sou · H8B383 · 2021-01-01 00:00:00 — Målet Gynnsam bevarandestatus har definierats på EU-nivå genom direktivets artikel 1, och förts in i svensk rätt genom 16 § områdes- skyddsförordningen. Målet Gynnsam bevarandestatus beskriver det tillstånd som ska uppnås för att en art eller naturtyp ska kunna finnas kvar långsiktigt. Direktivets artikel 11 ställer krav på att medlemsstaterna över- vakar bevarandestatusen av de livsmiljöer och arter som listas i direk- tivets bilagor 1 och 2 och särskilt tar hänsyn till prioriterade natur- typer och arter. Denna övervakning genomförs främst genom den nationella miljöövervakningen som och Havs- och vattenmyndigheten ansvarar för.5 Rapporteringen ska enligt direk- tivets artikel 17 även svara på vilka bevarandeåtgärder som vidtagits och hur de utpekade Natura 2000-områdena bidrar till gynnsam be- varandestatus. Uppföljning av bevarandestatus inom Natura 2000- områdena faller på länsstyrelserna som rapporterar underlaget till och Havs- och vattenmyndigheten. Bevarandestatus bedöms genom summan av de faktorer som på- verkar en art, eller en livsmiljö och dess typiska arter, och som på lång sikt kan påverka dess naturliga utbredning, struktur och funktion samt de typiska arternas överlevnad. Bedömningen av måluppfyllelse görs mot s.k. referensvärden som anger kriterier för naturtypen eller arten för att den ska kunna anses ha en gynnsam bevarandestatus på biogeografisk nivå. beslutar om referensvärden med stöd i myndighetens instruktion som anger att myndigheten ansva- rar för internationell rapportering.6 Ett referensvärde kan inte sättas lägre än värdet vid EU-inträde 1995. Artdatabanken tar fram förslag på referensvärden som granskas av Havs- och vattenmyn- digheten för akvatiska arter och livsmiljöer, innan beslutar om dessa. Rapporteringen till genomförs . Rapporteringen görs för respektive biogeografiskt område, vilket för svenska havsområden är marin atlantisk och marin baltisk region. Senaste rapporteringen gjordes . 5Naturvårdsverket och Havs- och vattenmyndigheten , Manual för uppföljning av miljöer i skyddade områden. 64 § förordningen (2012:989) med instruktion för . ansvarar för den samlade rapporteringen till EU-kommissionen.7 Havs- och vattenmyndigheten har dock enligt sin instruktion ett ansvar för arter och livsmiljöer i sjöar, vattendrag och hav, vilket tolkas av myndigheterna som att Havs- och vatten- myndigheten ansvarar för underlaget till rapporteringen i dessa delar. och Havs- och vattenmyndigheten har lagt ett gemensamt uppdrag på Artdatabanken att ta fram underlaget till rapporteringen. Rådets direktiv /147/EG av om be- varande av vilda fåglar (Fågeldirektivet)är ett EU-direktiv som skyd- dar samtliga naturligt förekommande fågelarter och specifikt utsatta arters häckningsplatser, inom medlemsländerna, för att bevara livs- kraftiga populationer. Fågeldirektivet är EU:s äldsta lag- stiftning om skydd av vilda djur och det ena av två direktiv som be- handlar naturskydd, där det andra är art- och habitatdirektivet. Det gamla direktivet ersattes eftersom det modifierats så att det blev svåröverskådligt. Fågeldirektivet behandlar bevarande av alla fågelarter som före- kommer naturligt inom EU:s medlemsstater. Det omfattar skydd, skötsel, förvaltning och kontroll av fåglarna och reglerar hur de ut- nyttjas. Liksom av art- och habitatdirektivet framgår det även av fågel- direktivet att arter och livsmiljöer inom områden som ingår i Natura 2000-nätverket ska beredas ett särskilt skydd. Målet är att säkerställa att en gynnsam bevarandestatus uppnås för de arter eller livsmiljöer som omfattas av skyddet. Direktivets artikel 12 anger att medlemsländerna ska rapportera . 2011 beslutade dock och medlems- länderna att harmonisera rapporteringen med artikel 17 rappor- teringen enligt art- och habitatdirektivet, vilket innebär rapportering . Senaste rapporteringen genomfördes . 74 § förordningen (2012:989) med instruktion för . 