sou · H9B346 · 2021-06-17 00:00:00 — Samverkan sker också på olika nivåer, lokalt, regionalt och nationellt. Grunden i samverkan är de återkopplingsmöten som regelbundet sker på lokal nivå. Dessa äger rum med cirka 2–. I dessa deltar framför allt representanter från domstolen, kontakt- åklagare och införandeansvarig och andra funktioner inom polisen. Kriminalvården deltar också vid de lokala mötena. Vid dessa möten diskuteras statistik, rutiner och utvecklingsmöjligheter. Det gör att ev. misstag som skett fångas upp och inte blir satta i system. Det finns också stora möjligheter för aktörerna att underlätta varandras arbeten genom att man diskuterar hur informationsutbytet närmare ska gå till, t.ex. uppmärkning av ärenden, rutiner för hur dokument ska skickas, vad som ska tydliggöras i de dokument som skickas osv. Det ger en större förståelse för de roller som finns och innebär att kontaktvägarna mellan aktörerna blir mindre. Det innebär att möj- ligheteten till samordning ökar så att inte en aktör t.ex. ändrar sina rutiner som påverkar en annan aktör negativt. 3.4Från försöksverksamhet till ett permanent snabbförfarande i brottmål 3.4.1Försöksverksamheten ska bli permanent Förslag: Försöksverksamheten ska bli permanent och ett snabb- förfarande i brottmål ska införas i hela landet. Försöksverksamheten med Snabbare lagföring inleddes . Inledningsvis deltog endast tre lokalpolisområden (LPO Järva, tidigare , LPO , tidigare och LPO ). Därefter utökades verksamheten till samtliga sju lokalpolisområden i polisområde Nord och därefter till hela polis- region 2020. Det har visat sig vara en riktig strategi med en successiv utbyggnad. utökades verksamheten till ett polisområde i varje polisregion i landet. Försöksverksamheten omfattar enklare mängdbrott som trafik- brott, narkotikabrott och tillgreppsbrott i butik. har också andra brottstyper ingått, bl.a. köp av sexuell tjänst, våldsamt mot- stånd och skadegörelse. Försöksverksamheten har gett goda resultat i kvalitativa och kvantitativa mått. avgjordes över 8 000 brottmål i försök- sverksamheten. Det motsvarar av avgjorda brottmål med stämningsansökan för de åtta tingsrätter som deltog i försöksverk- samheten och av samtliga brottmål i landet. tillkom ytterligare sju tingsrätter i försöksverksamheten. Hela för- söksverksamheten utgör därför en stor del av tingsrätternas verksamhet i brottmål. För den brottsutredande verksamheten ingår hela polisregion i försöksverksamheten och samtliga polisregioner i landet, dock i något mindre omfattning för regionerna utanför . Genomströmningstiden har i snitt uppgått från brott till avgörande för de brott som prövats i domstol. Det nya delgiv- ningssättet, tillgänglighetsdelgivning bidrar, vilket Brå lyft fram i sin utvärdering, till de snabba handläggningstiderna. Det är dock tydligt att också andra faktorer som polisens och övriga myndigheters änd- rade arbetsmetoder och samverkan mellan myndigheterna har bidragit till en mer rationell och resurseffektiv handläggning. Kvalitetsmässigt har nivån på brottsutredningarna förbättrats. En snabb lagföring behöver således inte innebära avkall på rättssäkerhet eller kvalitet. Som JK framhållit har försöksverksamheten fungerat mycket väl utifrån de frågor som Justitiekanslern har fokuserat på. JK konstaterade att trots att snabbförfarandet handlar om skyndsam mängdhantering har grundläggande rättssäkerhetskrav – rörande exempelvis offentlig försvarare, tolk och delgivning av brottsmiss- tanke – tillgodosetts i den granskande verksamheten. Snabbare lagföring innebär inte heller, till skillnad från t.ex. en lösning med jourdomstolar, att några betydande resurser behöver tillskjutas till verksamheterna. Under en införandefas innebär det dock vissa ansträngningar, bl.a. för och tingsrätterna. Det gäller framför allt . Utrednings- och lagför- ingsverksamheten påverkas givetvis positivt av ytterligare resursför- stärkningar men verksamheten med snabbförfarandet och dess posi- tiva effekter är inte beroende