sou · H9B368 · 2021-08-25 00:00:00 — Enligt Brås statistik anmäldes 1 171 fall av olika slags olaga tvång och 1 193 . var antalet 1 176. Att jämföra dessa siffror med utvecklingen av anmälda brott längre bakåt i tiden är svårt eftersom redovisningen av brottet i statistiken har genomgått förändringar och tidigare inkluderade bl.a. olovlig avlyssning. Av statistiken över antalet lagföringsbeslut för olaga tvång och grovt olaga tvång framgår inte att brottstyperna skulle ha ökat i omfattning i det sammanhanget. Vad som däremot går att utläsa är att lagföringsbeslut för grovt olaga tvång är mindre vanligt förekommande än för brott av normalgraden och att grovt olaga tvång överhuvudtaget är en brottstyp som inte är föremål för något större antal lagföringar som huvudbrott. Våldsbrott, brott mot frihet och frid m.m. förekom 27 lagföringsbeslut för olaga tvång som huvudbrott och 11 för grovt brott. var det fråga om 23 brott av normalgraden och 9 avseende grovt olaga tvång. Motsvarande siffror för- delade sig på samma sätt. Med andra ord är det fråga om ett förhål- landevis ovanligt brott när det gäller lagföringsbeslut avseende olika former av olaga tvång som huvudbrott. Minimistraffet för grovt olaga tvång bör skärpas Även om det inte kan fastslås hur stor del av fallen av grovt olaga tvång som har anknytning till kriminella nätverk finns det skäl att överväga en höjning av minimistraffet. Att brottstypen utövas i sådana sammanhang bör stå klart och det har omnämnts som ett förekommande brott i samband med våra kontakter med bl.a. Polis- myndigheten (se avsnitt 3.3.5). Kriminella nätverk utövar inte bara utpressning, utan bedriver även illegal indrivning förenad med våld och hot som avser verkliga skuldförhållanden. Därmed är inte minst sådana fall av olaga tvång som skulle ha klassificeras som utpressning om gärningen hade lett till en förmögenhetsöverföring av relevans i sammanhanget. Ofta kan det framstå som en tillfällighet om gär- ningen i slutändan är att betrakta som olaga tvång eller utpressning. Som framgår nedan anser vi att minimistraffet för grov utpress- ning bör höjas (se avsnitt 8.4.8). Det talar för att samma synsätt ska anläggas för grovt olaga tvång, eftersom brottstypen ingår som ett led i sådan brottslighet. En höjning av minimistraffet för grovt olaga tvång medför att straffskalans början även fortsättningsvis förhåller sig på ett proportionerligt sätt till den för grov utpressning. De om- ständigheter som särskilt ska beaktas vid bedömningen av om ett olaga tvång är grovt är dessutom sådana som bör vara vanligt före- kommande i samband med nätverksbrottslighet. Inte minst att brot- tet innefattat hot som påtagligt har förstärkts med hjälp av vapen, sprängämne eller vapenattrapp eller genom anspelning på ett vålds- kapital. Dessa omständigheter har införts inom ramen för arbetet mot just kriminella grupper (se vidare avsnitt 4.2.2 och 8.5.3). En höjning av minimistraffet för grovt olaga tvång är därför motiverad för att skärpa den straffrättsliga reaktionen mot kriminella nätverk. Med beaktande av tillämpningsområdet för det grova brottet fram- står en skärpning av straffskalan dessutom som rimlig även när brot- Våldsbrott, brott mot frihet och frid m.m. tet begås utanför sådana miljöer. Sammantaget bör minimistraffet höjas till fängelse i enlighet med våra inledande utgångspunkter (se avsnitt 8.4.3). Tillräckliga skäl för att höja också maximistraffet föreligger dock inte enligt vår bedömning. Straffskalan för det grova brottet är redan vid och sträcker sig upp till fängelse. Någon förändring av straffskalan för olaga tvång av normal- graden är inte heller nödvändig, eftersom straffskalorna för olaga tvång och grovt olaga tvång fortfarande kommer att överlappa var- andra om vårt förslag genomförs (se avsnitt 8.4.3). Vid gradindelade brott kan straffskalorna för de olika brottstyper som omfattas dock inte ses som isolerade var för sig. I stället är det ofta så att den över- lappande delen