sou · H9B364 · 2021-07-20 00:00:00 — Det behöver dock säkerställas att denna särbehandling inte sträcker sig längre än vad som är motiverat utifrån sakliga skillnader när det gäller hur ett brottsligt angrepp typiskt sett drabbar en polis i tjänsten jämfört med en privatperson. Inte minst beträffande denna yrkesgrupp är det vik- tigt att regleringen om kränkningsersättning tillämpas på ett sätt som innebär en rimlig avgränsning och att avgränsningen upplevs som tydlig och rättvis. Eftersom motsvarande frågor aktualiseras även när det gäller andra särskilt utsatta yrkesgrupper finns det skäl att in- kludera också dessa i översynen. Som anges i förarbetena till nuvar- ande reglering gäller det t.ex. ordningsvakter och vissa anställda inom kriminalvården och den psykiatriska vården. •inhämta det faktaunderlag som bedöms nödvändigt om hur poliser och andra särskilt utsatta yrkesgrupper typiskt sett kan antas reagera vid och påverkas av olika brottsliga angrepp i sin yrkesutövning jämfört med när motsvarande angrepp drabbar en privatperson, •med beaktande av kartläggning och annat in- hämtat faktaunderlag överväga och ta ställning till i vilken utsträck- ning polisers och andra särskilt utsatta yrkesgruppers rätt till kränk- ningsersättning bör utvidgas och hur detta bör åstadkommas, och •föreslå de författningsändringar och andra åtgärder som bedöms nödvändiga eller lämpliga. Stärkt rätt till ideell ersättning för efterlevande anhöriga Ytterligare en fråga som har tilldragit sig intresse gäller ideell ersätt- ning vid en anhörigs död. Enligt 5 kap. 2 § första stycket 3 skadeståndslagen har nära anhöriga till någon som har dödats genom en skadeståndsgrundande handling rätt till ersättning för personskada som åsamkats dem till följd av dödsfallet. Bestämmelsen, som infördes , kodifierade och ut- vidgade i viss utsträckning den praxis som hade utvecklats av på området. Skadestånd ska betalas även när dödandet har skett genom oaktsamhet som inte är grov och när den skadestånds- skyldige bär ett s.k. strikt skadeståndsansvar. Med personskada avses här främst psykiskt lidande av övergående natur, dvs. sveda och värk (se 5 kap. 1 §). Vad som ersätts är psykisk chock eller andra psykiska besvär som går utöver sådana känslor av sorg och saknad som ett döds- fall brukar medföra för anhöriga. För att besvären ska anses som personskada krävs, liksom annars, att de är medicinskt påvisbara. Den anhörige har emellertid en bevislättnad på så sätt att det normalt inte krävs läkarintyg eller liknande utredning för att styrka att de psykiska besvären är att hänföra till personskada. Bevislättnaden är av betydelse när den anhörige yrkar ersättning för psykiska besvär eller av sådan omfattning i övrigt som normalt sett uppkommer i dessa typer av fall, dvs. vid ersättning i enlighet med den praxis som utvecklats. Om ersättning yrkas med högre belopp på den grunden att de psykiska besvären varit särskilt långvariga eller ovanligt omfattande i övrigt, kan särskild bevisning behövas. När det gäller ersättningens storlek preciseras inte i förarbetena vad som skulle utgöra en rimlig ersättningsnivå. Det anmärks dock att det belopp om som i dittillsvarande praxis ofta verkar ha dömts ut schablonmässigt framstod som lågt. Av förarbetena framgår vidare att skadestånd i särskilda fall bör kunna betalas även för psykiska besvär till följd av att en nära anhörig har skadats allvarligt utan att avlida. (Se prop. 2000/01:68 s. 33 f. och 71 f.) I samband med att bestämmelsen om anhörigersättning för per- sonskada infördes övervägdes det om det borde införas en särskild rätt till ersättning för kränkning för efterlevande till den som dödats genom brott. Kränkningsersättning tillkommer i princip den som brottet kan anses riktat mot. Lagstiftaren ansåg att det, utöver det utrymme som redan kunde finnas, inte borde införas någon särskild rätt till kränk- ningsersättning och inte heller någon särskild ersättningspost för sorg och saknad för efterlevande. Det