sou · H9B391 · 2021-11-24 00:00:00 — Regeringen arbetar med metoder att fastställa det mest sannolika skadeståndsanspråket som kan följa på ett haveri med aktuell utsänd- ning (se till exempel Understanding the Act, från ). Avsikten är att kräva en försäkring som täcker det mest sannolika beloppet. Enligt artikel 13 i den franska rymdlagen (no 2008–518 du 3 juin 2008 relative aux opérations spatiales) har operatören strikt ansvar för skada på jorden och i luftrummet. I övrigt gäller att operatören är ansvarig i den utsträckning denne har orsakat skada. Har den skadelidande bidragit till skadan kan ersättningen begränsas. Ansva- ret är begränsat så länge operatörens tillstånd gäller eller som längst till efter tillståndet skulle ha löpt ut. är regeringen ansvarig för skada på tredje part. Operatörens skadeståndsansvar är begränsat till ett belopp mellan 50 och i ett särskilt finansiellt dokument. Ansvaret är inte begränsat om den skadelidande har vållat skadan. Regeringen har, enligt artikel 14, regressrätt till det belopp som motsvarar verk- samhetsutövarens ansvar för skada. Enligt artikel 6 i den franska rymdlagen ska en verksamhetsutövare ha försäkring eller ställa annan finansiell säkerhet för skador på tredje part upp till ett specifikt belopp. Försäkringen, eller den finansiella garantin, ska täcka skador på tredje part som orsakas av rymdföremål där verksamhetsutövaren är franska staten, och deras medlems- länder eller utsändningsleverantören. Villkoren för försäkringen eller garantin preciseras i en förordning (decree no 2009–643 of 9th 2009). I förordningen anges att rymdministern och budget- ministern gemensamt kan besluta att befria en verksamhetsutövare från kravet på försäkring om det inte går att teckna en försäkring på försäkringsmarknaden. Ministrarna har enligt uppgift inte fattat ett sådant beslut. Det finns också möjlighet till befrielse från försäk- ringskravet för satelliter i geostationär bana så länge de ligger i fast position. Modellagen föreslår i artikel 11 att en stat som fullgjort sin skyldig- het enligt ansvarskonventionen genom att betala ersättning till tredje part för skada som orsakats av rymdverksamhet ska säkerställa regress- rätten mot verksamhetsutövaren. Statens regressrätt mot verksam- hetsutövaren kan begränsas till ett angivet belopp i den nationella lagstiftningen. I kommentaren anges att i viss lagstiftning kan det vara nödvändigt att fastställa aktörens ansvar separat, eftersom annars skulle regressrätten sakna rättslig grund. Detta gäller i synnerhet vid strikt ansvar. Det föreslås därför en reglering om att verksamhets- utövaren har ett strikt ansvar att ersätta skada på jorden eller på far- koster i luftrummet genom följande lydelse (artikel 11 a): 1.Aktören har strikt ansvar för att betala ersättning för skada som ett rymdföremål orsakat på jordens yta eller på luftfartyg som är i luften. 2.För skada som orsakats annorstädes är aktören ansvarig endast om skadan kan tillskrivas fel eller försummelse av den aktören eller av person som den är ansvarig för. 3.Ansvar i enlighet med punkt 1 är begränsad till ### (fastställs som antingen ett fast belopp eller genom försäkring). Enligt kommentaren är fördelen med en sådan bestämmelse att aktörens ansvar redan är fastställt och kan prövas i nationell domstol. Den skadelidande parten behöver därmed inte gå via diplomatiska kanaler som det föreskrivs i ansvarskonventionen för skada som orsakas av rymdföremål, utan kan driva sitt krav civilrättsligt, vilket är att föredra både för staten och den skadelidande parten. För skada som orsakats i rymden bör verksamhetsutövaren vara ansvarig endast till den grad skadan kan tillskrivas dennes fel eller försummelse. Vid ansvar för culpa är verksamhetsutövaren ansvarig för skada enligt sedvanlig skadeståndsrätt. Vid strikt ansvar bör det finnas en övre gräns i nationell rätt enligt kommentaren. Denna kan motsvara antingen det rimliga försäkrings- beloppet eller ett fast belopp. Den övre gränsen motsvarar vanligtvis den övre gräns som föreskrivs för den statliga regressrätten. En sådan gräns finns oftast inte när culpa är ansvarsgrund. Enligt modellagen bör verksamhetsutövaren vara försäkrad mot skada på tredje part. I lagen föreslås följande reglering. 