av straffskalan för normalgraden av brottet inte kom- mer till användning, eftersom minimistraffet för en svårare grad av ett brott i praktiken betraktas som ett maximum för brott av nor- malgraden (se avsnitt 6.3.3 och 8.4.3). Särskilt tydligt blir detta för gärningar där det finns omständigheter som gör att de ligger i när- heten av att bli bedömda som grova brott. I sådana fall brukar straff- värdet, i vart fall som en utgångspunkt, anses ligga strax under mini- minivån för det grövre brottet. Effekten gör sig emellertid även gällande vid straffvärdenivåer längre ned i straffskalan. Vårt förslag bör alltså medföra en något förhöjd straffnivå även för normalgraden av olaga tvång, vilket framstår som rimligt från de utgångspunkter som ligger till grund för våra överväganden. 8.4.6Straffskalan för olaga hot och grovt olaga hot Förslag: Maximistraffet för olaga hot höjs från fängelse till fängelse . Minimistraffet för grovt olaga hot höjs från fängelse till fängelse . hot är enligt 4 kap. 5 § att hota någon annan med brottslig gärning på ett sätt som är ägnat att hos den hotade fram- kalla allvarlig rädsla för egen eller annans säkerhet till person, egen- dom, frihet eller frid. Straffet är böter eller fängelse i högst . Våldsbrott, brott mot frihet och frid m.m. Vid bedömning av om brottet utgör grovt olaga hot ska särskilt beaktas om hotet har förstärkts med hjälp av vapen, sprängämne eller vapenattrapp eller genom anspelning på ett våldskapital eller annars varit av allvarligt slag eller om gärningen annars har varit av särskilt hänsynslös eller farlig art. För grovt olaga hot döms till fängelse i lägst och högst . Antalet olaga hot, inklusive grovt olaga hot, ökade mer eller mindre successivt enligt Brås statistik, men planade sedan ut. skedde i och för sig en tydlig ökning bland personer , men inte bland vuxna. har antalet anmälningar totalt sett legat på en jämn nivå mellan 48 400 och 54 600 fall. var antalet 52 611 (vilket innebar en minskning på cirka 1 200 brott ) och den högsta noteringen var 2016. Utvecklingen av anmälda hot skiljer sig dock till viss del från den självdeklarerade utsattheten, som uppvisar en ökning av andelen utsatta i befolkningen , från strax till strax över 9 procent.18 I statistiken över lagföringsbeslut är grovt olaga hot inte lika van- ligt som olaga hot men förekommer oftare än t.ex. grovt olaga tvång. registrerades 960 lagföringsbeslut för olaga hot som huvud- brott och 114 för grovt olaga hot. Året innan var fördelningen 974 fall jämfört med 104. Motsvarande siffror fördelade sig på 938 respektive 157 lagföringsbeslut. Minimistraffet för grovt olaga hot bör skärpas hot kan liksom olaga tvång ingå som ett led i bl.a. utpressning. Frågan är om det finns tillräckliga skäl att skärpa straffskalan för det grova brottet när det begås isolerat från sådan brottslighet. Hot är visserligen centralt för de våldsamma nätverkens sätt att fungera och upprätthålla sin makt. begås ett stort antal olaga hot eller grovt olaga hot utan någon koppling till kriminella grupper. 18Brå 2020:8 s. 55. Våldsbrott, brott mot frihet och frid m.m. Minimistraffet för grovt olaga hot kan dock anses ligga relativt lågt för att vara ett grovt brott av integritetskränkande slag och brotts- typen har inom ramen för vårt arbete nämnts som förekommande inom kriminella grupper (se avsnitt 3.3.5). Till detta kommer att brot- tets kvalifikationsgrunder till stor del är inriktade på sådana försvå- rande omständigheter som kan förknippas med brottslighet i krimi- nella nätverk. Det gäller i synnerhet förhållandet att brottet innefattat hot som påtagligt har förstärkts med hjälp av vapen, sprängämne eller vapenattrapp eller genom anspelning på ett våldskapital. Precis som för grovt olaga tvång har dessa kvalifikationsgrunder införts mot bakgrund av förekomsten av kriminella grupper som använder sig av bl.a. skjutvapen och av ett våldskapital (se vidare avsnitt 4.2.2 och 8.5.3). En skärpning av straffskalan framstår