivning, stämningsmannadelgivning eller tillgänglighetsdelgiv- ning (25 § nämnda lag och 2 § lagen om försök med tillgänglighets- delgivning i brottmål). Tingsrätten kan också använda sig av den information om förenklad delgivning som har lämnats av bl.a. Polis- myndigheten (33 kap. 6 § andra och tredje stycket RB). I det fallet får tingsrätten även använda delgivningsformen för delgivning av stämning. En förutsättning för detta är dock att inte än har förflutit från det att den tilltalade delgavs informationen till dess att handlingarna skickas. Avsnitt 4.2 – Rätten till offentlig försvarare och tolk m.m. Av 21 kap. 3 § RB framgår att den misstänkte får biträdas av för- svarare och att försvararen utses av den misstänkte. En offentlig försvarare har den misstänkte dock enligt 3 a § som huvudregel inte rätt till annat än om han eller hon är anhållen, häktad eller misstänkt för ett brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse . Därutöver finns en rätt till offentlig försvarare i vissa närmare angivna situationer, bl.a. om den misstänkte med hänsyn till utredningen om brottet är i behov av det. Regleringen innebär att den misstänkte normalt inte har rätt till offentlig försvarare i de mål och ärenden som är aktuella för snabbförfarandet. Rätten till tolk under förundersökningen för den som inte be- härskar svenska framgår av 23 kap. 16 § andra stycket RB jämförd med 5 kap. 6 § RB (som gäller förhör i domstol). I de förundersök- ningar av mycket enkel beskaffenhet som ingår i snabbförfarandet – där förhör med den misstänkte normalt sker redan på ingripande- platsen och information ska överlämnas om delgivningsform m.m. – används i praktiken en telefontolk när så är möjligt. Skulle en sådan inte finnas tillgänglig på det aktuella språket har polisen möjlighet att i stället kalla den misstänkte till förhör . I fråga om översättning av handlingar under förundersökningen hänvisar 23 kap. 16 § andra stycket RB till 33 kap. 9 § RB, som regle- rar domstols skyldigheter att översätta handlingar. Enligt sistnämnda bestämmelse får rätten vid behov översätta handlingar som kommer in till eller skickas ut från rätten. Domstolen är skyldig att åt den misstänkte översätta en handling i ett brottmål eller de viktigaste delarna av den, om en översättning är av väsentlig betydelse för att den misstänkte ska kunna ta tillvara sin rätt. Till väsentliga hand- lingar hör bl.a. åtal och domar (prop. 2012/13:132 s. 27). Översätt- ningen får göras muntligen om det inte är olämpligt med hänsyn till det som handlingen eller målet rör eller någon annan omständighet. Frågorna kan aktualiseras av åklagaren genom en anteckning om den tilltalades tolkbehov i stämningsansökan. Som nämnts ovan kan tillgänglighetsdelgivning vara olämplig att använda om den misstänkte på grund av språkförbistring inte kan förväntas ta till sig innebörden av den information som lämnas om delgivningssättet. Det framgår av allmänna råd till 3 § i PMFS 2019:10, FAP 619-1, som också innehåller följande anvisningar för tillämp- ningen av delgivningsformen. En översatt version av informations- formuläret bör överlämnas till den misstänkte på ett språk som han eller hon behärskar. Om detta inte är möjligt kan en översatt version av formuläret i stället skickas till den misstänkte per post eller på elektronisk väg, t.ex. via e-post, under förutsättning att han eller hon fått del av den svenska versionen av formuläret och den översatta versionen skickas i omedelbar anslutning till detta. Av 3 § framgår att om tolk har använts vid det personliga sammanträffandet ska detta särskilt anges. Enligt uppgift från finns de aktuella blanket- terna översatta till 20 olika språk. Målsättningen i snabbförfarandet är att polispatrullerna ska kunna komma åt de översatta versionerna digitalt med sina mobiltelefoner. Avsnitt 4.3 – Gärningsbeskrivning, slutunderrättelse m.m. När förundersökningen har kommit så långt att någon skäligen miss- tänks för brottet, ska den misstänkte enligt 23 kap. 18 § första stycket RB underrättas om misstanken när han eller hon hörs. Genom under- rättelsen får den misstänkte klart för sig att han eller hon i utred- ningen intar ställning som misstänkt och vad misstanken närmare avser. Den misstänkte vet därmed vad han eller hon ska inrikta sitt försvar mot och får också i och med underrättelsen vissa rättigheter, som t.ex. rätten att biträdas av försvarare och att under vissa förut- sättningar få en offentlig försvarare förordnad (se 12 § FuK). När förundersökningen är slutförd ska den enligt 23 kap. 18 a § RB slutdelges med den misstänkte och i förekommande fall för- svararen. De ska ges skälig tid att begära eventuell komplettering av utredningen och i övrigt anföra vad de anser nödvändigt. Något åtal får inte beslutas innan detta har skett. –läst ihop med 23 kap. 18 § RB – är alltså att åtal inte får väckas utan att den misstänkte har delgetts misstanke om den gärning som åtalet omfattar (jfr Fitger m.fl., m.m., , kommentaren till 23 kap. 18 a §). Underrättelsen om brottsmisstanken ska ses i ljuset av 45 kap. 4 § RB som reglerar vad åklagaren behöver uppge i stämningsansökan. Kravet på