1.Den aktör som bedriver rymdverksamhet bör vara försäkrad mot skada som vållats tredje man upp till ett belopp av ... (fastställs i nationell lagstiftning). 2.Skyldigheten i punkt 1 är inte tillämplig när staten, i den egen- skapen, bedriver en rymdverksamhet. 3.Myndigheten kan göra undantag från försäkringsskyldigheten när a)aktören har ett tillräckligt eget kapital för att täcka ansvars- beloppet, b)rymdverksamheten inte är en kommersiell rymdverksamhet och är i allmänhetens intresse. 4.Närmare uppgifter om försäkringens innehåll och villkor ska fast- ställas i en tillämpningsbestämmelse/-förordning. Enligt kommentaren finns det två skäl till försäkringsskyldigheten. För det första bör verksamhetsutövaren vara ansvarsförsäkrad i fråga om strikt ansvar. Detta krav är lämpligt eftersom rymdverksamhet till sin natur är riskfylld och kan få katastrofala följder. För det andra blir det mer sannolikt att staten kan nyttja sin regressrätt. Försäkringsbeloppet kan enligt kommentaren fastställas på grund- val av olika kriterier, till exempel att det ska motsvara det högsta ansvarsbeloppet. En viss beloppsharmonisering bör eftersträvas för att undvika att de sökande söker sig till den tillståndsgivare som er- bjuder förmånligast villkor. Rymdverksamhet kan inbegripa potentiellt farliga eller skadliga akti- viteter som kan medföra allvarliga konsekvenser. I enlighet med rymdfördraget och ansvarskonventionen ansvarar för den svenska rymdverksamheten och är skadeståndsskyldig för de skador som rymdverksamheten orsakar tredje part. Som tidigare nämnts saknar emellertid den svenska rymdlagen särskilda bestämmelser om skadeståndsansvar och reglerar enbart statens regressrätt. Eftersom det saknas specialreglering på området är det den allmänna regleringen i skadeståndslagen (1972:207) som är tillämplig. Denna reglering kan också kompletteras med allmänna rättsgrundsatser som möjligen är tillämpliga på området, se avsnitt 10.3.3. Till skillnad från innehåller de andra nordiska ländernas rymdlagstiftningar regler om skadeståndsansvar som speglar det ansvar som staterna har enligt de internationella rymdtraktaten. Utredaren ska enligt kommittédirek- tiven bedöma om den nuvarande regleringen av skadestånd i rymd- lagen är ändamålsenlig eller, om så inte anses vara fallet, lämna för- slag på hur regleringen kan utformas. En utgångspunkt vid bedömningen av reformbehovet när det gäller skadeståndsregleringen är att det är vanligt att privata aktörer bedriver rymdverksamhet. De internationella rymdtraktaten omfattar emellertid inte privata aktörer utan reglerar endast de förbundna staternas ansvar och skyldigheter och relationerna mellan dessa stater. Privata aktörers ansvar och skyldigheter får i stället regleras i staternas nationella rätt. Vid den svenska rymdlagens tillkomst drevs rymdverksamhet huvudsakligen av statliga aktörer. Så länge som det inte fanns några privata aktörer på området fanns det inte heller behov av att reglera ansvarsfrågorna nationellt. , när det är van- ligt att privata aktörer driver sådan verksamhet, kommer saken i ett annat ljus. En frågeställning som uppkommer är om det bör införas nationella regler om ersättningsansvar och regressansvar som mot- svarar det folkrättsliga ansvaret som svenska staten har och som säkerställer att den som bedriver rymdverksamhet får motsvarande skadeståndsansvar. En andra utgångspunkt är den förväntade utvecklingen inom rymdområdet med en ökning av antalet aktörer – såväl statliga som privata – och en snabb teknikspridning, samt förslagen att även stat- lig verksamhet och sondverksamhet ska omfattas av tillståndskrav. En tredje utgångspunkt är omvärldsanalysen med det allt större fokus som finns på försvars- och säkerhetsfrågor med anledning av den växande verksamheten i rymden, men också den ökade maktkampen mellan stater för att visa nationell styrka. Dessa utgångspunkter medför sammantaget att det finns behov av att i den nya lagen reglera skadeståndsfrågorna i större utsträck- ning än vad som är fallet i den nuvarande rymdlagen. 