därför som motiverad för att få till stånd en strängare reglering mot kriminella nätverk. Åtgärden framstår inte heller som oproportionerlig i de fall brott utan någon sådan anknytning träffas, med hänsyn till den skärpta syn på integritetskränkande brott som utvecklats och med beaktandet av relationen till andra av oss föreslagna minimistraff (se vidare nedan). I enlighet med våra inledande utgångspunkter menar vi alltså att det finns tillräckliga skäl att skärpa minimistraffet för grovt olaga hot från till fängelse (se av- snitt 8.4.3). Motsvarande skäl föreligger däremot inte avseende maximistraf- fet. Straffskalans högre gräns sträcker sig redan till fängelse och ger tillräckligt utrymme för adekvat straffmätning vid allvarli- gare former av det grova brottet (se även i denna del avsnitt 8.4.3). Den angivna höjningen av minimistraffet för grovt olaga hot leder till att straffskalans början även fortsättningsvis kommer att vara identisk med den som gäller för grovt olaga tvång, som förhållandet till straffskalorna för grov utpressning och rån blir rimligt (se våra förslag i avsnitt 8.4.7 och 8.4.8). Likaså bibehålls en skillnad i förhållande till grov misshandel, om än i något mindre mån . Förslaget till en höjning av minimistraffet för grovt olaga hot medför att även maximistraffet för brott av normalgraden behöver höjas, för att på så sätt upprätthålla en önskvärd överlappning av straffskalorna (se avsnitt 6.3.3 och 8.4.3). Det nya maximistraffet för olaga hot kan lämpligen bestämmas till fängelse. och skulle i och för sig också kunna övervägas, men ett Våldsbrott, brott mot frihet och frid m.m. sådant straffmaximum har inte någon förebild i be- fintliga reglering och bör enligt vår mening inte införas ensamt för denna brottstyp. Trots att höjningen i sig är betydande bör den i praktiken endast leda till en viss ökad spännvidd vid straffmätningen för olaga hot, vilket redan ett skärpt minimistraff för det grova brot- tet bidrar till. Som konstaterats i det föregående kan man vid grad- indelade brott inte betrakta straffskalorna för olika brottstyper som isolerade var för sig. Straffminimum för grovt brott bör således fungera som ett tak för normalgradsbrott, såvida det inte är fråga om överskjutande uppsåt eller återfall. Sammantaget medför ändrings- förslagen alltså en något förhöjd straffnivå för olaga hot av normal- graden och då främst för allvarligare gärningar, vilket vi bedömer som rimligt i enlighet med vad som anförts beträffande olaga tvång (se avsnitt 8.4.5). Avsikten med våra förslag är dock inte att åstad- komma några större förändringar vad gäller synen på brott av nor- malgraden. 8.4.7Straffskalorna för rån och grovt rån samt vissa andra frågor Förslag: Minimistraffet för rån höjs från fängelse till fäng- else och . Dessutom föreskrivs att rån avse- ende betalningsverktyg omfattas av straffbestämmelsen. Bedömning: Straffskalan för grovt rån bör inte ändras. Rånbrottslighet regleras i 8 kap.5 och 6 §§ . För rån döms den som stjäl genom våld å person eller genom hot som inne- bär eller för den hotade framstår som trängande fara (stöldfallet) eller – sedan gärningspersonen begått stöld och anträffats på bar gärning – med sådant våld eller hot sätter sig till motvärn mot den som vill återta det tillgripna (motvärnsfallet). Detsamma gäller om någon med sådant våld eller hot tvingar någon annan till handling eller underlåtenhet som innebär för gärningspersonen och skada för den tvingade eller någon i vars ställe denne är (utpress- Våldsbrott, brott mot frihet och frid m.m. Med våld jämställs att försätta någon i vanmakt eller annat sådant tillstånd. Vid bedömning av om brottet ska utgöra grovt rån ska det särskilt beaktas om våldet har varit livsfarligt, om gärningspersonen har tillfogat svår kroppsskada eller allvarlig sjuk- dom eller annars har visat synnerlig råhet eller på ett hänsynslöst sätt har utnyttjat den rånades skyddslösa eller utsatta ställning eller om gärningen har varit