6.3.1Sveriges implementering av fågeldirektivet Fågeldirektivets bestämmelser har implementerats i på sam- ma sätt som art- och habitatdirektivet, både genom områdesskydd enligt 7 kap. och i artskyddsförordningen. För vatten- förekomster som helt eller delvis ingår i Natura 2000-områden enligt 7 kap. 27 § ska gynnsam bevarandestatus uppnås. I 16 och 17 §§ områdesskyddsförordningen finns det övergripande b- eskrivningar av vad detta kvalitetskrav innebär. Övervakning, resultatuppföljning och rapportering följer mot- svarande ansvarsfördelning som beskrivs under art- och habitatdirek- tivet (se ovan). 6.4Andra rättsakter och strategier inom biodiversitetsområdet 6.4.1Förordningen om invasiva främmande arter EU:s förordning nr 1143/2014 om förebyggande och hantering av introduktion och spridning av invasiva främmande arter togs fram för att skydda miljön och samhället mot utbredningen och skadorna av invasiva främmande arter. Syftet med förordningen är att så långt som möjligt hindra att invasiva främmande arter kommer in i EU och att bekämpa de arter som redan finns här. Enligt förordningen är det förbjudet att importera, sälja, odla, föda upp, transportera, använda, byta, släppa ut i naturen eller hålla levande exemplar av de arter som finns upptagna på den s.k. unionsförteckningen över in- vasiva främmande arter. I förordningens slutbestämmelser ingår i artikel 24 att medlems- staterna ska rapportera till kommissionen om bl.a. sina övervakningssystem, utbredningen av de invasiva arter som före- kommer på deras territorium, handlingsplaner och åtgärder m.m. Eftersom EU:s reglering som gäller invasiva arter är i form av en för- ordning är den direkt tillämplig i . För mer detaljerad regler- ing av förhållandena här har tagit fram en kompletterande förordning (2018:1939) om invasiva främmande arter. I den svenska förordningen utses ansvariga myndigheter, för arter på land och Havs- och vattenmyndigheten för arter i vatten. Vidare finns regler för hur de ansvariga myndigheterna ska arbeta med frågorna om invasiva arter. 6.4.2Förordningen om inrättandet av ett program för miljö- och klimatpolitik (LIFE) Förordningen nr 1293/2013 om inrättandet av ett program för miljö och klimatpolitik (Life) syftar till att bidra till hållbar utveckling och att uppnå målen för relevanta EU-initiativ inom områdena miljö och klimatförändringar. Programmet används för att finansiera miljö-, klimat- och naturprojekt som genomförs på lokal och regional nivå. De främsta målen för Life är att det ska fungera som en kata- lysator för förändringar i utvecklingen och genomförandet av miljö- och klimatpolitiken, förbättra genomförandet och integreringen av miljö- och klimatmål inom andra politikområden och i EU- ländernas strategier, främja bättre styrning, fungera som en särskild länk till EU:s prioriteringar: resurseffektivitet, begränsning av för- lust av biologisk mångfald samt klimatanpassning och klimat- begränsning. Programmet har delats upp i två delprogram, Miljö och Klimat- politik. Det ingår också mer omfattande integrerade projekt. De införs till en början på regional nivå eller som samarbeten mellan flera städer. Delprogrammet Miljö, som förfogar av bud- geten, har de tre prioriteringsområdena miljö och resurseffektivitet, natur och biologisk mångfald samt miljöstyrning och miljöinfor- mation. Dessa prioriteringar omfattar sju tematiska prioriteringar: natur och biologisk mångfald; vatten (inklusive den miljön); avfall; resurseffektivitet, inbegripen mark och skog och ett miljö- vänligt kretsloppsystem; miljö och hälsa, inbegripet kemikalier och buller; luftkvalitet och utsläpp, inbegripet stadsmiljön; och infor- mation och styrning. Delprogrammet Klimatpolitik, som förfogar av budgeten, har tre prioriteringsområden: begränsning (som ska bidra till minskade utsläpp av växthusgas), anpassning (som ska stödja in- satser för att öka motståndskraften mot klimatförändringar), klimat- styrning och klimatinformation under Life-programmet (t.ex. att höja medvetenheten om klimatfrågor). Totalt sett ska av Lifes medel läggas på projekt. Life-programmet 2014–2020 har en total budget på cirka 3,4 miljar- der euro. vägleder svenska sökanden och uppmuntrar myndigheter, företag, kommuner, länsstyrelser eller andra organi- sationer att ansöka. 