sou · H9B381 · 2021-10-19 00:00:00 — Huvudmannens ansvar för den allmänna va-anläggningen går fram till en förbindelsepunkt. Därefter har fastighetsägaren ansvar för de va-installationer som finns inom fastigheten.13 112 och 6 §§ vattentjänstlagen. 122 § vattentjänstlagen och prop. 2005/06:78, s. 28. En kommun anses ha ett rättsligt bestäm- mande inflytande över en va-anläggning bland annat om kommunen ensam eller tillsammans med en eller flera andra kommuner helt äger anläggningen eller har rätt att utse eller avsätta mer än hälften av ledamöterna i styrelsen för den eller de juridiska personer som helt äger anläggningen enligt 3 § vattentjänstlagen. 132 § vattentjänstlagen och prop. 2005/06:78, s. 57 och 134. I vissa fall samverkar flera kommuner om vattenförsörjningen. Det finns flera olika samverkansformer. Samarbetet kan etableras i såväl offentligrättsliga former (gemensam nämnd eller kommunalförbund) som privaträttsliga former (bolag eller avtal). En gemensam nämnd tillsätts i någon av de samverkande kom- munerna (så kallad värdkommun) och ingår i denna kommuns orga- nisation. Varje kommun bibehåller sitt huvudmannaskap för de frågor som lämnas över till nämnden.14 Kommuner kan också bilda ett kommunalförbund och överlåta kommunala angelägenheter till för- bundet. är en offentligrättslig juridisk person som är fristående i förhållande till sina medlemskommuner. Förbundet övertar uppgifterna från medlemskommunerna och blir huvudman för verksamheten med egen budget och räkenskaper.15 Ett gemensamt aktiebolag kan bildas av flera kommuner tillsam- mans. ansvarar och styr det gemensamma aktiebolagets verksamhet. Bolaget blir då huvudman för de va-anläggningar som bolaget äger.16 Kommuner kan också samverka genom interkommu- nala avtal. Genom avtalen kan kommunerna bedriva va-verksamhet gemensamt, sambruka vissa resurser eller komma överens om att en av dem ska sköta något för allas eller för de andras räkning. Kom- munerna kan också bilda företag eller sluta avtal med privaträttsliga subjekt.17 Det finns även andra former av mer informell samverkan. Det kan exempelvis gälla erfarenhetsutbyte genom nätverk. Att huvudmannen har ansvar för att ordna och driva en allmän va- anläggning innebär inte att huvudmannen själv måste sköta allt. Det är möjligt för en huvudman att upplåta åt någon annan att sköta driften av en va-anläggning. Kommunens grundläggande ansvar enligt 6 § vattentjänstlagen innebär dock att kommunen inte kan låta en driftentreprenad få leda till att kommunen förlorar möjligheterna till övergripande styrning av va-verksamheten.18 I vattentjänstlagen 143 kap. 9 § kommunallagen (2017:725) och SOU 2016:32, s. 770. 153 kap. 8 § kommunallagen, SOU 2004:64, s. 91–92. 16SOU 2016:32, s. 770–771. 17SOU 2004:64, s. 89–90 och SOU, 2016:32 s. 771. 1815 § vattentjänstlagen och prop. 2005/06:78, s. 139. finns också en möjlighet för en kommun att sköta driften av en all- män va-anläggning i andra kommuner, om driften sker på affärsmässiga grunder och ekonomiskt redovisas skilt från annan verksamhet.19 Med enskild anläggning avses en va-anläggning eller annan anord- ning för vattenförsörjning som inte är eller ingår i en allmän va-anlägg- ning.20 En enskild anläggning för dricksvatten kan ägas och drivas direkt av en fastighetsägare. Det finns också olika lösningar för att genomföra samverkan kring va-anläggningar, exempelvis gemensam- hetsanläggningar eller ekonomiska föreningar. För en gemensamhets- anläggning ligger i första hand ansvaret på de fastigheter som är knutna till den gemensamma anläggningen. I en ekonomisk förening ligger ansvaret istället på de enskilda personer som är knutna till sam- verkan.21 En närmare beskrivning av vilken reglering som gäller för enskild dricksvattenförsörjning finns i kapitel 16. 