av det. Sättet att snabbt lagföra personer för enklare mängdbrott innebär i sig en resurseffektiv och rationell hantering för rättsväsendet. Det finns starka skäl att låta försöksverksamheten övergå till en permanent ordning. Det föreslås därför att försöksverksamheten ska bli permanent och att ett permanent snabbförfarande i brottmål ska införas i hela landet. Förslag: De författningsändringar som föreslås ska träda i kraft för att möjliggöra ett införande av ett snabb- förfarande i brottmål i hela landet. Även om ett permanent för- farande därmed kan tillämpas i hela landet, rekommenderas att införandet av snabbförfarandet sker successivt –2024 för att åstadkomma största möjliga genomslag och för att minska risken för verksamhetsstörningar. Bedömning: Försöksverksamheten bör, som en del i ett steg mot ett permanent införande, utökas till flera polisområden . Polisverksamheten är den verksamhet som i störst utsträckning på- verkas av det förändrade arbetssättet. En förutsättning för att det nya arbetssättet med jourhavande förundersökningsledare ska fungera är att verksamheten redan har gjort de förändringar som krävs när det gäller t.ex. uppdelning av funktionerna stationsbefäl och förunder- sökningsledare. En annan förutsättning är att jourvarande förunder- sökningsledare finns att tillgå som har förmåga att hantera den något mer komplexa rollen. Ett införande ställer också stora krav på polisverksamheten fram- för allt under det inledande året som förfarandet införs. Med en steg- vis uppbyggnad har volymerna av ärenden kunnat öka successivt. För och Kriminalvården som i stor utsträckning påverkas av antalet ärenden är det viktigt att införandet sker på ett planerat och successivt sätt. har redan under försöksverksamheten i stor utsträckning påverkats men har med ett successivt införande fått tid på sig att ställa om och anpassa sin verk- samhet. Myndigheten kommer fortsätta att påverkas av utbyggnaden. Kriminalvården har påverkats i mindre omfattning men kommer påverkas i större utsträckning när snabbförfarandet utökas ytterligare. För att underlätta det kommande permanentandet av snabbförfaran- det bör försöksverksamheten utökas . infördes Snabbare lagföring i samtliga polisregioner. I en föreslagen utvidgning utvidgas snabbförfarandet ytterligare innan ett permanentande –2024. Själva förslaget om en fortsatt utvidgning av försöksverksamheten behandlas inte i detta betänkande utan hanteras av myndigheterna i försöksverksamheten. Förslaget till utvidgning är dock preliminärt tänkt att utformas enligt nedan. Tabell 3.14 Preliminärt förslag till utvidgning av försöksverksamheten Nya polisområden, åklagarkammare och tingsrätter Del av Po , del av Po , del av Po och del av Po (delvis), (delvis) och Permanent införande –2024 Enligt direktiven till utredningen ska åtgärderna för ett permanent snabbförfarande i brottmål genomföras senast . Förslaget med en utökad försöksverksamhet utgör ett steg mot ett permanent införande. Försökslagstiftningen (lagen [2018:160] om försök med tillgänglighetsdelgivning i brottmål) gäller till utgången av 2022. De författningsförslag som föreslås bör därför beslutas och träda i kraft för att övergången från försöksverksamheten till ett permanent snabbförfarande i brott- mål ska kunna ske utan avbrott. Förändringarna mellan försökslag- stiftningen och de förslag som lämnas i detta betänkande är i grunden små. Arbetssättet och samverkansmodellen är också desamma. Som en utveckling av snabbförfarandet föreslås nya reformer och utveckling av bl.a. förenklad delgivning, tillgänglighetsdelgivning och strafförelägganden. Därutöver föreslås också reformer på områden som mer generellt träffar brottmålsprocessen. 