bedömdes i praktiken inte vara någon större skillnad mellan en rätt till ersättning för psykiska besvär som normalt inte behöver styrkas med läkarintyg eller liknande utredning och en rätt till ersättning för sorg och saknad. (Se prop. 2000/01:68 s. 37, bet. 2000/01:LU19 s. 11 f.) I enlighet med praxis brukar den schabloniserade anhörigersätt- ningen bestämmas till ett belopp som motsvarar akut sjuktid med annan vård än sjukhusvård, med ledning av Trafikskadenämn- dens hjälptabeller för sveda och värk (se rättsfallen NJA 2004 s. 26 och NJA 2006 s. 738). Beloppet fördubblas vid fall av uppsåtligt dödande eller grov vårdslöshet. framhöll i rättsfallet NJA 2017 s. 1208 att lag- stiftarens avsikt uppenbarligen har varit att anhörigersättningen för psykiskt lidande ska bestämmas med hjälp av schabloner utan krav på närmare utredning om de psykiska besvären. Enligt domstolen innebär lagstiftarens val att reglera skadestånd för psykiska besvär till nära anhöriga till följd av dödsfall som en ersättning för personskada i form av sveda och värk att de normer som allmänt tillämpas vid bestämmande av sådan ersättning får tas till utgångspunkt när det gäller vilket belopp som schablonmässigt ska utgå, och att detta gäller även om det medför att de belopp som kan dömas ut från allmänna synpunkter kan framstå som ganska låga. Domstolen slog fast att den skadelidande även framöver, schablonmässigt, bör ha rätt till ersätt- ning för sveda och värk motsvarande akut sjuktid med annan vård än sjukhusvård. Vid uppsåtligt dödande, eller när dödsfallet orsakats av grov vårdslöshet som ligger mycket nära ett uppsåtligt dödande, bör enligt domstolen ett dubbelt så högt belopp utgå. Utifrån de i målet tillämpliga hjälptabellerna från () skulle de schabloniserade beloppen, avrundat, ligga på respektive . Rätten till ideell ersättning för efterlevande anhöriga behöver ses över Skadestånd för ideell skada vid personskada syftar till att i görlig mån neutralisera eller lindra de besvär som skadan har fört med sig (prop. 2000/01:68 s. 40). Som har pekat på kan emeller- tid de belopp som schablonmässigt kan dömas ut för sveda och värk till efterlevande anhöriga i vart fall numera framstå som ganska låga från allmänna synpunkter. Regleringen om ideell ersättning vid en anhörigs död har även varit föremål för diskussion och kritik i den allmänna debatten. Det finns därför anledning att se över regleringen i syfte att stärka efterlevande anhörigas rätt till ideellt skadestånd. Det bör övervägas om den nuvarande schabloniserade ersättningen för sveda och värk bör höjas. Vidare finns det skäl att på nytt överväga om det i stället, eller därutöver, bör införas en särskild rätt till kränk- ningsersättning eller en ersättningspost för sorg och saknad för efter- levande anhöriga. Av särskild praktisk betydelse i sammanhanget är att skadestånds- lagens regler om anhörigersättning tillämpas också i fråga om trafik- skadeersättning och brottsskadeersättning (9 § trafikskadelagen [1975:1410] respektive 4 § brottsskadelagen). Vid en eventuell änd- ring av skadeståndslagens regler finns det därför skäl att överväga om motsvarande ändringar bör göras när det gäller dessa ersättningsslag. •överväga och ta ställning till om den schabloniserade ersättningen för sveda och värk till efterlevande anhöriga bör höjas och, i så fall, på vilket sätt detta bör åstadkommas, •överväga och ta ställning till om det i stället, eller därutöver, bör införas en särskild rätt till kränkningsersättning eller en ersätt- ningspost för sorg och saknad för efterlevande anhöriga, •utifrån de ställningstaganden som görs, överväga och ta ställning till vad som bör gälla i fråga om trafikskadeersättning och brotts- skadeersättning, och •föreslå de författningsändringar och andra åtgärder som bedöms nödvändiga eller lämpliga. Utvidgade möjligheter till utmätning av skadestånd för frihetsberövande En annan fråga som också gäller brottsoffers rätt till skadestånd hand- lar om möjligheten för ett