6.4.3EU:s strategi för biologisk mångfald För att ytterligare skydda och bevara den biologiska mångfalden inom EU antog Europeiska kommissionen en strategi med en ram för EU:s åtgärder för att upp- fylla det överordnade målet för biologisk mångfald 2020. Målen i strategin är i linje med medlemsländernas åtagande enligt FN:s konvention för biologisk mångfald (CBD) strategiska plan för bio- logisk mångfald som antogs 2010. Strategin syftar till att minska de största påfrestningarna på natur och ekosystemtjänster i EU. Det hand- lar t.ex. om att genomföra art- och habitatdirektivet och fågeldirek- tivet fullt ut, bevara och återställa ekosystem och ekosystemtjänster och säkerställa hållbar användning av fiskeresurserna. och Europeiska unionens råd fattade den 23 okto- ber 2000 beslut om en ram för gemenskapens åtgärder på vatten- politikens område8 (vattendirektivet) för att vatten inte är vad som helst utan ett arv som måste skyddas, försvaras och behandlas som ett sådant. 8Europaparlamentets och rådets direktiv /60/EG av om upprättande av en ram för gemenskapens åtgärder på vattenpolitikens område. Trycket på vattenresurserna i gemenskapen ökar ständigt på grund av den allt större efterfrågan på tillräckliga mängder vatten av god kvalitet för alla syften. Behovet av åtgärder för att skydda gemenskapens vattenresurser i såväl kvalitativt som kvantitativt hän- seende ökar också. och rådet beslutade genom direktivet att ge- menskapens åtgärder på vattenpolitikens område är att nå god eko- logisk och kemisk status hos akvatiska ekosystem och främja en håll- bar vattenanvändning. En tolkning är att och rådet med uttrycket nå god ekologisk och kemisk status avser ett mål, dvs. ett önskat framtida tillstånd. Målet gäller inte om det har beslutats om undantag för vattenförekomsten. Direktivet syftar enligt artikel 1 till att skydda inlandsytvatten, vatten i övergångszon, kustvatten och grundvatten. Detta för att hindra försämringar och skydda och förbättra statusen hos akvatiska ekosystem, främja hållbar vattenanvändning, förbättra vattenmiljön genom att minska utsläpp och spill av farliga ämnen, minska föroreningen av grundvattnet och mildra effekterna av översvämning och torka, till 2015. Detta ska i sin tur bidra till tillräcklig tillgång på ytvatten och grund- vatten, minskning av förorening av grundvattnet, skydd för ter- ritoriella och vatten samt uppfyllande av målen för relevanta internationella överenskommelser genom gemenskapsåtgärder. Skyddet ska genomföras i olika former, bl.a. administrativa arran- gemang enligt artikel 3. Medlemsstaterna ska identifiera avrinnings- områden och dela in i avrinningsdistrikt med behöriga myndigheter och samordnade åtgärdsprogram för hela avrinningsdistrikten. Direk- tivet sträcker sig en nautisk mil utanför baslinjen9. I artikel 4 beskrivs miljömålen för ytvatten, grundvatten och skyddade områden och krav på medlemsstaterna att vidta åtgärder för att nå dem genom att skydda, förbättra och återställa i syfte att uppnå god status, ekologisk potential eller minska förorening. Målet ska nås 2015 i enlighet med direktivets bilaga V, om inte annat vad gäller undantag och förlängning gäller för vattenförekomsten.10 Tiden för att nå målet kan dock som längst förlängas till 2027. 9Baslinjen är ett begrepp som används för att ange varifrån en stat, enligt reglerna i , beräknar sitt territorialhav och sin ekonomiska zon. Den normala baslinjen för beräkning av bredden på territorialvattnet eller den ekonomiska zonen är låg- vattenlinjen utmed kusten sådan den angivits i av kuststaten officiellt erkända sjökort. 