3.4.3Omfattning och avgränsning av snabbförfarandet Bedömning: I försöksverksamheten har omfattningen och avgräns- ningen av snabbförfarandet styrts av vissa kriterier i stället för en uppräkning av vissa brottstyper. I ett permanent snabbförfarande bör utgångspunkten vara densamma. Som utgångspunkt bör brott som är lätta och snabba att utreda kunna ingå i snabbförfarandet. Brottet bör typiskt sätt inte ta längre än att ut- reda. Lagöverträdare under ska inte ingå i snabbförfarandet utan ingår i ett särskilt och separat snabbförfarande. Det ska vara möjligt att utveckla snabbförfarandet och inklu- dera nya brottstyper, t.ex. våld och hot mot tjänsteman eller våld och hot mot personal i offentliga miljöer, exempelvis butiks- anställda samt i viss mån även brottslighet som inte utreds direkt på brottsplatsen, t.ex. brott av svårdelgivna eller brottsaktiva personer, personer i kriminell miljö eller personer med hemvist utomlands som riskerar att anhållas eller häktas för att säkerställa lagföring. I avsnitt 4.4 i Ds 2017:36 redogörs för att det i snabbförfarandet ska ingå enklare mängdbrott, t.ex. ringa stöld och stöld i butik, skade- görelse, brott mot knivlagen, ringa narkotikabrott (bruk och inne- hav), narkotikabrott (innehav), olovlig körning, också grovt brott, rattfylleri, grovt rattfylleri och andra brott enligt trafikbrottslagen och trafikförordningen. I försöksverksamheten har framför allt denna brottslighet som räknats upp omfattats och utgjort majoriteten av de brott som behandlats. De brottsutredningar som har ingått har framför allt varit sådana som initierats av polisen själva eller där gär- ningspersonen blivit envarsgripen, t.ex. i samband med ett tillgrepp i en butik. Polisen har då haft möjligt att påbörja utredningen direkt i samband med brottet. I många fall har utredningen av brottet kunnat färdigställas på plats. I andra fall har ytterligare åtgärder behövts för att utredningen ska bli klar. När det t.ex. gäller narkotikabrott eller rattfylleribrott behövs en analys i laboratorium. För att tidsmålen i försöksverksamheten ska kunna hållas behöver analy- sen göras relativt snabbt. Både NFC och har inom ramen för snabbförfarandet kunnat bidra med snabba analys- svar för att polisutredningen ska kunna färdigställas snabbt. I snabbförfarandet har också annan brottslighet än den som tidigare räknats upp tagits in, t.ex. köp av sexuell tjänst, vissa häleriförseelser, våldsamt motstånd, skadegörelse och vissa okomplicerade våldsbrott. Det bör liksom vara en utgångspunkt att det i snabbför- farandet ska ingå brottslighet som är enkel och snabb att utreda. Som utgångspunkt bör brottet typiskt sätt inte ta att utreda. Det hindrar dock inte att det i enskilda fall ska vara möjligt att inkludera brott som av praktiska skäl behöver mer tid för utredningen. Den misstänktes rätt till försvarare I vissa brottsutredningar har den misstänkte vägrat att uttala sig eller begärt en offentlig försvarare. I vissa fall är det uppenbart att en offentlig försvarare inte kommer att förordnas. Det åligger dock tingsrätten och inte polisen att ta ställning till denna fråga. Det har därför varit nödvändigt att kunna kalla den misstänkte till ett senare förhör och få en snabb prövning av den misstänktes begäran om en offentlig försvarare. Även om den misstänkte inte får en offentlig för- svarare har denne rätt att anlita en privat försvarare. I snabbförfaran- det har därför en metod använts som innebär att den misstänkte direkt på plats kallats till ett nytt förhör om förhöret inte kan färdig- ställas i samband med ingripandet. Det har varit nödvändigt att utveckla nya metoder för att förhindra att vissa misstänkta personer medvetet försöker förhindra eller fördröja polisutredningen. Det har också varit fråga om legitima behov för misstänkta personer att anlita och konsultera försvarare. Med den metod som utvecklats och använts i projektet har en snabb lagföring kunnat säkerställas sam- tidigt som den misstänktes rätt att anlita och konsultera försvarare har upprätthållits. Liksom tidigare bör lagöverträdare under inte ingå i snabbför- farandet utan ska ingå i ett särskilt och separat snabbförfarande. Till- gänglighetsdelgivning och fullmakt för strafföreläggande bör normalt inte komma ifråga för personer . Det bör vara möjligt