av särskilt farlig art. Straffet för rån är fängelse i lägst ett och högst . Är förfarandet med hänsyn till våldet, hotet eller omständigheterna i övrigt av mindre allvarlig art, döms dock inte för rån utan för annat brott som förfarandet innefattar, vilket gäller sedan en lagändring 1976.19 För grovt rån döms till fäng- else i lägst fem och högst . Före var minimistraf- fet för grovt rån , men straffskalan skärptes med hänsyn till brottstypens allvar.20 Straffskalan för rån har däremot inte ändrats sedan infördes. anmäldes cirka 8 800 rån av olika slag (inklusive grovt rån) enligt Brå, vilket var en minskning jämfört med . Det totala antalet rån låg på en stabil nivå . varierade antalet anmälda personrån mellan cirka 6 000 och 7 000 brott . Efter en högsta notering 2011, då drygt 7 300 personrån anmäldes, sjönk nivåerna och låg förhållande- vis stabilt runt 6 000 anmälningar . Därefter har anmälningarna ökat. anmäldes drygt 7 700 personrån. Det var en ökning i jämförelse med året innan då cirka 6 900 personrån anmäldes. anmäldes dock något färre personrån än , cirka 7 400. Antalet anmälda personrån mot barn, dvs. , har ökat ännu mer . Antalet anmälda rån mot barn minskade –2013, för att sedan stabiliseras på en nivå runt drygt 1 000 . och har antalet anmälda personrån mot barn ökat kraftigt. Mellan ökade antalet anmälda personrån mot barn med 31 pro- 1975:76:42 med förslag till lag om ändring av m.m. 2016/17:108 s. 36 ff. Våldsbrott, brott mot frihet och frid m.m. cent, från cirka 1 900 anmälda brott till cirka 2 500. minskade i och för sig de anmälda personrånen mot barn till cirka 2 200 brott, vilket dock är en högre nivå än vad som gällde . På vissa håll i landet har utvecklingen varit ännu kraftigare. Exempelvis i Polisregion , som ut- märkte sig med en stegring av anmälda personrån mot barn till över 1 100 fall , vilket var en ökning i jäm- förelse med 2018. sjönk antalet anmälningar i och för sig till runt 800, vilket dock är ett högre antal än åren . När det gäller den nedgång av antalet anmälningar som ägde rum bör det nämnas att det är möjligt att coronapandemin bidragit till en minskning av antalet personrån.21 Den nedåtgående trenden vad gäller anmälningar kan därför behöva betraktas med viss försiktighet. Även den självdeklarerade utsattheten för personrån har ökat något , framför allt för unga brottsoffer.22 Andra typer av anmälda rån än personrån är betydligt färre till antalet men ofta grövre, bl.a. eftersom det relativt sett är vanligare att gärningspersonerna använder skjutvapen. Bland de övriga typerna av rån återfinns bl.a. butiksrån, där antalet anmälda brott minskat . 554 sådana brott anmäldes 2020, vilket var en ökning med 59 brott då 495 anmälningar ägde rum (vilket i sin tur var en minskning jämfört med ). 5 bankrån anmäl- des 2020, vilket var en minskning med 7 brott då 12 bank- rån anmäldes (vilket i sin tur var 1 mer anmält brott än 2018). De an- mälda bankrånen representerar en liten grupp av rånbrott, som har minskat i antal anmälningar . Även antalet värdetransportrån har minskat . Av statistiken följer att 781 lagföringsbeslut för rån som huvud- brott och 51 för grovt rån förekom . var för- delningen 685 fall jämfört med 44. Motsvarande siffror var 867 respektive 43. 21www.bra.se/om-bra/nytt-fran-bra/arkiv/nyheter/2021-01-21-anmalda-brott-fortsatta- indikationer-pa-konsekvenser-av-pandemin-i-december.html. 22Brå 2020:8 s. 73. Våldsbrott, brott mot frihet och frid m.m. Rån utgör ett strategiskt brott bland unga i kriminella nätverk Rån är ett centralt brott i de sammanhang som vår utredning har att behandla och pekas särskilt ut i våra direktiv som ett brott för vilket ett strängare minimistraff ska övervägas. Rånbrottets betydelse vid en skärpt straffrättslig reglering mot kriminella nätverk ligger dock inte i första hand i att det skulle vara ett framträdande vinningsbrott för etablerade kriminella. Vi har inte tillgång till något underlag som tydligt talar för att så skulle