10Punkt i) och ii). Enligt artikel 5 ställs krav på att medlemsstaterna ska utföra analy- ser av avrinningsområdenas karaktäristika, miljökonsekvenser av mänsklig verksamhet och ekonomiska analyser av vattenanvändningen. De ska även, enligt artikel 6, upprätta register över alla områden inom varje avrinningsdistrikt som har förklarats kräva särskilt skydd. Artikel 6 handlar om att medlemsstaterna ska upprätta register över alla områden inom varje avrinningsdistrikt som kräver särskilt skydd. Vattenområden som skyddas enligt bl.a. art- och habitat- direktivet och fågeldirektivet ska enligt vattendirektivets bilaga IV ingå i vattendirektivets register över skyddade områden. Medlemsstaterna ska enligt artikel 7 identifiera alla vattenföre- komster av viss storlek som används för eller är avsedda för framtida uttag av dricksvatten. För dessa vattenförekomster ska medlems- staterna uppfylla mål och kvalitetsnormer samt säkerställa skydd mot försämring av kvaliteten. Artikel 8 handlar om krav på medlemsstaterna att upprätta pro- gram för övervakning av vattenstatusen. Inom varje avrinnings- distrikt ska det upprättas en sammanhållen och heltäckande översikt för ytvatten, grundvatten och skyddade områden. Enligt artikel 9 ska medlemsstaterna beakta principen om kost- nadstäckning för vattentjänster när det gäller miljö- och resurskos- tnader och principen att förorenaren betalar. De olika vattenverk- samheterna uppdelade på industri, hushåll och jordbruk ska adekvat bidra till kostnaden för vattentjänster. I artikel 11 fastställs att medlemsstaterna ska upprätta åtgärds- program för varje avrinningsdistrikt med beaktande av analyserna enligt artikel 5 och i syfte att uppnå målen enligt artikel 4. Åtgärds- programmen ska bestå av grundläggande, dvs. minimikrav, och vid behov kompletterande åtgärder. Åtgärderna anges både i form av att uppnå mål och krav i direktivet och att införa nationell reglering och förbud. När övervakningsdata indikerar att målen enligt artikel 4 inte kommer att nås ska medlemsstaterna undersöka och besluta om ytterligare åtgärder som kan vara nödvändiga. Medlemsstaterna är enligt artikel 13 även skyldiga att utarbeta förvaltningsplaner för alla avrinningsdistrikt och enligt artikel 14 ska de uppmuntra aktiv medverkan, informera och samråda med samt- liga berörda parter i genomförandet av vattendirektivet. I det ingår att offentliggöra en tidtabell, arbetsprogram, översikt och utkast till förvaltningsplan. Enligt artikel 15 ska förvaltningsplaner, analyser enligt artikel 5 och övervakningsprogram rapporteras till kommis- sionen. Artiklarna 16–19 ålägger EU:s institutioner bl.a. att besluta om åtgärder mot förorening av vatten och grundvatten, fastställa priori- terade farliga ämnen, rapportera om direktivets genomförande och informera om planer och åtgärder. Kommissionen och EU:s medlemsstater har en gemensam strategi för direktivets genomförande, Common Implementation Strategy (CIS). Genomförandearbetet baseras på konsensusbeslut. 6.5.1Sveriges implementering av vattendirektivet Vattendirektivet har införts i svensk lagstiftning genom 5 kap. miljö- balken, vattenförvaltningsförordningen (2004:660) och länsstyrel- sernas instruktion (2017:868). 5 kap. handlar om miljökvalitetsnormer och miljö- kvalitetsförvaltning. Inför implementeringen menade regeringen att bestämmelserna om miljökvalitet i direktiven oftast har en sådan detaljeringsgrad att de är olämpliga att genomföra i lag. hade därför i 5 kap. 1 § bemyndigat regeringen att meddela de föreskrifter som behövs i fråga om kvaliteten på miljön. Dessa föreskrifter benämns miljökvalitetsnormer. Som bemyndigandet är formulerat skulle det kunna användas för andra typer av bestäm- melser än de som omfattas av beskrivningen av miljökvalitetsnormer i 5 kap. 2 § . Den flexibilitet som behövs för att genom- föra olika typer av normer fanns alltså redan i bemyndigandet.11 Vid implementeringen av vattendirektivet kompletterades bl.a. beskrivningen i 5 kap. 2 § av vad som ska anges i miljö- kvalitetsnormer. Miljökvalitetsnormerna ska kunna avse olika typer av regler för hur miljön ska eller bör vara beskaffad eller normer i övrigt av betydelse för bedömningen av tillståndet i miljön. Det blev möjligt att införa miljökvalitetsnormer som innebar etappvis skärpta krav.12 Det gjordes även ändringar i för att dela in landområden och kustvattenområden i vattendistrikt i enlighet med 2003/04:2, Förvaltning av kvaliteten på vattenmiljön, s. 22. 