brottsoffer att få ut sitt skadestånd genom utmätning av gärningspersonens tillgångar. Brottsoffret är i det sam- manhanget att betrakta som borgenär och gärningspersonen som gäldenär. Enligt 5 kap. 7 och 12 §§ utsökningsbalken får skadestånd som en gäldenär har rätt till med anledning av personskada, frihetsberö- vande, falskt åtal, ärekränkning eller annat sådant utmätas tidigast dagen efter utbetalningen. Om beloppet hålls avskilt, får dock ut- mätning inte ske under förutsättning att skadeståndet antingen ska tillgodose ett kvarstående försörjningsbehov eller att det i annat fall har gått mindre än skadeståndet betalades ut. Tvåårsregeln tar alltså sikte på sådan ersättning som inte ska tillgodose ett försörj- ningsbehov, dvs. ideell ersättning av olika slag. Utmätningsförbudet kan gälla även sådan egendom som gäldenären har köpt för ersätt- ningen (se rättsfallet NJA 2018 s. 966). Detta s.k. utmätningsförbud har sin bakgrund i själva syftet med de skadestånd som omfattas av regleringen och skadeståndets starkt personliga prägel i dessa fall. Man har ansett att borgenärerna under de angivna förutsättningarna inte borde få komma åt skadeståndet, utan att skadeståndet i stället ska kunna användas för sitt syfte. När utmätningsförbudet först infördes avsåg det endast tiden efter utbetalning av ersättningen. I samband med utsöknings- balkens tillkomst vidgades utmätningsförbudet till den omfatt- ning som det har . En utvidgning ansågs i första hand motiverad i fråga om skadestånd som ska tillgodose ett försörjningsbehov, t.ex. engångsersättning för nedsatt arbetsförmåga. Även beträffande ideellt skadestånd, såsom ersättning för sveda och värk, ansågs ett bättre skydd vara motiverat. (Se prop. 1968:130 s. 149 f. och prop. 1980/81:8 s. 502 f.) Genom hänvisningar i annan lagstiftning gäller det aktuella för- budet mot utmätning även i fråga om vissa andra typer av ersättning som på samma sätt har ansetts ha en starkt personlig prägel. Det gäller bl.a. brottsskadeersättning för personskada och kränkning genom brott (se 5 kap. 10 § utsökningsbalken och 32 § brottsskadelagen). Ersättning från staten för ett frihetsberövande kan lämnas dels enligt lagen (1998:714) om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder (frihetsberövandelagen), dels enligt skadeståndslagen. Regelverken gäller parallellt, och den enskilde kan åberopa de bestäm- melser som i ett enskilt fall är mest fördelaktiga för honom eller henne. Frihetsberövandelagen bygger på ett slags strikt skadeståndsansvar, medan skadeståndslagens regler om skadeståndsansvar för det allmänna förutsätter fel eller försummelse vid myndighetsutövning eller en överträdelse av . Justitiekanslern handlägger anspråk på ersättning enligt båda regelverken och har möjlighet att på frivillig väg reglera sådana anspråk. I annat fall prövas saken av allmän domstol. Ersättning enligt frihetsberövandelagen kan lämnas bl.a. till den som har varit frihetsberövad (anhållen i sträck eller häktad) utan att sedan bli dömd för gärningen. Regleringen är ett utflöde av den allmänt erkända och grundläggande principen att den som inte har kunnat överbevisas om brott också ska betraktas som oskyldig. Ersättning kan dock i vissa fall vägras eller sättas ned, t.ex. om den skadelidande genom sitt eget beteende har föranlett beslutet om frihetsberövande eller om det med hänsyn till övriga omständigheter är oskäligt att ersättning lämnas. Enligt lagen ersätts vissa ekonomiska skador och ideell skada i form av lidande till följd av frihetsberövandet. Med lidande enligt frihetsberövandelagen avses de psykiska på- frestningar som ett frihetsberövande anses ha inneburit utifrån en objektiv bedömning. Värderingen av denna ideella skada ska utgå från den tid som frihetsberövandet har varat (se bl.a. rättsfallet NJA 2012 Enligt Justitiekanslerns praxis bestäms ersättningen för lidande med vissa schablonbelopp utifrån längden på frihetsberövandet. omständigheter kan medföra en förhöjd ersättning. Det gäller