att framöver inkludera fler brottstyper och inkludera de brottstyper som tar att utreda under förutsättning att det passar in på snabbförfarandets arbetsmetod. I försöksverksamheten har med tiden också nya brottstyper tagits in och andra brott än sådana som kan utredas direkt på plats. Det bör framöver övervägas att inkludera vissa mindre komplicerade måls- ägandebrott (brott mot person) som ur ett allmänt perspektiv är angelägna att utreda och lagföra snabbt. Det kan t.ex. handla om våld och hot mot tjänsteman eller våld och hot mot personal i offentliga miljöer, exempelvis brott mot butikspersonal, personal i kollektiv- trafiken eller offentliga inrättningar som simhallar eller bibliotek. I projektet har också utvecklats ett sätt att hantera brott som ligger något vid sidan av det ursprungliga syftet. Som exempel kan nämnas det som just nu pågår i polisregion och som går under arbetsnamnet Snabbare lagföring i efterhand. Metoden går ut på att brott som utreds tas in i ett senare sammanhang i snabbförfarandet, t.ex. vid ett förhör eller i samband med slutunderrättelse. Det kan t.ex. handla om brott som inledningsvis handlagts som ett ärende i Snabbare lagföring men av olika skäl blivit fördröjt eller behövt brytas ut ur snabbförfarandet. Det har då varit möjligt att få in ärendet i snabbförfarandet igen men i ett senare skede. Det kan också handla om personer som är svårdelgivna eller väldigt brottsaktiva. Brott av dessa personer har också kunnat inkluderas i Snabbare lagföring för att säkra delgivningen i tingsrätten och därmed en snabb lagföring. En annan målgrupp är personer i kriminell miljö som polisen foku- serar på. Det bör därför finnas ett utrymme för dessa specialfall att inkluderas i snabbförfarandet också . Ytterligare en möjlighet är att inkludera de brott som begås av lag- överträdare med hemvist utomlands som riskerar att anhållas och häktas på grund av flyktfara. Dessa frihetsberövas i första hand för att säkra lagföringen. Med en arbetsmetod för snabbare lagföring och för att säkra delgivningen i tingsrätten kan dessa brott i stället ingå i snabbförfarandet. På så sätt undviks att dessa personer behöver fri- hetsberövas i avvaktan på rättslig prövning när dessa inte riskerar en frihetsberövande påföljd. Som utgångspunkt bör volymerna för dessa speciella sätt att han- tera ärenden hållas begränsade för att det ursprungliga syftet med förfarandet inte ska förskjutas alltför mycket. Med en begränsad omfattning i snabbförfarandet kan en stor vinst för dessa få ärenden uppnås utan tillföra en belastning för verksamheten. Det sagda inne- bär dock inte att det ska finnas en övre gräns för hur många ärenden som kan hanteras vid sidan av. Om det t.ex. förekommer stora polis- insatser eller större sammankomster som resulterar i brott finns det inte något hinder mot att berörda aktörer som polis, åklagare och tingsrätten planerar för hur dessa ärenden ska få en domstolspröv- ning på ett snabbt sätt. Det kan t.ex. ske genom att tingsrätten i dialog med övriga sätter ut extra ting eller på annat sätt planerar processen för dessa ärenden. Bedömning: I snabbförfarandet har tillämpats två tidsmodeller. När en förundersökning färdigställs direkt i samband med brottet ska huvudförhandling kunna hållas eller saken avgöras från brottet. När förundersökningar som inte kan fär- digställas direkt på grund av att det finns behov av ytterligare utredningsåtgärder, t.ex. förhör eller analys ska huvudförhandling kunna hållas eller saken avgöras från brottet. Syftet med tidsmodellerna är i första hand att illustrera möj- ligheterna för att uppnå en snabb lagföring snarare än att utgöra ett tidskrav. Det är dock nödvändigt att brott i snabbförfarandet prioriteras och handläggs skyndsamt utifrån vad som är rimligt. I snabbförfarandet tillämpas två tidsmodeller. I den första modellen kan brottsutredningen slutföras direkt på brottsplatsen. Det kan ske antingen genom en förenklad utredning enligt 23 kap. 22 § RB eller en sedvanlig