sou · H9B398 · 2021-12-15 00:00:00 — Om vi antar att dessa företagare hade valt 7 dagars karens i avsaknad av endagsalternativet motsvaras den direkta effekten av reformen av utbetalningarna under sjukdag 2–7. Totalt utbetalt belopp, Antal nettodagar (dag 2–7) Utbetalt belopp (dag 2–7), Källa: ; egna beräkningar. De två nedersta raderna av tabellen visar antalet nettodagar respek- tive utbetalt belopp –7 i sjukskrivningsperioden. Det ut- betalda beloppet under den första sjukveckan uppgår till och utgör av det totala beloppet som betalats ut till enskilda näringsidkare som 2013 valde en dags karens. Den direkta effekten av reformen, dvs. sjukpenningen bland de enskilda näringsidkare som valde en dags karens 2013, består av 5 698 företagare. Beteendeeffekten (1 667 företagare) utgör därmed ungefär en fjärdedel av den totala effekten. I detta delkapitel analyserar jag sambandet mellan karenstid och sjuk- penning för enskilda näringsidkare, med fokus på reformen 2013. Jag finner att val av karens har betydelse för sjuktalen. Analysen visar att förändringar av karenstiden påverkar en mängd faktorer, bland annat Karensregler och användning av sjukförsäkringen antalet sjukfall per företagare, genomsnittligt antal ersatta netto- dagar och genomsnittlig utbetald sjukpenning. Analysen visar även vissa skillnader i effekter mellan män och kvinnor, där sjuktalen bland kvinnor relativt sett påverkades mer. I samband med reformen 2010 då 7 dagars karens infördes mins- kade antalet enskilda näringsidkare som fick sjukpenning med jämfört med delägare i fåmansaktiebolag (som inte be- rördes av reformen). I samband med reformen 2013 då 1 dags karens återinfördes ökade skillnaderna mellan enskilda näringsidkare och delägare i aktiebolag med . Effekterna på utbetal- ningarna av sjukpenning är för båda reformerna. Studien av reformen 2013 har dock ett antal begränsningar. Det går inte att särskilja direkta effekter i antalet sjukfall från effekter som beror på beteendeförändringar. I analysen går det inte heller att ta hänsyn till individ- och företagsspecifika faktorer, eller andra re- former som skett . Reformen 2010 har utvärderats, med resultat liknande de som presenteras i detta av- snitt. Även reformen 2013 bör utvärderas på ett mer rigoröst sätt än vad som varit möjligt inom ramen för denna utredning. Förslag: Den grundläggande karensen för en försäkrad med in- komst av näringsverksamhet ska vara . Det ska även fort- sättningsvis vara möjligt att välja en karenstid på 7, 14, 30, 60 eller Sjukförsäkringsavgiften för grundkarensen höjs från 3,64 pro- Bedömning: För att säkerställa att reglerna är ändamålsenliga bör förslaget tillsammans med reformen 2013 utvärderas efter ikraftträdandet. Jag har noterat att frågan om karens har varit omdebatterad under och att företagarna själva anser att frågan är viktig. Reglerna har förändrats i flera omgångar, se avsnitt 3.2. Det skulle kunna tala för att inte göra ytterligare förändringar i reglerna för karenstid, då varje ytterligare förändring riskerar att skapa för- Karensregler och användning av sjukförsäkringen virring och administrativa kostnader för den som vill ändra sitt karensval som en följd av förändringen. finns flera andra viktiga värden i den andra vågskålen. Direktiven till denna utredning nämner att skillnaderna mellan att vara anställd och egenföretagare bör minska, som de också anför att inga oskäliga skillnader bör finnas mellan olika associationsformer, såsom aktiebolag och enskild näringsverksamhet. Att införa samma grundläggande karenstid om för samt- liga företagsformer skulle utgöra en förenkling för den som ska starta företag, eftersom valet av företagsform då inte är beroende av karens- reglerna. En sådan huvudregel som gäller samtliga företagare och an- ställda skulle också i sig utgöra en förenkling av regelverket. Det kan också anses vara enklare och tydligare för företagarna som driver enskild näringsverksamhet om det är avvikelser från denna huvud- regel