vara fallet. Snarare handlar det om att brottet är en indikation på fortsatt kriminalitet när det begås av unga, samt senare års utveckling vad gäller antalet personrån och hur dessa utförs. Brå har i ett antal rapporter studerat vilka brott bland unga som starkast talar för en fortsatt brottslighet.23 Enligt de båda senaste rapporterna är rån ett av de brott som starkast indikerade en fortsatt lång eller intensiv brottskarriär för pojkar, vilket gör utvecklingen av personrån av och mot unga extra oroande. I socialt utsatta områden, i vilka kriminella nätverk ofta förekommer, är rån ännu tydligare ett strategiskt brott. Detta har framhållits även vid våra olika kontakter med . Personrån anses vara ett s.k. strategiskt brott för unga lagöverträdare med kopplingar till gäng och unga per- soner som begår rån tillsammans sägs inte sällan fortsätta att begå annan brottslighet i kriminella nätverk (se även avsnitt 3.3.5). Även om långt ifrån alla unga som lagförs för rån senare döms för ny brottslighet finns det mot den nu tecknade bakgrunden anledning att vara bekymrad över utvecklingen. Enligt information från Polis- myndigheten sker personrån mot unga ofta med flera gärningsper- soner och då utomhus på offentliga platser. Brottsoffren är oftast pojkar. Rånen genomförs vanligtvis med hot om våld eller repres- salier och kan vara förknippade med inslag av förnedring. I de fall gärningspersonerna är flera är de ofta i ungefär samma ålder som offren. När det gäller s.k. förnedringsrån har det vid våra kontakter med Polisen dock framförts att dessa inte utgör någon stor andel av det totala antalet rån. Det finns inte heller någon statistik att tillgå beträffande detta. Det kan alltså konstateras att personrånen, som är den vanligaste typen av rån, har ökat och då framför allt mot barn. 23Brå 2000:3, Strategiska brott, Brå 2011:21, Strategiska brott bland unga och Brå 2021:5, Strategiska brott och upphörandeprocessen . Våldsbrott, brott mot frihet och frid m.m. gärningspersonerna ofta själva unga i dessa fall. Dessa förhållanden, tillsammans med brottstypens status som ett strategiskt brott och sättet på vilket rånen utförs, gör att det finns anledning att se allvar- ligt på brottsligheten. Beskrivningen av hur rånen ofta går till teck- nar en bild av att många av dagens rån i alla fall delvis är mer elak- artade . Regeringens tidigare överväganden angående straffskalan för rån Som redovisats ovan skärptes minimistraffet för grovt från fyra till fängelse 2017. I det sammanhanget övervägdes om även minimistraffet för rån borde höjas. Regeringen ansåg vid denna tid- punkt att så inte var fallet och anförde bl.a. följande: Minimistraffet för rån är alltså fängelse . Någon särskild straff- skala för ringa brott föreskrivs inte. Som framgått finns det i stället en för mindre allvarliga fall tillämplig reglering som innebär att dom- stolen då dömer till ansvar för de andra brott som förfarandet innefattar. I stället för rån kan domstolen således döma till ansvar för t.ex. miss- handel och stöld eller eventuellt grov stöld. Det är därmed tydligt att en rubricering av ett handlande som rån innebär en rätt kraftig kvalificering av de brott som det annars hade kommit i fråga att döma till ansvar för. Inte sällan kan detta innebära att straffvärdet mer än fördubblas. Och vid en höjning av minimistraffet för rån till fängelse och skulle denna effekt givetvis förstärkas. Så skulle t.ex. minimi- straffet per automatik trefaldigas när en grov stöld övergick till att be- dömas som rån. Det säger sig självt att en tröskeleffekt av den digniteten kan göra det mycket svårt att åstadkomma en straffmätning som står i proportion till det enskilda brottets allvar. Av det sagda har alltså framgått att rån av normalgraden i straffvärde- hänseende tar sikte på handlande som kan vara av avsevärt mer skiftande karaktär än vad som är fallet med grov misshandel. Såvitt gäller rån finns därför ett stort behov av en vidare straffskala för att