2003/04:2, s. 21. Dessutom gav föreskriftsrätt till reger- ingen eller den myndighet som regeringen bestämmer om den förvalt- ning av kvaliteten på vattenmiljön som ska utföras av ansvarig myndighet (vattenmyndighet) enligt vattendirektivet.13 Beskrivningen av miljökvalitetsnormer i 5 kap. 2 § är översiktlig. Normernas innehåll, som ofta följer av olika direktiv på miljöområdet, måste variera mellan olika områden och vara detalje- rade. Den exakta beskrivningen och innebörden av olika miljökvali- tetsnormer, meddelas därför med stöd av 1 § i föreskrifter.14 Av samma anledning är många av de detaljerade bestämmelserna från vattendirektivet implementerade i svensk rättsordning genom vattenförvaltningsförordningen. Där finns mer detaljerade bestäm- melser om vattendistrikt och avrinningsområden samt vattenmyndig- heter och deras ansvarsområden, både geografiska och administrativa. Även Havs- och vattenmyndigheten samt Geologiska Under- sökning tilldelas ansvar i vattenförvaltningsförordningen. Kap. 4 i vattenförvaltningsförordningen specificerar vissa miljö- kvalitetsnormer och överlämnar åt vattenmyndigheterna att fastställa kvalitetskrav för ytvattenförekomster, grundvattenförekomster och skyddade områden i sina respektive vattendistrikt. Vidare följer krav på vattenmyndigheterna att upprätta förvaltningsplaner, åtgärdspro- gram och övervakning enligt kap. 5–7. Förordningen innehåller även bestämmelser om den internationella vattenförvaltningen som är aktuell i gränsområden med och samt rapportering som ska göras av vattenmyndigheterna till Havs- och vattenmyndig- heten som i sin tur ska rapportera vidare till kommissionen. Slutligen implementerades vattendirektivet även genom läns- styrelsernas instruktion (förordning 2017:868). Enligt 15 § ska det inom länsstyrelserna i , , , och finnas en vattendelegation, som är ett särskilt beslutsorgan. Bestämmelser om delegationen finns i för- ordningen (2017:872) om vattendelegationer. Vattendelegationerna fattar vattenmyndigheternas beslut. 2003/04:2, s. 25, s. 27. 2003/04:2, s. 32. Beslut om mål och uppföljning Vattendirektivets artikel 4 anger att direktivets miljömål för ytvatten är att förbygga en försämring av statusen eller att skydda, förbättra och återställa ytvattenförekomster i syfte att uppnå god status. Bilaga V till direktivet anger normativa definitioner av vad som känne- tecknar en god ekologisk och kemisk status.15 God status bedöms i rela- tion till enskilda vattenförekomster. Förutom målet om god status an- ges i direktivet att ingen försämring av vattenstatusen får ske. Vattendirektivet har omsatts till miljökvalitetsnormer genom 4 kap. Miljökvalitetsnormer i vattenförvaltningsförordningen och 5 kap. Miljökvalitetsnormer i . Havs- och vattenmyndig- heten får enligt 8 § vattenförvaltningsförordningen meddela före- skrifter om hur kvalitetskraven för ytvattenförekomster ska bestämmas enligt bilaga V, så att det blir en enhetlig tillämpning i hela landet. Enligt 4 kap. 1 § vattenförvaltningsförordningen ska varje vatten- myndighet (vattenförvaltningsdelegationen) fastställa kvalitetskrav för alla vattenförekomster, dvs. Uppföljningen av målen i vattendirektivet blir därför att jämföra den uppmätta statusen för respektive vattenförekomst mot fastställd miljökvalitetsnorm. Av 9 kap. vattenförvaltningsförordningen fram- går även att Havs- och vattenmyndigheten ansvarar för rapportering av havsmiljödirektivet till . Underlag och process för uppföljning Arbetet med genomförande av vattendirektivet genomförs normalt Allt arbete utgår från att vattendelega- tionen ska ta beslut om förvaltningsplan, åtgärdsprogram samt miljökvalitetsnormer. Nuvarande förvaltningscykel avslutas . Underlagen till dessa produkter kommer från arbetsmomenten över- vakning, kartläggning och analys (inklusive statusbedömning), sam- hällsekonomisk konsekvensanalys, miljökvalitetsnormer samt åtgärds- program (med tillhörande miljökonsekvensbeskrivning). 