främst om misstankarna har avsett ett särskilt allvarligt brott. Förhöjd ersätt- ning lämnas också till ungdomar i åldern 15–. Utmätningsförbudet behöver ses över till förmån för brottsoffer Regleringen om utmätningsförbudet har kommit att kritiseras. Kritiken har framför allt avsett brottsoffers begränsade möjligheter att få utmätning av skadestånd som någon har fått från staten med anledning av ett frihetsberövande. Det har i den allmänna debatten gjorts gällande att det vore rimligt om sådan ersättning kunde utmätas av för betalning av skulder till brottsoffer. Som skäl för detta har det framförts att när borgenären är ett brottsoffer så väger borgenärens intresse av att få ut sitt skade- stånd från gäldenären (skadevållaren) tyngre än gäldenärens intresse av att få tillgodogöra sig frihetsberövandeersättningen. Dessa aspekter av utmätningsförbudet diskuterades inte när förbudet infördes eller när det utvidgades. Mot denna bakgrund finns det skäl att nu se över regleringen. Inom ramen för en sådan översyn bör det övervägas hur reglerna om förbud mot utmätning av skadestånd med anledning av ett frihets- berövande bör ändras för att i större utsträckning möjliggöra utmät- ning till förmån för brottsoffer. Ett sådant skadestånd kan innehålla både ekonomiska och ideella delar, och ställning behöver tas till vilken eller vilka av dessa delar som bör kunna utmätas. En annan fråga är om utmätning bör kunna ske även om ersättningen för ett frihets- berövande ska tillgodose ett kvarstående försörjningsbehov. Vidare behöver det övervägas om förbudet bör inskränkas bara beträffande sådan utmätning för skadestånd på grund av brott som begärs av brotts- offret själv eller även vid regresskrav enligt brottsskadelagen. Ytter- ligare en fråga som behöver övervägas är om alla typer av skadestånd på grund av brott bör inskränka utmätningsförbudet eller om det är motiverat att göra en begränsning i det avseendet. I sammanhanget måste förpliktelser enligt beaktas. Av förpliktelserna följer att den som berövats friheten i strid med kon- ventionen ska ha rätt till skadestånd (artikel 5.5 i konventionen). Översynen får avse även annan ersättning som omfattas av utmät- ningsförbudet, om bedömningen görs att det är nödvändigt eller lämp- ligt för att åstadkomma en konsekvent och ändamålsenlig reglering. •inhämta de upplysningar som bedöms nödvändiga eller lämpliga i fråga om Justitiekanslerns ersättningspraxis och erfarenheter när det gäller utbetalningar med anledning av ett frihetsberövande, •inhämta de upplysningar som bedöms nödvändiga eller lämpliga när det gäller regressverksamhet, •inhämta de upplysningar som bedöms nödvändiga eller lämpliga när det gäller utmätningsverksamhet, •analysera och ta ställning till hur reglerna om förbud mot utmät- ning av skadestånd med anledning av ett frihetsberövande bör änd- ras för att i större utsträckning möjliggöra utmätning till förmån för brottsoffer, •analysera och ta ställning till om samma överväganden bör gälla när utmätning av skadestånd med anledning av ett frihetsberövande begärs av för skadestånd på grund av brott genom regress enligt brottsskadelagen, och •föreslå de författningsändringar och andra åtgärder som bedöms nödvändiga eller lämpliga. Utredaren ska bedöma och redogöra för förslagens ekonomiska konse- kvenser och konsekvenser i övrigt för enskilda och det allmänna. Det gäller bl.a. de ekonomiska konsekvenser som höjda ersättningsnivåer kan få för det allmänna i form av ökade kostnader för brottsskade- ersättning, för försäkringstagarkollektivet i form av högre försäkrings- och för samhället i övrigt. De offentligfinansiella effekterna av utredarens förslag och påverkan på statens inkomster och utgifter ska beräknas. Förslag till finansiering ska lämnas för förslag som inne- bär offentligfinansiella kostnader. Om förslagen har betydelse för möjligheterna att nå de integra- tionspolitiska målen ska detta redovisas, liksom om förslagen har betydelse för brottsligheten och det