4.2.3Verksamhetsutövare som producerar och tillhandhåller dricksvatten dricksvattenföreskrifter gäller för verksamhetsutöv- are som producerar eller tillhandahåller dricksvatten. Flera verksam- hetsutövare kan tillhandahålla dricksvatten (för närmare beskrivning av detta begrepp se avsnitt 8.6.2). Det dricksvatten som produceras och tillhandahålls ska vara rent och hälsosamt.22 är en sådan del av en anläggning för dricksvatten- försörjning som avser uppfordring, beredning eller liknande han- tering av dricksvatten samt tillhörande reservoarer eller liknande anordningar för förvaring av dricksvatten. Det är producenten som ansvarar för vattenverk, medan distributörerna har hand om distri- butionsanläggningar, det vill säga sådan del av en dricksvattenförsörj- 1957 § vattentjänstlagen. 202 § vattentjänstlagen. 21Albinsson , , 2016, Gemensamhetsanläggningar för va – en del i genom- förandet av kommuners va-planer, VA-guiden rapport 2016:1, s. 21. 227 § dricksvattenföreskrifterna. ningsanläggning som avser rörledningar, tryckstegringsstationer, reser- voarer eller liknande rörutrustning för distribution av dricksvatten.23 4.2.4Kraven kan riktas mot olika aktörer I många fall är det samma aktör – en kommun – som äger en allmän va-anläggning och både producerar och distribuerar dricksvattnet. I de fall den allmänna va-anläggningen ägs av någon annan än kom- munen eller om huvudmannen upplåtit åt någon annan att sköta driften av anläggningen, kan de olika kraven i vattentjänstlagen och dricksvattenföreskrifterna träffa olika rättssubjekt.24 I det följande beskrivs några praktiska exempel på hur vattenför- sörjningen har lösts i olika kommuner. kommun äger hela den allmänna va-anläggningen som försörjer kommuninvånarna med vatten, det vill säga både produk- tionsanläggningar och distributionsanläggning. Kommunen är ansvarig för att ordna vattenförsörjning åt sina invånare och som ägare till de allmänna va-anläggningarna är kommunen huvudman för dem. Dess- utom är kommunen både producent och distributör av dricksvatten.25 Dricksvattnet i Bjuvs kommun produceras av , som är ett bolag som ägs av 17 kommuner, bland annat . producerar och distribuerar dricksvatten till bolagets delägar- kommuner.26 Det är sedan Nordvästra och Avlopp (NSVA) som distribuerar vattnet inom Bjuvs kommun. Även NSVA är ett aktiebolag som ägs gemensamt av flera kommuner i nordvästra kommun har det övergripande ansvaret för att ordna vattenförsörjning inom kommunen, men det är som äger produktionsanläggningen och som därmed är både producent och huvudman härför. NSVA äger ledningsnätet inom kommunen och är därmed distributör och huvudman för den anläggningen. 231 § dricksvattenföreskrifterna och Dricksvatten, Kontrollwiki, version 6, , hämtat . 24SOU 2016:32, s. 101 och 719. 25Vatten och avlopp, 2021, kommun, miljo/Vatten-och-avlopp/, hämtat . 26Vår verksamhet, 2020, Sydvatten, , hämtat . 27Uppgift till utredningen från Svenskt Vatten och Om NSVA, NSVA:s webbplats, , hämtat . De allra flesta hushåll i får sitt vatten via den allmänna vattenförsörjningen som kommunerna ansvarar för. Drygt 9 miljo- ner människor, eller av landets befolkning har kommu- nalt dricksvatten.28 Det är dock inte bara hushållen som betjänas av den kommunala vattenförsörjningen. Även offentliga verksamheter som skolor, sjukhus och simhallar samt många företag är anslutna till det kommunala vattenledningsnätet. De största vattenverken i producerar vatten från ytvatten. Hälften av allt dricksvatten produceras från ytvatten och är den vattentäkt i som försörjer flest människor. Över två miljoner människor får sitt dricksvatten från de olika vattenverken i . får dricksvatten i huvudsak från . och en stor del av övriga får dricksvatten från sjön i . Vattnet leds via en tunnel till ett av de skånska vattenverken. Många andra kommuner använder också ytvatten och sammanlagt produceras dricksvatten i cirka 170 ytvattenverk i landet. Ungefär en fjärdedel av det dricksvatten som kommunerna pro- ducerar görs på grundvatten. Den återstående fjärdedelen är konst- gjort grundvatten. Det är ytvatten som infiltreras genom en naturlig grusformation och förstärker den naturliga