förundersökning. Om en förundersökning inleds får den misstänkte möjlighet att ta del av utredningsmaterialet direkt och kan slutunderrättas på plats. Utredningen kan därefter sammanställas och redovisas till åklagaren. Huvudförhandling kan därför med ut- gångspunkt i modellen hållas från brottet. I många fall kan målet i tingsrätten emellertid avgöras utan huvudförhand- ling. Den tilltalade blir då i stället slutförelagd inför ett avgörande utan huvudförhandling. kan färdigställas direkt på plats I vissa fall kan polisutredningen inte färdigställas direkt på plats efter- som ytterligare utredningsåtgärder krävs, t.ex. kompletterande för- hör eller analys av blod eller urin. Det innebär att den polispersonal som ingriper mot brottet genomför så långtgående utredningsåtgärder som är möjligt på plats. Ytterligare utredningsåtgärder vidtas där- efter. Om den misstänkte inte kan förhöras på plats eller vill förhöras tillsammans med sin försvarare kallas han eller hon normalt sett direkt till ett förhör efter ingripandet. När utredningen är färdigställd blir den misstänkte slutunderrättad antingen vid för- höret eller genom att en underrättelse skickas till den misstänkte och dennes försvarare om sådan finns. Förundersökningen kan i de flesta fall slutföras från brottet. Behov av ytterligare utredningsåtgärder Det som skiljer mellan modellerna berör i första hand polisens arbete under den första delen av processen. Någon skillnad mellan model- lerna finns varken för åklagarens eller tingsrättens handläggning. Om den misstänkte erkänner gärningen kan i vissa fall också strafföre- läggande utfärdas av åklagare. Dessa två tidsmodeller bör betraktas som just modeller och inte ett tidskrav. Modellerna bygger på att utredningen genomförs effektivt och utan någon fördröjning. I vissa fall är det nödvändigt att utred- ningen tar . Det kan t.ex. handla om att ytterligare utred- ningsåtgärder behöver vidtas för att färdigställa utredningen. I tings- rätten förekommer i vissa fall behov av att inhämta personutredning från Kriminalvården enligt lagen (1991:2041) om särskild person- utredning i brottmål, m.m. Det innebär att förfarandet i tingsrätten av detta skäl behöver ta . Det är av vikt att rättssäkerheten inte eftersätts i snabbförfarandet. Det kan därför av detta skäl vara nödvändigt med olika moment som på ett eller annat sätt fördröjer prövningen. I detta ligger också att utredningens kvalitet ska vara så hög att den inte skiljer sig från andra ärenden. Även om tidsmodellerna inte utgör några tidskrav eller tidsfrister för dessa ärenden är det av vikt att ärendena i snabbförfarandet hand- läggs skyndsamt och med viss förtur. De bör handläggas med sådan skyndsamhet som är möjlig och rimlig. När det gäller formella tids- frister vilket t.ex. gäller för ungdomsmål eller frihetsberövande är det närmare reglerat under vilka förutsättningar fristerna får över- skridas. När det gäller snabbförfarandet blir det i stället en ordning som innebär att ärendena av olika skäl kan behöva ta olika , t.ex. därför att en analys av ett visst slag tar eller för att en personutredning behöver inhämtas. Det blir därför av vikt att inga ärenden blir liggande utan åtgärd eller att nödvändiga åtgärder skjuts upp. Tidsmodellerna som presenterats kan sägas utgöra ett mål för tingsrättens handläggning. 3.4.5Preliminär tid för huvudförhandling eller yttrandefrist inför avgörande utan huvudförhandling Bedömning: Rutinen att boka en preliminär tid för huvudför- handling bör som huvudregel vara kvar i snabbförfarandet. På samma sätt som tidigare ska begreppet vara fristående från del- givningsformen tillgänglighetsdelgivning. Det kan dock finnas behov av att utveckla och förtydliga begreppet. Starka skäl att behålla ordningen med en preliminär tid för huvudförhandling I avsnitt 4.3.6 i Ds 2017:36 redogörs för att en preliminär tidsbok- ning för huvudförhandling skulle skapa en så förutsebar och effektiv handläggning som möjligt. I snabbförfarandet har den misstänkte i