som är valbart, i stället för att huvudregeln avviker från det som gäller för andra grupper medan 1 dags karens är ett valbart alternativ bland flera andra. På så sätt behöver företagarna inte vara medvetna om valmöjligheten för att kunna få samma längd på karensen som en anställd eller den som driver verksamheten i aktiebolag. Jag har noterat att få egenföretagare gör ett aktivt val av karenstid. Bland de som gör ett aktivt val tenderar ett lägre antal valda karens- dagar att samvariera med ett högre nyttjande av sjukförsäkringen. Detta mönster talar för att de som väljer en annan karenstid än gör medvetet val mellan å ena sidan försäkringsskyddet och åandra sidan egenavgifterna. Frågan är då om problemet är att få gör ett aktivt val, eller om problemet är att reglerna styr de som inte gör ett aktivt val mot ett karensalternativ som de inte själva hade valt om de varit insatta i reglernas effekter. Undersökningar tyder på att valmöjligheten inte är känd av alla företagare. En undersökning som genomförts av Unionen (2021) visar exempelvis att av egenföretagarna vet hur många karensdagar de har, medan svarar att de anser att informationen om karensval är tillräcklig. Även det faktum att få gör ett aktivt val tyder på att reglerna inte är kända bland företagarna. Företagare har generellt sett en låg kompensationsgrad för egen- avgifterna. Detta kan bero på svårigheter att vara frånvarande från företaget, vilket i sin tur medför låg utnyttjandegrad av trygghets- systemen. Även den längre karenstiden i jämförelse med anställda kan utgöra en större tröskel i att använda sjukförsäkringen. Karensregler och användning av sjukförsäkringen tivet enskilda näringsidkare finns också en överrepresentation av personer med en historik av sjukskrivning, av äldre personer och av personer med lägre inkomster. Dessa är grupper som kan tänkas ha större nytta än andra av den inkomstbortfallsförsäkring som sjuk- försäkringen utgör eftersom de kan ha större risk för framtida sjuk- fall och mindre ekonomiska marginaler än andra. En av anledningarna till att utredningen om trygghetssystemen för företagare (2008:89) föreslog att grundkarensen skulle sät- tas var det faktum att många sjukfall bland egenföretagare varar precis . Då karenstiden är densamma som kravet på läkarintyg finns också en ”portvakt” inbyggd i dagens regler. För egenföretagare finns i regel inga kollegor som kan agera portvakt i försäkringen, vilket kan tala för att kravet på läkarintyg är viktigare i förhållande till egenföretagare än i förhållande till anställda. Sam- tidigt kan egenföretagare antas ha en större egen motivation att und- vika sjukfall, eftersom frånvaro kan ha negativa effekter för företaget på både kort och . Detta talar för att det inte finns ett större behov av spärregler i form av en längre karenstid för egen- företagare än för anställda. Detta bör dock ingå i den utvärdering av systemet som jag förslår bör göras efter ikraftträdandet. För att öka neutraliteten mellan företagare med inkomst av näringsverksamhet och anställda bör därför grundkarensen för egen- företagarna ändras . Mot ett sådant förslag kan invändas att det också höjer sjukförsäkringsavgiften för de företagare som har grundkarens. Det kan också invändas att den som så önskar kan välja 1 dags karens. En kortare karenstid kommer troligtvis också att sänka tröskeln för att sjukanmäla sig, och därigenom leda till att fler egenföretagare nyttjar sjukförsäkringen. Detta kan ytterligare höja avgifterna. Dagens regler tycks dock leda till att enskilda näringsidkare inte kan nyttja sjukförsäkringen i lika stor utsträckning som anställda. Om karensreglerna är utformade så att egenföretagare i lägre ut- sträckning än andra kan nyttja sjukförsäkringen fyller försäkringen inte längre sitt syfte som försäkring mot inkomstbortfall vid sjukdom. Att egenföretagares trygghet ökar genom att de ges större möjlighet att nyttja sjukförsäkringen väger därför enligt min mening tyngre än önskan att