grundvattenbildningen. som använder grundvatten är överlägset flest till antalet och har mycket varierande storlek. Det finns ungefär 1 450 grund- vattenverk i . De flesta av grundvattenverken försörjer färre än 2 000 personer med dricksvatten. Nästan 130 verk använder konst- gjort grundvatten. Ett litet antal vattenverk i producerar dricks- vatten från avsaltat havsvatten.29 Lite drygt en tiondedel av landets befolkning har enskild dricks- vattenförsörjning (). De regionala variationerna är förhåll- andevis stora. I tättbefolkade delar av landet är allmän dricksvatten- försörjning helt dominerande. I många befolkningstäta storstads- kommuner är anslutningsgraden närmast hundraprocentig, medan det i kommuner med stor yta, samt liten och spridd befolkning är betydligt svårare att effektivt bygga ut ledningsnätet.30 28Svenskt vatten, 2020, Resultatrapport för VASS drift 2019 tillståndet i , rapport , s. 4. 29Svenskt vatten, 2020, Produktion av dricksvatten. vatten/dricksvattenfakta/produktion-av-dricksvatten/, hämtat . 30Statistiska centralbyrån, 2017, Vattenanvändningen i . Av dricksvatten som tas från enskilda vattentäkter, i regel grävda eller borrande brunnar, står permanentboende utan anslutning till kommunalt dricksvatten för den övervägande delen. Dricksvatten- användningen i fritidshus beräknas utgöra drygt en procent av hus- hållens totala dricksvattenanvändning.31 steg hushållens förbrukning av dricksvatten stadigt. Efter det och sett är den över- gripande trenden att hushållssektorn sammantaget använder allt mindre vatten, detta trots att befolkning ökat ganska kraf- tigt.32 Det har skett en omfattande utveckling av hushålls- maskiner och även toaletter och duschar som gjort att dessa förbru- kar allt mindre vatten. Enligt Svenskt Vattens statistik så är hus- hållens genomsnittliga förbrukning per person och dygn.33 I följande avsnitt beskrivs översiktligt de ingående delarna i dricks- vattenberedningen. Beskrivningen ligger på översiktlig och allmän nivå, vilket innebär att betydande lokala skillnader kan förekomma. Avsikten är inte heller att ge detaljerad teknisk information varför en del metoder har utelämnats och många förenklingar har gjorts. Avsnittet är trots detta ganska omfattande och finns med för att den som inte är insatt i dricksvattenberedning och distribution ändå ska kunna förstå vilka delar av produktionen som de olika artiklarna i direktivet reglerar. Dricksvattenberedningen sker i vattenverk. kan vara knutna till yt- eller grundvattentäkter. En ytvattentäkt tar sitt rå- vatten från en sjö eller vattendrag medan en grundvattentäkt utnytt- jar grundvatten. Beredningsprocessen i ett ytvattenverk är ofta mer komplicerad än i grundvattenverken och omfattar flera steg som av- slutas med någon form av desinfektion innan vattnet distribueras. Beredningsprocessen i ett grundvattenverk kan vara enklare. I de fall råvattnet är av god kvalitet och väl skyddat, kan en enkel pump- anordning och en skyddsbarriär till exempel UV-desinfektion ha be- dömts som tillräcklig. 31Statistiska centralbyrån, 2017, Vattenanvändningen i . 32SOU 2016:32, s. 693 f. 33Dricksvattenfakta, 2021, Svenskt Vatten, vatten/dricksvattenfakta/ hämtat . Råvatten bereds i ett eller flera beredningssteg innan det distri- bueras som dricksvatten. Råvattnets kvalitet avgör utformningen av beredningsprocessen. Ofta kräver råvatten från ytvattentäkter mer beredning som följd av dess högre innehåll av organiskt material och mikrobiologiska föroreningar. Råvatten som utgörs av konstgjort grundvatten kan normalt betraktas som opåverkat grundvatten om vattnets verkliga uppehållstid mellan infiltrations- och uttagspunkt är minst . Avståndet mellan infiltrations- och uttagspunkt ska ha viss storlek liksom den omättade zonens omfång. Mikrobiologiska barriärer som används i vattenverken för beredningen av råvattnet kan karakteriseras som avskiljande eller inaktiverande. Beredningsprocessen i ett vattenverk ska innehålla ett