brottsförebyggande arbetet. Utredaren ska även redovisa vilka konsekvenser som de förslag som lämnas har ur ett barnrättsperspektiv. Utredaren ska genomgående ha ett jämställdhetsperspektiv. Vidare ska all statistik som utredaren redovisar vara köns- och åldersuppdelad. Om förslagen inte bedöms ha någon betydelse för jämställdheten mellan kvinnor och män, ska detta motiveras. Även i övrigt ska förslagens konsekvenser redovisas enligt kom- mittéförordningen (1998:1474). Arbetets bedrivande och redovisning av uppdraget Utredaren ska, i den utsträckning som det bedöms lämpligt, under- söka och beskriva hur frågor som omfattas av uppdraget regleras i några länder som är jämförbara med , främst de nordiska länderna. Utöver vad som särskilt anges i uppdraget ska utredaren i den utsträckning som det är nödvändigt eller lämpligt inhämta synpunk- ter och upplysningar från berörda myndigheter och organisationer. Utredaren bör sträva efter att uppnå en sammanhållen och syste- matisk reglering. Liksom vid all lagstiftning bör enkelhet, överskåd- lighet och konsekvens eftersträvas. Utredaren får ta upp sådana närliggande frågor som har samband med de frågeställningar som ska utredas. Utredaren ska säkerställa att de förslag som lämnas är förenliga med samt FN:s konvention om barnets rättig- heter (), som börjar gälla som lag i . I den utsträckning förslagen berör andra internationella åtaganden ska även detta uppmärksammas och beaktas. Utredaren ska hålla sig informerad om och vid behov beakta rele- vant arbete som pågår inom och utredningsväsen- det. Detta gäller bl.a. det arbete som sker i Kommittén om grund- lagsskadestånd (Ju 2018:09). Vidare ska en parlamentarisk referensgrupp tillsättas. Uppdraget ska redovisas . Avgöranden från Brottsoffermyndighetens referatsamlingar I tabellerna nedan sammanställs de avgöranden som använts från Brottsoffermyndighetens referatsamlingar i undersökningen som finns redovisad i avsnitt 4.3.4. Se tabell 4.3 i avsnitt 4.3.4 97, 98, 92, 93, 92, 93, 17, 18, 99, 100, 94, 95, 94, 95, 19, 20, 96, 97, 31, 32, 40, 41, 48, 49, 47, 48, 60, 61, 87, 88, 79, 80, 4, 5, 42, 43, *A.2, 2006: Det finns ett avgörande (ref. 110) där det framgår att även betalats ut vid en grov misshandel. Jämförelsematerialet är dock inte tillräckligt för att fastställa att ersättningsnivån för grov misshandel sjönk från till för att därefter höjas till . Våld i nära relation Våld i nära relation Se tabell 4.8 i avsnitt 4.3.4 51, 52* 64, 65* 91, 92* 73, 74* *B.1, 2003–2017: I referatsamlingarna har det framgått att det även betalats ut vid misshandel av partner. och 2020 har det lägsta som betalats ut varit . Det finns inga belägg för att ersättningsnivåerna sjönk från till för att sedan höjas till . Utgångspunkten har därför varit att det som normalt utgått vid miss - handel av partner varit även under de år där det förekommit referat som visat att också kunnat utgå. **B.2, 2000–2020: I samtliga referatsamlingar har det vid misshandel av barn även betalats ut vid misshandel av barn. Jämförelsematerialet är dock inte tillräckligt för att fastställa att ersättningsnivåerna för misshandel av barn varit lägre än ersättningsnivåerna vid misshandel av partner. Utgångspunkten har varit att det som normalt utgått vid misshandel av barn varit även under de år det förekommit referat som visat att också kunnat utgå. , 2017 och 2020 har det inte funnits några jämförbara referat för beloppet (X). har i stället betalats ut när det varit fråga om upprepade tillfällen. Se tabell 4.11 i avsnitt 4.3.4 23, 24, 11, 12, 1, 2, 3, 1, 2, 4, 5, 31, 32, *C.4, 2006: Det finns inga referat som visar att betalats ut (X). Det finns ett avgörande (ref. 6) som visar att betalats ut i ett fall av grov våldtäkt. Jämförelsematerialet är dock inte tillräckligt för att fastställa att ersättningsnivån vid grov våldtäkt höjdes från till för att därefter sjunka till . Utgångspunkten har därför varit att ersättnings- nivån för grov våldtäkt uppgick till , dvs. till samma nivå