hålla nere egenavgifterna eller värna sjukförsäkringen genom en större tröskel för egenföretagare än för anställda. Karensregler och användning av sjukförsäkringen säkerställa att reglerna är ändamålsenliga bör reformen, tillsammans med reformen 2013 utvärderas efter ikraftträdandet. Sjukförsäkringsavgiften i egenavgiften vid grundkarensen är lagreglerad, medan sjukförsäkringsavgiften för övriga karensdags- alternativ beräknas och fastställs av . För samtliga karensdagsalternativ beräknas avgiften utifrån att inkomsterna ska motsvara kostnaderna för sjukförsäkringen. Om 1 dags karens görs till grundkarenstid påverkar det sjukförsäkringsavgiften på så sätt att avgiften höjs för de som har grundkarensen och sänks för de som har valt 1 dags karens, för att motsvara de för- väntade utbetalningarna. De som har 7 dagars karens och vill behålla den karenstiden kan dock välja 7 dagars karens och behålla en lägre sjukförsäkringsavgift. I avsnitt 7.7 i konsekvensanalysen beräknas att sjukförsäkringsavgiften för grundkarensen behöver höjas till 3,76 pro- cent för att förväntade inbetalningar och utbetalningar ska balansera varandra. Förslaget föranleder ändring i 27 kap. 27 a, 29 och 30 §§ SFB samt i 3 kap. 13 § socialavgiftslagen (2000:980). Min bedömning är att det inte behövs några övergångsbestämmelser då det även fortsatt kom- mer att vara möjligt att välja en annan karenstid än grundkarensen. Samtliga som har sju dagars karens bör därför vid ikraftträdandet få en dags karens, räknat från ikraftträdandedagen. Detta ligger ock- så i linje med vad som uttalades i Trygghetssystemen för företagare (prop. 2009/120 s. 97) följande Regeringen anser att övergångsbestämmelserna om vad som ska gälla för en egenföretagare som före lagens ikraftträdande har valt en karens- tid är obehövlig, eftersom det enligt de nya föreslagna be- stämmelserna gäller att en grundläggande karenstid införs för dessa försäkrade. Detta innebär att för en egenföretagare som vid lagens ikraftträdande har valt en karenstid gäller den grund- läggande karenstiden . Däremot bedömer jag att det behövs övergångsregler för pågående sjukfall med innebörden att äldre föreskrifter ska tillämpas på sjuk- fall som pågår vid lagens ikraftträdande. Inte heller bedöms större anpassningar av IT-system vara nöd- vändigt. Jag grundar den bedömningen på att det är en enkel änd- ring som föreslås genom att antal dagar för grundkarens byts . Vidare finns på hemsida en e-tjänst med möjlighet för företagare att snabbt och enkelt ändra Karensregler och användning av sjukförsäkringen Samtliga valmöjligheter finns angivna dvs. 1, 7, 14, 30, . Däremot bör förändringen av grundkarensen föregås av information från om förändringen av karens- tiden och sjukförsäkringsavgiften till de enskilda näringsidkare som har en karenstid registrerad hos myndigheten. Med beaktande av sedvanlig remisstid samt tid för beredning av förslaget inom bedömer jag att tidigast möjliga datum för ikraftträdande för förändringen av sjukförsäkringsavgiften är . 4 Sjuklön och högkostnadsskydd Enligt lagen (1991:1047) om sjuklön ansvarar arbetsgivaren för den anställdes sjuklön i en sjukperiod, bort- sett från karensavdraget. I betänkandet Företagare i de sociala trygg- hetssystemen pekade utredningen på behovet av neutralitet mellan olika företagsformer och att omotiverade skillnader borde tas bort (SOU 2019:41, s. 111). Enligt direktiven ska jag kartlägga bakgrun- den till och analysera skälen för de nuvarande skillnaderna i regel- verken beroende på val av företagsform i fråga om sjuklöneansvar. Jag ska också lämna nödvändiga författningsförslag. Jag tolkar mina direktiv som att det är fråga om att kartlägga bak- grunden och analysera skälen till att en företagare som bedriver sin verksamhet i aktiebolagsform omfattas av reglerna om sjuklöne- ansvar vid egen sjukdom, liksom skälen varför detta inte gäller när verksamheten bedrivs i andra bolagsformer. I detta sammanhang bör även effekterna av högkostnadsskyddet och försäkringen mot kost- nader för ersättning för höga sjuklönekostnader beaktas. Enligt mina direktiv ska det arbetsrättsliga regelverket och arbets- tagarbegreppet inte påverkas av mina förslag. Inte heller det skatte- rättsliga regelverket ska påverkas om det inte är fråga om följdänd- ringar till förslag inom annan lagstiftning. 