tillräckligt antal mikrobiologiska barri- ärer. Hur många barriärer som krävs kan avgöras genom att utföra en mikrobiologisk barriäranalys. I följande avsnitt beskrivs beredningen av dricksvatten i olika typer av vattenverk närmare. Ytvattenverkens beredningssteg kan skilja sig åt beroende på råvattnets karaktär och kvalitet. Ett mer förorenat råvatten kräver i allmänhet mer avancerad beredningsprocess. Nedan ges exempel på bered- ningsprocesser som används , silning, kemisk fällning, snabb- och långsamfiltrering, membranfiltrering och desinfektion. Utformningen och kombinationen av steg kan variera, beroende på lokala förutsätt- ningar. Vid intaget till ytvattenverket kan råvatten med höga halter av alger och andra mikroskopiska vattenlevande organismer behöva silas för att motverka igensättning av filter samt lukt- och smakproblem. För att effektivisera efterföljande beredningssteg kan råvattnets pH-värde (surhetsgrad) också behöva justeras med hjälp av tillsatser som till exempel lut och kalk (så kallad alkalisering). Föralkalisering före- kommer ofta i kombination med kemisk fällning. Kemisk fällning och sedimentering/flotation Den kemiska fällningsprocessen utgör de flesta ytvattenverkens huvudberedningssteg och är ett effektivt sätt att bereda vattnet och ta bort många olika föroreningar, till exempel oorganiska partiklar, patogena mikroorganismer och löst organiskt material. Genom till- sats av salter av aluminium eller järn åstadkoms en koagulering med efterföljande flockbildning så att humusämnen och grumlande partiklar adsorberas och innesluts i flockar. Humusämnen består av ned- brutna ämnen från växt- och djurdelar. Humusämnena gör vattnet brunt och kan ha negativ påverkan på andra beredningssteg. Normalt avskiljs cirka 50–av råvattnets humusämnen i denna pro- cess. Kemisk fällning är också den dominerande metoden då det gäller avskiljning av mikroorganismer. Metoden innebär att mindre partiklar samlar sig i grupper (flockar) och därefter kan skiljas från vattnet på ett enkelt sätt. Avskiljningseffekten i fällningen är inte tillräcklig som mikrobiologisk barriär vid mer förorenade råvatten, där kemisk fällning måste kombineras med andra mikrobiologiska barriärer, till exempel inaktiverande steg. En stor del av den ofärgade och lågmolekylära humusfraktionen passerar fällningsprocessen och kan störa efterföljande mikrobiella inaktiverande beredningssteg, främst desinfektion med klor men även med ultraviolett ljus. Vattenverkens förmåga att rena bort eventuellt förekommande miljö- och hälsostörande kemiska ämnen i råvattnet kan också störas av kvarvarande lågmolekylära humusfraktioner. Det flockade och utfällda materialet separeras från vattnet via sedi- mentering eller ibland flotation och bildar slam som omhändertas i särskild ordning. Vid flotation används tryckluft för att skapa mikro- skopiska luftbubblor som adsorberar till eller fångas upp av flocken. Flocken förs till ytan och kan där avskiljas från vattnet. Efter en grovavskiljning med hjälp av sedimentering eller flotation följer en finavskiljning med snabbfilter för att filtrera bort återstående flockar. Snabbfilter är ett fysikaliskt filter med inert (reaktionströgt) filtermaterial som vanligtvis utgörs av sand eller filterkol. Det har en bäddtjocklek på cirka en meter. Kvarstående flock, fibrer, slam, lera, mikroorganismer med mera fastnar, adsorberar eller sedimenterar i Effektiviteten i avskiljning varierar. Snabbfiltret är inte i sig en barriär för mikroorganismer. Filtren rengörs regelbundet genom backspolning. Långsamfiltrering utnyttjas som slutsteg inför desinfektion. Långsamfilter består liksom snabbfilter av en sandbädd med cirka en meters djup. Skillnaden består av att flödeshastigheten är 50 gånger långsammare. En zon med biologisk aktivitet byggs upp i filtret där organiskt material bryts ner vilket bland annat reducerar lukt och färg. Bakteriehalten reduceras i betydande utsträckning, minskningen är . För att motverka att