samband med ingripandet fått besked om en preliminär tid för huvud- förhandling som denne fått information om tillgänglighets- delgivning. Information om den preliminära tiden för huvudför- handling är inte en formell kallelse eftersom det är tingsrätten som beslutar om kallelsen först efter att stämning har utfärdats. Den preliminära förbokade tiden syftar i stället att förbereda den miss- tänkte på att huvudförhandling kan komma att bli aktuell en viss dag. I Brottsförebyggande rådets utvärdering som publicerades lyfts fram att rutinen med bokandet av preliminära tider för huvudförhandling försvårar tingsrättens planering och ibland kan utgöra en flaskhals i förfarandet. Brå rekommenderade en ändring av förfarandet och föreslog att den tilltalade i stället på sedvanligt sätt skulle underrättas om tidpunkten för huvudförhandlingen i samband med delgivning av åtalet. En aspekt som bör lyftas fram i sammanhanget är den stora andel mål i snabbförfarandet vid tingsrätterna som avgörs utan huvudför- handling. När projektet inleddes var bedömningen att en övervägande majoritet av målen skulle avgöras efter huvudförhandling. Det har i stället visat sig att cirka hälften av målen avgörs utan huvudför- handling. Det skiljer sig dock åt mellan olika tingsrätter. har andelen huvudförhandlingar gått ner något ytterligare. Det kan därför inte längre sägas vara en utgångspunkt att de flesta mål ska av- göras efter huvudförhandling. Ur rättslig synpunkt är det dock huvud- regel att ett brottmål ska avgöras efter huvudförhandling. Den till- talade har också rätt att på begäran få sin sak prövad i en huvudför- handling. Ett argument för att behålla den nuvarande ordningen är att rutinen att den misstänkte får information om en preliminär tid för huvud- förhandling utgör själva kärnan av snabbförfarandet. Syftet med för- farandet har varit att det tydligt illustrerar vilka alternativ som står till buds. Den misstänkte får alltså på ett tidigt stadium reda på hur den fortsatta handläggningen är tänkt att ske, dvs. när handlingar för- väntas finnas tillgängliga hos tingsrätten och när en ev. huvudförhand- ling är tänkt att hållas. I vanliga fall får den misstänkte inte någon sådan information. Rutinen tydliggör också sambandet mellan brott och påföljd. Det blir således tydligt för den misstänkte och för om- givningen att brottet kommer leda till en rättslig prövning. I snabbförfarandet ställs stora krav på den misstänkte. Delgivnings- formen tillgänglighetsdelgivning lägger ansvar på den misstänkte att hålla sig underrättad och på egen hand bevaka det datum då hand- lingarna hos tingsrätten finns tillgängliga. Med en sådan förskjutning är det också viktigt att det allmänna lever upp till de berättigade krav på att lämna tydlig information till den misstänkte om den fortsatta handläggningen. Det är därför rimligt att den misstänkte får infor- mation om planeringen av den fortsatta rättsprocessen. Det bidrar också till att den misstänkte på ett bättre sätt kan tillvarata sin rätt. Tiden mellan åtal och huvudförhandling är i snabbförfarandet oftast relativt kort. Den tilltalade har på samma sätt som annars rätt till ett skäligt rådrum att infinna sig till huvudförhandlingen. Om tiden är känd i förväg får den tilltalade i praktiken ett bättre rådrum och kan lättare förbereda sig än om en kallelse till huvudförhandling kommer oaviserat. Det underlättar också möjligheten för en ev. försvarare att närvara. En erfarenhet i tiden efter Brås utvärdering är att polisens och tings- rätternas rutiner och arbetssätt för att samordna och planera tiderna för huvudförhandling har förbättrats. Grunden för Brås ställnings- tagande berodde delvis på de synpunkter som aktörerna i försöks- verksamheten hade lämnat. Denna bild har med tiden kommit att nyanserats, inte minst av de nya tingsrätter som anslutit sig till pro- jektet –2021. En tydlig fördel med den preliminära tidsbokningen för huvud- förhandling är att det underlättar översikten för både polis och tings-