4.3.1Lagen om sjuklön (1991:1047) Regler om arbetstagares rätt till sjuklön och arbetsgivares rätt att under vissa förutsättningar få ersättning för utgivna sjuklönekost- nader återfinns i lag (1991:1047) om sjuklön. Lagen trädde i kraft . Lagen innehöll bl.a. bestämmelser om att arbets- givaren skulle betala ersättning vid sjukdom till de anställda av en sjukperiod. I samband med att sjuklöneperioden förlängdes uppstod en tvist kring frågan om den högre avtalsreglerade ersätt- ning som betalades dag 15 till 28 i sjukperioder skulle kunna betalas även fortsättningsvis. för arbetsmarknads- försäkringar och Arbetsdomstolen fann att rätt till ersättning från avtalsförsäkringen respektive kollektivavtalet inte förelåg under den utsträckta sjuklöneperioden. Detta innebar att den totala ersättningen till en anställd sänktes under den förlängda sjuklöneperioden. Då detta inte var regeringens avsikt, föreslogs en återgång till 14 dagars sjuklön (Regeringens proposition 1997/98:1, utgiftsområde 10, s. 14–15). blev sjuklöneperioden åter igen . Frågan om sjuklön har utretts ett flertal gånger och lagen om sjuklön har ändrats ett stort antal gånger. ut- reddes frågan och i betänkandet Beskattade förmåner vid sjukdom och arbetslöshet m.m. (SOU 1972:60) övervägde utredaren om arbets- givaren skulle kunna betala sjuklön vid kortare fall, då det visat sig att av anställdas sjukfall var avslutade . I be- tänkandet Sjukersättningsfrågor (SOU 1981:22) skissar kommittén på ett sjuklönesystem med en sjuklöneperiod av , anpassad till faktiskt inkomstbortfall. diskuterade i sin skiss till ett sjuklönesystem längden på den period under vilken sjuklön skulle utges (SOU 1981:22). Valet stod huvudsakligen mel- lan sju och fjorton dagars sjuklöneperiod. Kommittén stannade för att föreslå en period . De skäl som fördes fram för detta var i första hand administrativa. Genom att bestämma perio- dens längd kunde man avlasta försäkringskassorna en stor del av deras hantering av de korta sjukfallen. av det totala antalet sjukfall skulle omfattas av sjuklöne- systemet. Antalet sjukfall som skulle behöva övergå från hantering hos arbetsgivaren till försäkringskassorna skulle bli begränsat. skulle i sin tur innebära en betydande administrativ avlastning för försäkringskassorna. Ibetänkandet Några frågor i anslutning till en arbetsgivarperiod inom sjukpenningförsäkringen (SOU 1991:35) utreds frågorna om sjuk- lönegaranti, likabehandling och rapportering i samband med en sjuk- löneperiod. Arbetsgivarens ansvar för sjuklön förtydligades i prop. 2011/12:81. Förtydligandet innebar att arbetsgivares sjuklöneansvar inte skulle börja gälla om inte arbetstagaren helt återgått i arbete och utfört arbete under minst sedan arbetsgivaren betalade ut sjuklön för en hel sjuklöneperiod. Regeringen aviserade i budgetpropositionen , utgifts- område 10 (prop. 2013/14:1) att konstruktionen av högkostnads- skyddet mot sjuklönekostnader skulle ses över i syfte att förbättra småföretagens situation. En arbetsgrupp bestående av tjänstemän från , och Finansdepartemen- tet lämnade i promemorian Ny ersättning för höga sjuklönekostnader Ds 2014:15 förslag till en ny ersättning för höga lönekostnader, och att arbetsgivaren i de månatliga arbetsgivardeklarationerna skulle lämna uppgift till om sin bruttokostnad för sjuklön en- ligt lagen (1991:1047) om sjuklön. skulle en gång på grundval av dessa uppgifter pröva rätten till och besluta om ersättning för höga sjuklönekostnader. Ersättningen skulle krediteras arbetsgivarens skattekonto. Arbetsgruppen föreslog en ersättningsmodell där ersättning för sjuklönekostnader ersattes med