10.3.2Sveriges internationella ansvar för rymdverksamhet Ansvaret för tredje parts skada orsakade av rymdföremål regleras på ett relativt omfattande sätt i rymdfördraget och ansvarskonven- tionen, se avsnitt 10.2.1. En stat är enligt ansvarskonventionen strikt ansvarig för skada som dess rymdföremål orsakat på jorden eller på luftfartyg under flygning. Det strikta ansvaret kommer alltså främst att aktualiseras vid utsändning av rymdföremål, men det kan också aktualiseras vid återföring av rymdföremål till jorden eller för det fall rymdföremålet inte brinner upp i atmosfären utan slår ner på jorden eller på luftfartyg under flygning. Därutöver föreligger ansvar för skador som en stats rymdföremål orsakar en annan stats rymdföre- mål i rymden, men endast vid fel eller försummelse. För skador som inträffar i rymden föreligger alltså ett culpöst ansvar. Det är alltså fråga om ett strikt ansvar under en förhållandevis jämfört med det culpösa ansvaret. Ansvaret åligger utsändande stat och inte den enskilda verksam- hetsutövaren. En utsändande stat är enligt ansvarskonventionen en stat som sänder ut ett rymdföremål eller medverkar vid utsändandet av ett rymdföremål eller stat från vars område eller anordningar ett rymdföremål sänds ut. kan alltså komma att betecknas som utsändande stat i flera olika fall; för det första när det är fråga om en svensk utsändningsleverantör som opererar från utländskt territorium, för det andra när ett svenskt subjekt köper en utsändning eller en plats på en utsändning från utlandet för sin nyttolast och för tredje när en utsändning sker från svenskt territorium eller från en svensk- registrerad farkost såsom ett fartyg eller flygplan. I dessa fall krävs inte att den svenska staten är delaktig i rymdverksamheten utan ansvar enligt ansvarskonventionen uppkommer för svenska staten för den rymdverksamhet som företas på svenskt territorium eller av svenska medborgare eller juridiska personer med säte i . Svenska staten fritas alltså inte från det folkrättsliga ansvaret även om verk- samheten bedrivs av andra subjekt. Ansvarskonventionens reglering innebär alltså att den svenska staten är strikt ansvarig för en tredje parts skada som inträffat på jorden eller i luftrummet vid en utsändning som opereras av en utländsk utsändningsleverantör från utländskt territorium för det fall ett svenskt företag har en nyttolast med i utsändningen. I och för sig kan även den stat från vars territorium utsändning sker eller den stat som utsändningsleverantören tillhör vara solidariskt ansvariga tillsammans med , men den skadelidande staten kan välja att kräva endast en av de utsändande staterna på ersättning. Ansvaret som i dessa fall uppkommer för , såsom ut- sändande stat, kommer inte att upphöra, inte ens om rymdverksam- heten överlåts till en utländsk verksamhetsutövare. Ansvarskonven- tionen tar nämligen inte hänsyn till att rymdföremålet inte längre har anknytning till den ursprungliga utsändande staten. Detta innebär att trots att inte har möjlighet att kontrollera eller styra över rymdverksamheten så är internationellt ansvarig för skada som rymdföremålet eller delar av det orsakar tredje part. En lösning för att förhindra att blir skadeståndsskyldig för skada orsakad av rymdverksamhet som har överlåtits till en utländsk stat eller ut- ländsk privat aktör, är att och den utländska staten eller den stat som den utländska aktören tillhör, ingår ett mellanstatligt avtal om ersättningsansvar för den överlåtna rymdverksamheten. Ansvaret som åläggs utsändande stat kan vara solidariskt med andra utsändande stater, se avsnitt 10.2.1. För det fall en utsändning har skett med flera olika nyttolaster