kunna åstadkomma en nyanserad bedömning av straffvärdet. Minimistraffet för rån bör därför lämnas oförändrat.24 2016/17:108 s. 37. Våldsbrott, brott mot frihet och frid m.m. Det finns numera skäl för en höjning även av minimistraffet för rån Mot bakgrund av vad vi har redovisat om utvecklingen , särskilt vad avser personrån, anser vi att det nu finns anledning att komma till en annan slutsats än vad regeringen gjorde i det tidigare lagstiftningsärendet. Problembilden har bli- vit allt mer tydlig framför allt beträffande personrån mot barn, där ökningen av antalet anmälningar till stora delar inträffat i tiden där- efter. Vi menar också att det finns anledning att fästa större avseende vid skillnaden i integritetskränkning mellan rån och andra förmögen- hetsbrott än vad som gjorts. Vid rån är typiskt sett kränk- ningen av brottsoffret och den rädsla som brottet kan framkalla betydligt mer allvarlig än den förmögenhetsskada som brottsoffret drabbas av. Om brottet begås i offrets närmiljö kan det leda till att den drabbade inte vågar gå ut och därmed får sin rörelsefrihet kraftigt begränsad. I de fall gärningspersonerna tillhör en gruppering som besitter ett våldskapital kan detta medföra att brottsoffret inte vågar anmäla vad som inträffat. Medan de flesta tillgreppsbrott kan före- byggas genom effektivare lås- och larmanordningar är det betydligt svårare för en enskild person att skydda sig mot rån, särskilt när brottet begås av flera gärningspersoner tillsammans vilket förefaller vara vanligt. Ett rån kan därmed utgöra en maktdemonstration från gärningspersonernas sida, mot vilken brottsoffret helt saknar möj- lighet att värja sig. Att på det sättet bli utlämnad åt en grupp av per- soner innebär en mycket allvarlig kränkning av brottsoffrets integritet, i synnerhet i de fall gärningen också i övrigt har ytterligare förnedrande inslag. Mot denna bakgrund framstår det inte som oproportionerligt att öka skillnaden mellan minimistraffen för grov stöld och rån. I sam- manhanget bör framhållas att en särreglering av inbrottsstölder gäl- ler (se avsnitt 4.2.5). Om en stöld har skett efter intrång i bostad eller annat liknande boende, ska det numera dömas för inbrottsstöld till fängelse i lägst ett och högst (8 kap. 4 a § ). Även om en sådan stöld innebär en mer påtaglig in- tegritetskränkning än andra stölder, kan det med fog hävdas att motsvarande kränkning typiskt sett är ännu allvarligare vid rån. Vid ett rån ställs brottsoffret i direkt konfrontation med en eller flera förövare och tvingas att underkasta sig, vilket talar för att ett högre minimistraff är befogat för rån än vid bostadsinbrott. Våldsbrott, brott mot frihet och frid m.m. I någon mån kan det däremot ifrågasättas om minimistraffet för rån bör vara lika högt som för grov misshandel. Att straffskalorna för brotten utgår från samma punkt är dock något som har gällt tidi- gare, då minimistraffet för grov misshandel höjdes till fängelse och (se avsnitt 4.2.1). En motsvarande höjning av minimistraffet för rån skulle alltså återställa den ekviva- lens som tidigare gällt. Vi kan inte se några hinder mot detta. Sammanfattningsvis bedömer vi att det finns skäl för att höja minimistraffet för rån till i enlighet med våra inle- dande utgångspunkter (se avsnitt 8.4.3). En sådan ändring påverkar i huvudsak inte förhållandet till grov utpressning, som alltjämt kom- mer ha ett högre straffminimum i enlighet med vårt förslag nedan (se avsnitt 8.4.8). Också våldtäkt kommer fortfarande anses vara ett allvarligare brott än rån (det kan även nämnas att det har föreslagits att minimistraffet för våldtäkt ska höjas25). Däremot har det inte framkommit några skäl för att höja maximi- straffet för rån, eftersom straffskalan för denna brottstyp redan är vid och sträcker sig upp till fängelse (se även i denna del av- snitt 8.4.3). Inte heller för grovt rån har det framkommit tillräckliga skäl att skärpa straffskalan. Denna bedömning avser både minimi- och maxi- mistraffet.