differentierad procentsats av den totala lönekostnaden utifrån olika skiktgränser av arbetsgivarens årliga lönekostnad, se avsnitt 4.5.2. Vidare ansåg arbetsgruppen att alltför generösa ersättningar minskar arbetsgivarnas incitament att hålla sjukfrånvaron nere. Det ansågs därför rimligt att det fanns ett tak i systemet. Taket föreslogs sättas till och arbetsgivare. Med denna nivå beräknades samtliga ersättningsberättigade arbetsgivare, förutom de största med lönekostnader överstigande , att bli helt kompenserade för sina sjuklönekostnader över den nivå där ersättningen träder in. Enbart stora arbetsgivare med höga sjuk- lönekostnader skulle komma att påverkas av ersättningens tak. Arbetsgruppen motiverade takkonstruktionen med att det är viktig för att drivkraften att satsa på förebyggande arbete hos arbetsgivare med hög sjukfrånvaro inte går förlorad. Genom detta upprätthålls de ekonomiska incitamenten för de stora arbetsgivarna att hålla sjuk- frånvaron nere. Detta kan motiveras med att dessa arbetsgivare dels har högst sjukfrånvaro, dels har störst möjlighet att hantera den- samma. Arbetsgruppen menade att det skulle kunna hävdas att även de minsta arbetsgivarna behöver ekonomiska incitament i syfte att hålla sjukfrånvaron nere. Givet den risk och sårbarhet som små arbets- givare lever med bedömde arbetsgruppen det som rimligt att anta att dessa arbetsgivares incitament till stor del kvarstår trots generös ersättning för sjuklönekostnader. För arbetsgivare medför sjukfrån- varo inte bara sjuklönekostnader utan även produktionsbortfall, risk för sena leveranser, risk för kostsamma kontraktsbrott och kostna- der för vikarier samt administration av frånvaron. Dessa indirekta kostnader torde för de små arbetsgivarna vara minst lika besvärliga som sjuklönekostnaderna varför incitamenten att hålla sjukfrån- varon nere rimligen ständigt bör finnas där. Förslaget genomfördes genom prop. 2014/15:1. 4.3.2Försäkring mot kostnader för sjuklön När lagen om sjuklön infördes inrättades en frivillig för- säkring mot kostnader för sjuklön för företag vars sammanlagda lönekostnad för året inte översteg 90 basbelopp. Avgiften för för- säkringen har varierat och anpassats efter sjuklöneperiodens längd. Försäkringen ersatte arbetsgivarens kostnader för sjuklön från och med den tredje dagen med sjuklön i sjuklöneperioden. Premien för försäkringen har varierat mellan av årslönesum- man. Anslutningen till försäkringen var som högst i mitten av 1992 med 13 325 anslutna företag. Därefter sjönk intresset för försäk- ringen stadigt. Huvudorsaken till det låga och minskande intresset för försäkringen bedömdes vara att försäkringen ansågs alltför dyr i förhållande till dess skydd (prop. 1990/91:181 sjuklön m.m.). infördes den så kallade återfinansieringen, som innebar att arbets- givaren fick stå för av utgifterna för sjukpenning för hel- tidssjuka längre än . De kompenserades genom sänkta arbets- givaravgifter. 4.4Ersättning för vissa kostnader för sjuklön I samband med att sjuklöneperioden förlängdes från 14 infördes ett högkostnadsskydd mot kostnader för sjuklön (prop. 2002/03:100, bet. 2002/03:FiU21, rskr. 2002/03:235). Skyd- det gällde för arbetsgivare med en årlig lönesumma som uppgick till högst 160 prisbasbelopp.1 Ersättning gavs i olika intervaller med lägre ersättning för de större företagen. Ersättning erhölls för den del av sjuklönekostnaderna som översteg ett sjuklönetak. Detta tak utgjor- des av ett belopp som motsvarade av den genomsnittliga sjuklönekvoten för samtliga arbetsgivare, där sjuklönekvoten be- räknades som kvoten mellan arbetsgivarens totala lönekostnad och totala sjuklönekostnad. Ersättning lämnades för arbetsgivares sjuk- lönekostnad som uppkommit från och med dag två till och med dag tjugoett, samt för arbetsgivaravgifter, allmän löneavgift och särskild löneskatt, till den del avgifterna och skatten var hänförliga till den utbetalda sjuklön som skulle ersättas. Högkostnadsskyddet ansågs emellertid strida