kan det röra sig om ett flertal utsändande stater eftersom varje enskild nyttolastägare anses vara en utsändande stat. För att reglera ansvaret mellan de solidariskt ansva- riga staterna är det enligt uppgift brukligt att ingå mellanstatliga avtal om vem som ska bära ansvaret vid en eventuell skada som orsakas av rymdföremålet. Dessa mellanstatliga avtal är emellertid inte bindande för andra än avtalsparterna. Om har ingått ett avtal med annan utsänd- ande stat som reglerar att inte är ersättningsskyldig vid en eventuell skada eller om ingått ett avtal om att den stat som förvärvat verksamheten är ansvarig, kan därför en skadelidande stat fortfarande vända sig till och kräva skadestånd. Avtalet säker- ställer däremot en regressrätt för gentemot avtalsparten. Om sådana mellanstatliga avtal om skadeståndsansvar ska vara en förut- sättning för att bevilja tillstånd om flera stater är utsändande stater eller för att medge överlåtelse av tillståndet till en utländsk verksam- hetsutövare, behandlas i avsnitt 7.3.7 och 7.4.2. Ansvarskonventionen tar inte hänsyn till rymdföremålets funk- tion. Ansvaret för en utsändande stat upphör därför inte när rymd- föremålet passerat sin livslängd och är möjligt att manövrera. 10.3.3Föreligger redan strikt ansvar för skador orsakade av rymdverksamhet enligt svensk rätt? Enligt ansvarskonventionen föreligger strikt ansvar för skador orsa- kade av rymdföremål på jorden eller på luftfartyg under flygning. Som konstaterats tidigare så saknar den svenska rymdlagen särskilda bestämmelser om skadeståndsansvar, utan den reglering som finns på området är den allmänna regleringen i skadeståndslagen som förutsätter vållande – uppsåt eller oaktsamhet – för ansvar. Vid sidan av skadeståndslagens regler tillämpas också så kallade allmänna skade- ståndsrättsliga grundsatser som är oskrivna principer inom skade- ståndsrätten som fyller ut lagens regelsystem eller innebär avvikelser från bestämmelserna i lagen (och , Skadeståndslagen – en kommentar, avsnitt 1.1.1 och 1.1.4, Juridik, Juno-version 71). Enligt kommentaren är en viktig princip som avser förutsätt- ningarna för skadestånd den allmänna grundsatsen om strikt ansvar för mer eller mindre farlig verksamhet. Lagstiftning om strikt ansvar utanför kontraktsförhållanden ger uttryck för en sådan grundsats, till exempel reglerna om ansvar för miljöskador som orsakats av miljöfarlig verksamhet i 32 kap. , produktansvarslagen (1992:18), elsäkerhetslagen (2016:732) och ansvar för radiologiska skador i atomansvarighetslagen (1968:45)2. Strikt ansvar anses emeller- tid också kunna åläggas utan stöd av lag. Ett exempel från praxis är strikt ansvar för farliga eller särskilt omfattande militärövningar (se 1Kommentaren avser rättsläget . 2Riksdagen har antagit en ny lag (2010:950) om ansvar och ersättning vid radiologiska olyckor som ska ersätta atomansvarighetslagen. Den nya lagen har ännu inte trätt i kraft. Regeringen har bemyndigats att bestämma när detta ska ske. rättsfallen NJA 1946 s. 734 I och II, NJA 1946 s. 758 I och II). Det förekommer emellertid också andra situationer där strikt ansvar ålagts utan lagstöd, även om verksamheten inte kan betraktas som farlig i vanlig mening, se rättsfallet NJA 1989 s. 389 som handlade om matförgiftning i skolmatsal och rättsfall om vattenutströmning från rörbrott i fjärrvärmeanläggningar och vattenanläggningar (se rättsfallen NJA 1991 s. 720, NJA 1997 s. 468 och NJA 2001 s. 368). I rättsfallet NJA 2007 s. 663 har däremot strikt ansvar inte ansetts föreligga för skador orsakade av en explosion i en fabrik som med- förde brand på en grannfastighet. Enligt ovannämnda kommentar till skadeståndslagen kan rättsfallet möjligen tyda på en viss försiktighet när det gäller att utvidga området för strikt ansvar. Luftfartsverksamhet innebär precis som rymdverksamhet farlig verksamhet som kan medföra stora skador för personer eller egen- dom som inte transporteras med luftfartyget, utan som befinner sig på marken eller i ett annat