beskrivning av den brottsliga gärningen relaterar i sin tur till 30 kap. 3 § RB som anger gränserna för rättens prövning i brott- Dom får inte avse annan gärning än den för vilken talan om ansvar i behörig ordning förts. Enligt artikel 6.3 a) i har var och en som blir anklagad för brott rätt att utan dröjsmål, på ett språk som personen förstår och i detalj, bli underrättad om innebörden av och grunden för anklagelsen mot honom eller henne. I fråga om hur pass preciserad underrättelsen ska vara har uttalat att den ska vara tillräckligt tydlig för att den anklagade ska kunna försvara sig mot den. (Se t.ex. Mattoccia mot , dom , no. 23969/94, se även , Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, 2015, s. 340 f.) Avsnitt 4.4 – Strafföreläggande Strafföreläggande enligt 48 kap. RB innebär att den misstänkte före- läggs ett bötesstraff, efter vad åklagaren anser att brottet bör föran- leda, som den misstänkte får godkänna eller inom (2 §). Under vissa förutsättningar får strafföreläggande avse vill- korlig dom eller sådan påföljd i förening med böter. Även särskild rättsverkan, som t.ex. förverkande av egendom, och enskilt anspråk kan omfattas av ett strafföreläggande. För att ett strafföreläggande ska få utfärdas krävs bl.a. att det finns förutsättningar för allmänt åtal och att det i föreläggandet tas upp alla brott av den misstänkte, vilka enligt åklagarens vetskap föreligger till bedömning (5 §). Godkän- nande av strafföreläggandet sker normalt genom att den misstänkte skriver under och till behörig mottagare lämnar en förklaring, att han eller hon erkänner gärningen och godtar det straff m.m. som tagits upp i föreläggandet (9 §). I vissa fall kan godkännande också ske ge- nom att hela det förelagda beloppet betalas till mottagande myndig- het (11 §). Skriftligt godkännande av strafföreläggande, som inte avser vill- korlig dom, får i den misstänktes ställe lämnas av den som är ombud för honom eller henne, om det till åklagaren inges fullmakt i original (48 kap. 10 § RB). Fullmakten ska, såvitt nu är av intresse, innehålla en förklaring om att ombudet har rätt att godkänna strafföreläggan- det på den misstänktes vägnar. Den ska även innehålla uppgift om det brott som godkännandet får avse – inklusive uppgift om brottets art samt tid och plats för brottet – samt uppgift om den högsta bötes- påföljd, den särskilda rättsverkan och det enskilda anspråk som den misstänkte är villig att godta. Har sådan fullmakt getts in till åklag- aren, får ombudet motta handlingar i saken på den misstänktes vägnar. För försöksverksamheten gäller enligt 5 § förordning att åklagaren skriftligen ska underrätta den misstänkte om att ett straff- föreläggande godkänts med stöd av fullmakten. Polisman eller annan som håller förhör med den misstänkte får enligt 3 § strafföreläggandekungörelsen (1970:60) inte föreslå honom eller henne att utfärda en fullmakt som avses i 48 kap. 10 § RB, utan att den misstänkte har erkänt brottet och det finns särskild anledning att anta att saken inte eller bara med svårighet kan avgöras genom strafföreläggande om fullmakt inte utfärdas. Sistnämnda krav gäller dock enligt 5 § förordning inte i försöksverksamheten; i stället får den misstänkte föreslås fullmaktsförfarande redan vid erkänt brott. Fullmaktsförfarandet har i försöksverksamheten tillämp- ats endast på vissa brottstyper, som exempelvis ringa stöld från butik, rattfylleri, olovlig körning och ringa narkotikabrott genom eget bruk. Enligt 1 § strafföreläggandekungörelsen bör åklagaren utfärda strafföreläggande för den misstänkte om det finns förutsättningar för det, i stället för att väcka åtal. Riktlinjer för åklagarnas tillämpning finns i Rätts-PM 2015:4 Strafföreläggande. Avsnitt 4.5 – Domstolens avgörande och översändande av handlingar Ett brottmål ska enligt 45 kap. 10 a § RB avgöras efter huvudförhand- ling. I bestämmelsen anges dock ett antal undantag. Rätten får med- dela dom utan förhandling i mål där det inte finns anledning att döma till annan påföljd än böter, om huvudförhandling varken be- gärs av någon av parterna eller behövs med hänsyn till utredningen i målet. I det fallet krävs att den tilltalade informeras om att målet kan komma att avgöras utan huvudförhandling och om sin rätt till sådan förhandling, och parterna ges tillfälle att slutföra sin talan om de inte redan kan anses ha gjort det. Enligt 26 § förordningen (1996:271) om mål och ärenden i allmän domstol ska en dom sändas till parterna på det sätt som anges i för- ordningen (2003:234) om tiden för tillhandahållande av domar och beslut, m.m. Enligt 9 § förordning bör en handling som ska tillhandahållas skickas med post, om inte något annat har begärts. Om det är lämpligt får en handling skickas med telefax eller elek- tronisk post eller på annat sätt tillhandahållas i elektronisk form (10 §). Av betydelse i det sammanhanget är också lagen (2018:1698) om domstolarnas behandling av personuppgifter inom brottsdatalagens område. Den gäller enligt 1 § utöver brottsdatalagen (2018:1177) för allmän domstol, om personuppgifter behandlas i syfte att handlägga mål och ärenden om bl.a. utredning av eller lagföring av brott.