mot eftersom det inte om- fattade alla företag, och skyddet tidsbegränsades därför till att gälla fram /05. Det befintliga högkostnadsskyddet mot sjuklönekostnader trädde i kraft . Som skäl för högkostnadsskyddet angavs att det skulle förmå särskilt de små företagen att våga anställa fler per- soner. Vidare framför regeringen att sjuklöneansvaret utgör ett eko- nomiskt risktagande och att små och speciellt nystartade företag är särskilt känsliga för denna risk. Högkostnadsskyddet omfattar samt- liga arbetsgivare på arbetsmarknaden, dvs. både privata och offentliga arbetsgivare inklusive bland annat kommuner och regioner. Skyddet innebar att en arbetsgivare kunde få ersättning av för sjuklönekostnader som under ett kalenderår översteg den genomsnittliga årliga sjuklönekostnaden för samtliga arbetsgivare. Med kostnad för sjuklön avsågs även arbetsgivaravgifter enligt socialavgiftslagen och allmän löneavgift enligt lagen om allmän löneavgift. Ersättningen skulle dock inte täcka sjuklönekostnader för medarbetare som har blivit beviljade särskilt högriskskydd. 1Prisbasbeloppet uppgick till . Bestämmelserna om sjuklön finns i lagen (1991:1047) om sjuklön. Lagen är tvingande till den anställdes förmån men det går att göra vissa undantag från lagen genom kollektivavtal som godkänts på arbetstagarsidan av en central arbetstagarorganisation, 2 §. Syftet med införandet av sjuklön var bland annat att öka arbets- givarens ansvar för de anställdas arbetsmiljö och hälsa och att till- försäkra de anställda en mer rättvis kompensation för inkomstförluster till följd av sjukdom (prop. 1990/91:181, s. 27–28). Sjuklönesystemet skulle också vara ett effektivare sätt att administrera den korta sjukfrånvaron. Systemet infördes i av djup ekonomisk kris (Edebalk 2010). uttalade i samband med behandlingen av prop. 1998/99:59 om vissa ändringar i sjukförsäk- ringen m.m. att det fanns anledning för regeringen att åter- komma till med förslag om att införa en arbetsgivarperiod (1998/99:SFU9, rskr. Regeringen lade en proposition, 1990/91:181, om två veckors sjuklön. För rätt till sjuklön krävs att den anställde kvalificerar sig för denna vilket framgår av 3 §. Rätten till sjuklön gäller från och med av anställningstiden. Är den avtalade anställnings- tiden kortare än en månad inträder dock rätten till sjuklön endast om arbetstagaren tillträtt anställningen och efter det varit anställd . Om den anställde varit frånvarande utan giltiga skäl räknas inte . När kvalifikationstiden be- räknas ska tidigare anställningar hos samma arbetsgivare räknas med, om tiden mellan anställningarna inte överstiger . Begreppet kalenderdagar används då även arbetsfria dagar räknas in i fjortondagarsperioden. Det finns vissa situationer när arbetsgivaren inte är skyldig att betala ut sjuklön till en anställd. Dessa framgår av 4 a–5 §§. En arbetsgivare är inte skyldig att betala ut sjuklön vid sjukdom 1.om arbetstagaren ådragit sig sjukdomen vid uppsåtligt brott som han har dömts för genom dom som vunnit laga kraft, eller 2.medvetet eller av grov vårdslöshet lämnat oriktig eller vilseledande uppgift angående något förhållande som är av betydelse för rätten till sjuklön, 3.för sådan tid som arbetstagaren omfattas av bestämmelserna i 37 kap. 3 § SFB, 4.om arbetstagaren inte helt har återgått i arbete och utfört arbete under minst hos arbetsgivaren efter det att sjuklön för en hel sjuklöneperiod har betalats ut av arbetsgivaren. Sjuklönen utgör av lön eller andra anställningsförmåner som den anställde går miste om till följd av nedsättningen av arbets- förmågan, 6 §. Karensavdrag ska göras innan sjuklön betalas ut. Sjuk- löneperioden räknas den anställdes arbetsförmåga är nedsatt och följande . 4.5.2Ersättning för höga sjuklönekostnader Arbetsgivare som har höga sjuklönekostnader har kun- nat få ersättning för delar av kostnaderna. Med anledning av pande- min har det införts särskilda och tillfälliga bestämmelser inom för- månen, se avsnitt 5.3.2 Kunskapsunderlag.