filtret täpps igen byts delar av sanden regelbundet ut och renas. har det visat sig att risker för vattenburen smitta genom parasitära protozoer och virus troligen är större än för smitt- ämnen i form av bakterier. Parasitära protozoer är olika arter av maskar och encelliga organismer som lever i andra organismer och kan skada värdorganismen, exempelvis en människa. Den traditio- nella inaktiverande kloreringen bedöms som effektiv för att inaktivera bakterier men har visat sig mindre verksam mot protozoer. Virus kan också inaktiveras av klor men vissa virus är mer motstånds- kraftiga än bakterier. En del sjukdomsframkallande organismer kräver liksom vissa virus betydligt högre halter av fritt klor för att avdödas än vad som är tillåtet. God effekt mot parasitära protozoer kan uppnås med ultraviolett ljus (UV-ljus). Det är dock inte fullt verk- samt under alla betingelser och mot alla typer av mikroorganismer. Andra inaktiverande barriärer som används är klordioxid och ozon. Ozon är ett starkt oxidationsmedel som används som desinfektions- medel och för att bryta ner organiskt material. Skyddet gentemot virus är till viss del eftersatt eftersom det krävs effektiva och ofta kombinerade inaktiverande barriärer för flera virus- typer. Effektiva avskiljande ultrafilter i kombination med fällning kan bidra till att lösa problemen. Barriär mot kemiska ämnen utgörs normalt av den kemiska fäll- ningen men kan kompletteras med att vattnet filtreras genom bäddar fyllda med aktivt kol. Att binda olika oönskade ämnen till aktivt kol (adsorption till aktivt kol) är normalt en mycket effektiv barriär mot flertalet miljö- och hälsostörande kemiska ämnen, men denna effekt upphör efter en tids drift på grund av att adsorberade humusfören- ingar blockerar kolets förmåga att binda till sig störande ämnen. Det innebär att under större delen av filtrens drifttid, som i medeltal är , saknas en extra kemisk barriär. Kolets huvudsakliga funktion blir då istället att fungera som yta för mikroorganismer. Dessa mikroorganismer fångar upp och bryter ned lättnedbrytbara lukt- och smakstörande ämnen i råvattnet, som främst bildas av alger i vattentäkten. Många ytvattenverk saknar ett kolfiltersteg, men tillämpar istället så kallad långsamfiltrering där vattnet finpoleras genom filtrering genom sandbäddar. I sandbäddarna sker motsvar- ande mikrobiologiska process som den i biologiskt aktiva kolfilter, men även här saknas avskiljning av svårnedbrytbara kemiska ämnen. Den ökande mängden organiskt material i råvattnet kan innebära ökade svårigheter att få tillräcklig effekt i avskiljande barriärer. har därför även membranfiltrering tagits i bruk som avskiljande filter. Membranfiltrering är mycket effektiv och störs inte på samma sätt av ökande humushalter. Denna typ av filtrering är ännu relativt ovanlig i svenska vattenverk, men förekommer sär- skilt i nybyggda vattenverk. Lågtrycksmembran som så kallade ultra- filter har fördelar jämfört med högtrycksmembran, nanofilter, som kräver större investeringar, mer energi och kan ha igensättnings- problem trots tvätt med speciella kemikalier. Membranens effekt baseras på avskiljning där porstorlekar kan väljas så att även virus kan avskiljas. Det finns dock behov av fortsatt metodutveckling för att kunna verifiera olika typer av barriärverkan. Omvänd osmos används för att avskilja oorganiska joner, till exempel salter och kan bland annat användas för att avsalta havs- vatten. Vid omvänd osmos pressas vattnet igenom ett membran som är ett slags filter där inga partiklar större än en vattenmolekyl passerar. I används tekniken främst för att ta bort fluorid från grund- vatten. I vissa av de avsaltningsverk som byggts på till exempel och används omvänd osmos för att avsalta bräckt havsvatten. Tekniken var tidigare mycket dyr på grund av den höga energiförbrukningen men den tekniska utvecklingen har gjort metoden billigare. Skyddet mot eventuellt förekommande algtoxiner och kemiska föroreningar, som