som för . Brott mot frihet och frid Brott mot frihet och frid Se tabell 4.15 i avsnitt 4.3.4 Kartläggning av ersättningsnivåerna för kränkning genom brott A1.1 Ett knytnävsslag i ansiktet med fraktur som följd Två unga män stötte ihop med axlarna i skolkorridoren. Männen började tjafsa med varandra och lämnade sedan platsen. En av männen blev ledsen och dennes vän – en tredje man – berättade om det inträffade för rektorn. Rektorn samlade männen för att prata om händelsen och i samband med detta utdelade den tredje mannen ett knytnävsslag som träffade en av de övriga männen i ansiktet. Rektorn berättade att slaget kom från ”ingenstans”. Slaget orsakade näsfrak- tur, blodvite och smärta. Hovrätten dömde mannen som utdelade slaget för misshandel. Målsäganden yrkade kränkningsersättning med , men hon fick . Hovrätten för Nedre dom i mål nr B 502-20 A1.2 Flera knytnävsslag i ansiktet Målsäganden, en ung man, skickade en följarförfrågan till en tjej på en app. Tjejens bror, den tilltalade, sökte upp målsäganden som han misshandlade utanför målsägandens skola. Den tilltalade utdelade flera knytnävsslag som träffade målsägandens ansikte. Av slagen föll målsäganden till marken. Målsäganden tillfogades smärta, sårskada på ett ögonbryn, svullnader, blånader och hudavskrapningar i ansiktet. Hovrätten ansåg att misshandeln var oprovocerad och fann det utrett att knytnävsslagen var hårda. Hovrätten dömde mannen för miss- handel. Målsäganden yrkade kränkningsersättning med för grov misshandel, vilket åtalet gällde i tingsrätten. I tingsrätten dömdes mannen för misshandel och målsäganden fick i kränkningsersättning, bland annat då rätten fann det styrkt att man- nen även hade använt en kniv. I hovrätten var inte detta och andra gärningsmoment styrkta. Kränkningsersättningen bestämdes därför till i hovrätten. dom i mål nr B 3671-19 A1.3 Skallning och sparkar mot kropp En man hade tjafsat med en kvinna. Mannen utdelade två sparkar som träffade kvinnans kropp. Han skallade även henne i pannan. Kvinnan orsakades smärta och svullnad till följd av misshandeln. Hovrätten dömde mannen för misshandel. Målsäganden yrkade kränkningsersätt- ning med , men hon fick . dom i mål nr B 13908-19 A1.4 Överfall som medförde fraktur Målsäganden hade handlat i en butik. När målsäganden skulle lämna butiken råkade han stöta ihop med en man som var på väg in i butiken. Mannen blev arg och angrep därefter målsäganden oprovocerat bak- ifrån. Mannen utdelade flera knytnävsslag som träffade målsägandens ansikte. Målsäganden hamnade på golvet och blev stampad/sparkad av mannen . Av misshandeln orsakades målsäganden en fraktur i höger underarm, smärta, svullnad, blånad och sårskada. Målsägandens glasögon gick också sönder under angreppet. Måls- äganden yrkade kränkningsersättning med , men hon fick . dom i mål nr B 2881-19 A1.5 Överfall i hemmet med gaffel Målsäganden låg och sov då han vaknade av oväsen från en grannes lägenhet. Målsäganden öppnade dörren till sin lägenhet och blev kort därefter angripen av grannen som högg målsäganden upprepade gånger på kroppen och i ansiktet med en gaffel. Grannen bet även målsäganden i ena armen. Misshandeln medförde smärta, öm- het, sårskada, blodvite och hudavskrapningar. Hovrätten anförde att det hade varit fråga om oprovocerat våld i målsägandens hem samt att våldet måste ha varit överrumplande för målsäganden. Hov- rätten framhöll också att skadorna var av lindrig karaktär. Målsägan- den yrkade kränkningsersättning med . I tingsrätten fick målsäganden , men i hovrätten höjdes kränknings- ersättningen till . dom i mål nr B 3659-19 A2.1 Allvarligt våld och lössläppt hund Målsäganden arbetade med att inspektera en tunnelbanestation då han blev angripen av en man och dennes hund, en rottweiler. Måls- äganden blev knuffad, jagad och kastad till marken. När målsäganden låg på marken sparkade och stampade mannen på målsäganden vid ett flertal tillfällen. Mannen utdelade därefter flera knytnävsslag mot den liggande målsäganden.