luftfartyg i luftrummet. Det finns därför anledning att se närmare på ansvarsregleringen för luftfartsverksam- heten. Ansvaret för tredjemansskador regleras i lagen (1922:382) angående ansvarighet för skada i följd av luftfart (luftfartsansvarig- hetslagen). I lagen regleras dels ansvaret för personer och egendom som befinner sig på marken och som kommer till skada vid exem- pelvis en flygplanskrasch, dels ansvaret för skador på personer och egendom utanför det egna flygplanet vid kollisioner i luften med andra flygplan. Ansvaret är strikt och obegränsat. har i rättsfallet NJA 1983 s. 836 slagit fast att lagen inte bara gäller för civil utan också för militär luftfart. Den konvention om ansvar för tredjemansskador som antogs i (Romkonvention) har fått dålig anslut- ning och har inte anslutit sig till konventionen. har inte heller anslutit sig till den konvention om tredjemansskador som antogs 2009 och utgör en modernisering av Romkonventionen.3 Traktaträttsligt finns det alltså inte några förpliktelser för när det gäller ansvaret för tredjemansskador i samband med luftfart. Utanför regleringen i luftfartsansvarighetslagen faller skador på passagerare eller gods som transporteras med luftfartyget. Det kon- traktsrättsliga ansvaret i samband med transport regleras i 9 kap. luftfartslagen (2010:500). 3Convention on Compensation for Damage Caused by Aircraft to Third Parties , . I samband med frågeställningen om det föreligger strikt ansvar för skador orsakade av rymdverksamhet enligt svensk rätt bör även Lagrådets uttalande i samband med den nuvarande rymdlagens till- komst nämnas. Lagrådet konstaterade inledningsvis att bestämmel- sen om regressrätt innebär att verksamhetsutövaren har ett strikt regressansvar, men att ansvaret direkt mot den skadelidande däremot inte är reglerat i lag, frånsett de allmänna bestämmelserna i skade- ståndslagen. Lagrådet menade dock att med all sannolikhet torde emellertid den som driver rymdverksamhet svara oberoende av våll- ande för person- och sakskada som uppkommer i sammanhanget. Till stöd för slutsatsen åberopade allmänna, icke lagfästa, grundsatser om strikt ansvar för farlig verksamhet (prop. 1981/82:226, s. 25). Rymdverksamhet utgör farlig verksamhet och ett haveri kan or- saka mycket stora skador. Mot bakgrund av den nämnda praxis och den reglering som finns om strikt ansvar för farlig verksamhet – särskilt luftfartsansvarighetslagen som reglerar en närliggande verk- samhet – samt Lagrådets uttalande i rymdlagspropositionen, finns det därför mycket som talar för att strikt ansvar även föreligger för skador orsakade av rymdverksamhet trots att detta inte är särskilt reglerat. Frågan avgörs emellertid ytterst av rättstillämpningen. 10.3.4Skada på jorden och luftfartyg under flygning Vårt förslag: Verksamhetsutövaren ska vara strikt ansvarig för skada som ett rymdföremål orsakar personer eller egendom på jorden eller på luftfartyg under flygning. Ansvaret ska inte gälla om den skadelidande 1.uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet har medverkat till skadan, eller 2.deltagit i den verksamhet som orsakat skadan. Fall av tredje parts skador på jorden Skada på tredje part på jorden och på luftfartyg som är under flyg- ning kan inträffa i samband med utsändning eller återförande av rymdföremål. Det har inträffat vissa haverier; utsändningar har miss- lyckats och återvändande farkoster har passerat genom atmosfären utan att brinna upp helt. Det finns emellertid inget känt exempel på att ett haveri vid utsändning har lett till omfattande skador på tredje part på jorden eller i luftrummet. Föremål som har fallit ned till jorden efter återinträde har inte i något känt fall orsakat skada på luftfartyg i luftrummet. I de flesta händelserna med nedfallande föremål har de landat i världshaven utan att orsaka skada på jorden. Det finns emellertid ett par omtalade fall där delar av återvänd- ande farkoster passerat genom atmosfären utan att brinna upp helt och restprodukter har