15Bilaga V till vattendirektivet (2000/60/EG). 16Ex för Norra vattendistrikt: i läns (Vattenmyndig- heten i Norra vattendistrikts) föreskrifter om kvalitetskrav för vattenförekomster i Norra vattendistrikt, 19FS 2016:10. En statusklassning genomförs av vattenmyndigheterna för samtliga ytvattenförekomster. Statusklassningen regleras genom Havs- och vattenmyndighetens föreskrifter för klassificering och miljökvalitets- normer (HVMFS 2013:19).17 Det fanns vid statusklassningen 2016 totalt 23 194 ytvattenförekomster fördelade på 15 096 vattendrag, 7 426 sjöar, 653 kustvatten samt 19 utsjövattenförekomster.18 Med utgångspunkt i statusklassningen beslutar vattenmyndig- heten en miljökvalitetsnorm för respektive vattenförekomst. Miljö- kvalitetsnormerna beslutas enligt Havs- och vattenmyndighetens föreskrifter (HVFMS 2013:19). Enligt vattendirektivets artikel 11, ska ett åtgärdsprogram tas fram för att uppnå målen, dvs miljökvalitetsnormerna. Kravet om åtgärds- program har implementerats i 6 kap. Åtgärdsprogram i vattenför- valtningsförordningen. Upprättande av åtgärdsprogram förutsätter att en ny klassificering (statusklassning) av vattenförekomsterna genomförs varje förvaltningscykel. Det är i praktiken den reviderade statusklassningen som är uppföljning av måluppfyllelse. Vattendirektivets mål om god ekologisk och kemisk status För alla vattenförekomster utgår man från vilken ekologisk status/ potential respektive kemisk ytvattenstatusklassificering förekoms- ten har när man sätter miljökvalitetsnormen. För en vattenförekomst som har hög ekologisk statusklassifi- cering, ska även miljökvalitetsnormen fastställas till hög ekologisk status. Om vattenförekomstens ekologiska status har klassificerats som god, måttlig, otillfredsställande eller dålig, ska miljökvalitets- fastställas till god ekologisk status men vid sämre än god status kan man tillämpa undantag. Beslut om undantag fattas med stöd av 4 kap. 9–11 §§ vattenförvaltningsförordningen och varje beslut om undantag ska tydligt motiveras. 17HVMFS 2013:19, Havs- och vattenmyndighetens föreskrifter om klassificering och miljö- kvalitetsnormer avseende ytvatten. 18VISS utdrag för förvaltningscykel 2 (2010-2016). I är Havs- och vattenmyndigheten rapporteringsansvarig myn- dighet med ett övergripande koordinerande ansvar för rapportering till kommissionen. Bl.a. ska åtgärdsprogram, övervakningsprogram och förvaltningsplaner rapporteras efter vissa bestämda mallar. Det finns en unionsgemensam vägledning.19 Uppgifterna till Havs- och vattenmyndighetens rapportering kommer från de fem vattenmyndigheterna. De redovisar förvalt- ningsplaner, åtgärdsprogram och andra uppgifter via databasen som är verktyget för själva rapporteringen. Enligt Havs- och vattenmyndigheten använder kommissionen och Europeiska miljöbyrån (EEA) det som rapporteras dels för att bedöma om enskilda medlemsstater genomfört direktivet på rätt sätt, dels för att jämföra alla länders genomförande och på så sätt ut- värdera vattendirektivet.20 Direktiv (2008/105/EG) om miljökvalitetsnormer inom vattenpoli- tikens område syftar till att gradvis minska förorening från priori- terade ämnen och att utsläpp och spill av prioriterade farliga ämnen ska upphöra eller stegvis elimineras i enlighet med vad som stadgas i vattendirektivet. I prioämnesdirektivet fastställs miljökvalitetsnor- mer för prioriterade ämnen och vissa andra förorenande ämnen en- ligt vattendirektivet, i syfte att uppnå en god kemisk ytvattenstatus och i enlighet med målen och bestämmelserna i artikel 4 i vatten- direktivet. Direktivet om rening av avloppsvatten från tätbebyggelse (91/271/EEG) syftar till att skydda miljön från övergödning och farliga ämnen som kommer av avloppsvatten som inte har renats.