lösta petroleumprodukter, läkemedelsrester, hor- monstörande ämnen, växtskyddsmedel, högfluorerade ämnen med mera saknas eller är lågt vid svenska ytvattenverk. Inriktningen har i första hand varit att välja så opåverkade ytvatten som möjligt och skydda vattenförekomsterna med vattenskyddsområden. Behovet av kemiska barriärer i beredningsprocesserna har inte bedömts vara så stort. Detta håller på att omvärderas och intresset för kemiska barriärer har ökat. Grundvattnets kvalitet i har historiskt bedömts som god med mindre krav på beredning än vad som gällt för ytvattentäkter. Beredningen vid grundvattenverk är därför i regel förenklad jämfört med ytvattenverken. Vid infiltration av nederbörd och ytvatten i mark filtreras vattnet så att grumligheten (turbiditeten) minskar, medan salthalten kan öka. Halten organisk substans minskar, liksom syre- halten. Kemiska processer och utlösning av olika ämnen i grund- vattnet ökar mineralinnehållet vilket man måste ta hänsyn till i pro- cessen. Mängden mikroorganismer minskar kraftigt vid passagen genom den omättade zonen, variationen är dock stor beroende på hydrogeologiska förutsättningar, uppehållstider med mera. Ökad nederbörd med höjda grundvattennivåer som följd kan medföra en sämre infiltrationsförmåga och en kortare uppehållstid för filtrering. Många grundvattentäkter är liksom ytvattentäkter utsatta för föroren- ingsrisker. Grundvatten förorenas inte så lätt, men när väl en förorening nått ett grundvatten kan det ta mycket att bli av med den. Exempel på beredningsprocesser i ett grundvattenverk är luftning/oxi- dation, snabbfiltrering och desinfektion. Även andra berednings- processer kan förekomma beroende på grundvattnets kvalitet till exem- pel nyttjande av kolfilter (se vidare under beskrivning av processerna för ytvattenverk). Genom luftning kan grundvattnets syrehalt höjas för att minska korrosionsrisken och för att oxidera järn och mangan så att de går att avskilja genom filtrering. Luftningen driver även bort koldioxid och andra flyktiga ämnen. Hårt vatten förekommer framförallt i grundvattentäkter och inne- bär högt innehåll av främst kalcium och magnesiumjoner. Hårt vatten avhärdas med hjälp av jonbytare, utfällning av kalciumkarbo- nat eller med membranteknik (nanofilter) för att motverka problem vid hushållsanvändning. Vilken teknik som används för avhärdning beror på vattenverkets storlek. Jonbyte används i mindre vattenverk vid behandling av hårt vatten genom vilken vattnets kalcium- och magnesiumjoner ersätts med natriumjoner. Förhöjda salthalter kan utgöra problem för grundvatten som en följd av relikt saltvatten (forntida vatten som finns kvar sedan om- rådet var hav), inträngande salt havsvatten eller i vissa fall vägsalt. Genom att minska vattenuttaget, placera intaget på en grundare nivå eller gjuta igen botten av brunnen kan man eventuellt åtgärda pro- blemet men kvarstår detta kan behandling av vattnet med membran- teknik vara en sista utväg. Den vanligaste metoden för borttagning av järn och mangan från grundvatten bygger på oxidation, eventuell pH-justering och snabb- filtrering. Vid höga halter fluorid har användningen av membranteknik blivit den helt dominerande meto- den. Utgör höga svavelvätekoncentrationer ett problem kan detta hanteras genom luftning. Råvatten kan vara uranhaltiga och kräva åtgärder, som jonbyte, membranteknik eller kemisk fällning. Den vanligaste tekniken i vattenverk för att reducera radonhalten i rå- vatten är avluftning. Vid höga halter arsenik är troligen jonbyte eller membranteknik de alternativ som passar bäst vid större produktion. Förekommer humusämnen i grundvattnet används samma renings- tekniker som vid behandling av ytvatten, det vill säga traditionellt kemisk fällning. Membranteknik kan vara ett alternativ. Vid konstgjord grundvattenbildning sker ett första beredningssteg av ytvatten på naturlig väg genom att det får infiltrera genom en grusås och bilda förstärkt grundvatten, som sedan pumpas upp.