fallit ned över land. Behovet av nationell skadeståndsreglering för svensk skada Den svenska rymdlagen saknar som nämnts bestämmelser om skade- ståndsansvar och reglerar enbart statens regressrätt. Det folkrättsliga skadeståndsansvaret omfattar inte skador på svenskt territorium eller svenska medborgare, eftersom rymdfördraget och ansvarskon- ventionen inte är tillämpliga på skador som drabbar eget territorium eller egna medborgare. En fråga att överväga är om det bör införas en ansvarsreglering för sådana skador i den nya lagen. Såvitt känt har inte något skadeståndsanspråk på grund av rymd- verksamhet från ett skadelidande svenskt subjekt prövats i domstol. I samband med fler utsändningar från kan det givetvis in- träffa något som orsakar skada på personer eller egendom i . Skulle en sådan prövning ske är utgångspunkten för ansvarsgrund skadeståndslagens regler, där skadeståndsansvar kräver uppsåt eller vårdslöshet, men det kan även argumenteras för att allmänna rättsgrundsatser om strikt ansvar för farlig verksamhet kan åberopas, se avsnitt 10.3.3. Om det föreligger strikt ansvar för skador orsakade av rymdverksamhet på grund av en allmän skadeståndsrättslig grund- sats är emellertid ytterst en fråga för rättstillämpningen, även om det enligt vår bedömning finns skäl som talar för att så är fallet eftersom rymdverksamhet till sin natur är riskfylld och ett haveri kan få kata- strofala följder. Modellagen rekommenderar att regler för att fastställa aktörens ansvar införs i nationell lag, se avsnitt 10.2.4. Ett av skälen som an- förs är att det kan vara nödvändigt att fastställa verksamhetsutöva- rens ansvar för att regressrätten inte ska sakna rättlig grund. Den otydlighet som finns kring frågan om strikt ansvar föreligger eller inte beträffande skador som orsakas i eller på svenska luftfartyg i luftrummet utgör enligt vår mening skäl för att införa en reglering om strikt ansvar. Skadeståndsansvaret skulle då vara mer tydligt och förutsägbart för verksamhetsutövaren, som kan ta med risken i sina ekonomiska beräkningar för verksamheten och försäkra sig mot den, men också för den skadelidande som slipper ovissheten om det föreligger strikt ansvar enligt oskrivna rättsgrundsatser. Be- stämmelsen är i och för sig avgränsad till rymdföremål, vilket innebär att utsändningar av föremål som inte omfattas av definitionen av rymdföremål faller utanför regleringen, även om det inte kan ute- slutas att en sådan utsändning, exempelvis en sondraketutsändning , vid en rättslig prövning skulle behöva han- teras utifrån allmänna skadeståndsrättsliga principer. Eftersom bestäm- melsen, trots sin avgränsning till utsändning av rymdföremål till , torde bidra till tolkningen av dessa prin- ciper, även för sådan verksamhet som definitionsmässigt faller utan- för regleringen, blir rättsläget rimligen klarare även för dessa fall. Avgränsningen utgör alltså inte ett skäl mot att införa en nationell reglering. Enligt vår mening förefaller det i stället högst rimligt att det ska finnas rätt till skadestånd för skador som orsakas av rymdverksam- het och som drabbar svensk egendom och svenska medborgare på samma sätt som det finns rätt till skadestånd för sådana skador som drabbar tredje part. En ordning med olika ansvarsgrunder beroende på om den skadelidande är hemmahörande i eller i en annan stat vore dessutom inte förenligt med skadeståndsrättens grundlägg- ande reparativa funktion, dvs. att den enskilde ska ersättas för skada som drabbat honom eller henne samt hans eller hennes egendom. Vi anser därför att det bör införas en nationell reglering om strikt an- svar för skada som rymdverksamhet orsakar svenskt territorium eller luftfartyg som är registrerade i och är under flygning eller svenska medborgare. Nästa fråga att överväga är vem som ska vara ansvarssubjekt, dvs. ska en sådan reglering föreskriva en ersättningsskyldighet för staten, vilket motsvarar ansvarskonventionens ordning, eller en ersättnings- skyldighet för verksamhetsutövaren.