sou · H9B368 · 2021-08-25 00:00:00 — Denna s.k. proportionalitetsprincip innebär att varje begränsning som anses nödvändig, och som i övrigt uppfyller grundlagskraven för att vara tillåten, måste utformas på ett sådant sätt att den innebär ett så litet ingrepp som möjligt i enskildas fri- och rättigheter. En begränsning får inte heller enligt samma lagrum göras enbart p.g.a. politisk, religiös, kulturell eller annan sådan åskådning. Vid avvägningen mellan allmänna och enskilda intressen får proportionalitetsprincipen ofta stor betydelse. Den är en allmän rättsprincip i svensk rätt och kommer till uttryck i ett stort antal bestämmelser i lagstiftningen och i praxis från de högsta domstolarna. I förarbetena till de nämnda bestämmelserna uttalas att de är ägnade att understryka kravet på att lagstiftaren noga redovisar sina syften när en fri- och rättighetsinskränkande lag beslutas.1 Sådana lagregler finns, som framgår av redovisningen nedan, bl.a. i rätte- gångsbalken och häkteslagen (2010:611) och avser, såvitt här är av intresse, tvångsåtgärder vid brottsmisstanke. Skyddet för mänskliga fri- och rättigheter i regeringsformen är förstärkt genom de internationella instrument på området som har tillträtt. Den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättig- heterna och de grundläggande friheterna () gäller som svensk lag. Dessutom föreskrivs i 2 kap. 19 § regerings- formen att lag eller annan föreskrift inte får meddelas i strid mot konventionen. I praktiken innebär detta att konventionen – utan att vara grundlag – har företräde framför vanlig lag i . Även FN:s konvention om barnets rättigheter (barnkonventio- nen), som bl.a. reglerar unga lagöverträdares rättigheter, gäller numera som svensk lag. Det har dock inte företräde framför vanlig lag på motsvarande sätt som . I anges att var och en har rätt till frihet och personlig säkerhet. Enligt artikel 5.1 i konventionen får ingen berö- vas sin frihet utom i vissa särskilt angivna fall. Enligt bestämmelsen får frihetsberövande bl.a. ske om ”någon är lagligen arresterad eller på annat sätt berövad friheten för att ställas inför behörig myndighet såsom skäligen misstänkt för att ha begått ett brott, eller när det skäligen anses nödvändigt att hindra honom från att begå brott eller att undkomma efter att ha gjort detta”. Den som har berövats fri- heten ska utan dröjsmål ställas inför domare eller annan ämbetsman för domstolsprövning (artikel 5.3). Rätten till domstolsprövning av ett frihetsberövande följer även av 2 kap. 9 § regeringsformen. Enligt ska konventionsstaterna säkerställa bl.a. att gripande, anhållande, häktning eller andra former av frihets- berövanden får användas endast som en sista utväg och för kortast lämpliga tid (artikel 37 b) samt att varje frihetsberövat barn ska behandlas humant och med respekt för människans inneboende vär- dighet och på ett sätt som beaktar behoven hos personer i dess ålder (artikel 37 c). 1975/76:209 om ändring i regeringsformen s. 153. 12.2.3Generella förutsättningar för häktning Brottsmisstanken och de särskilda häktningsgrunderna Enligt huvudregeln i 24 kap. 1 § första stycket förutsätts för häktning att någon är på sannolika skäl misstänkt för ett brott. Denna grad av misstanke är högre än för andra tvångsmedel som regleras i . Med sannolika skäl brukar avses att omständigheterna ska vara sådana att misstanken vid en objektiv bedömning kommer att framstå som berättigad. Enligt doktrinen ska det om inte annat vara mer sannolikt att den misstänkte har begått brottet än att så inte är fallet. Har den misstänkte erkänt anses det föreligga sannolika skäl, under förutsättning att inte omständig- heterna talar mot erkännandet.2 För häktning enligt huvudregeln krävs att det för brottet är föreskrivet fängelse eller däröver, dvs. fängelse ska ingå i brottets straffskala. Om det kan antas att den misstänkte kommer att dömas endast till böter får häktning dock inte ske (24 kap. 1 § fjärde stycket ). För att häktning ska få ske krävs också enligt nämnda lagrum att det, med hänsyn till brottets beskaffenhet, den misstänktes förhål- lande eller någon annan omständighet, att någon av tre följande situationer är för handen. 1.Det finns risk för att den misstänkte avviker eller på något annat sätt undandrar sig lagföring eller straff (flyktfara). Med detta avses att den misstänkte antingen lämnar sin bostads- eller vis- telseort eller håller sig undan, utan att lämna orten, i avsikt att undgå lagföring eller straff. 2.Det finns risk för att den misstänkte genom att undanröja bevis eller på något annat sätt försvårar sakens utredning (kollusions- fara). Med detta avses att den misstänkte gör sig av med spår efter brottet eller förstör eller gömmer föremål som åtkommits genom brottet eller annars har betydelse för utredningen. Det kan även handla om att den misstänkte påverkar någon som kan lämna upplysningar i saken, t.ex. ett vittne, på ett sätt som är till nackdel för utredningen. 2Lindberg, Rättegångsbalk (1942:740) 28 kap. 1 §, Lexino (). 3.Det finns risk för att den misstänkte fortsätter sin brottsliga verksamhet (recidivfara). För att sådan risk ska anses föreligga ska det röra sig om risk för återfall inom en ganska kort tidsrymd. Det ska dessutom avse återfall i brott som är besläktade med eller har samband med det häktningsgrundande brottet.3 Att den misstänkte inte är straffad tidigare utesluter inte risk för återfall.4 Riskbedömningen ska göras med utgångspunkt i brottets beskaf- fenhet, den misstänktes förhållanden eller annan omständighet. Risken för flykt, kollusion eller recidiv ska vara konkret och ska i det enskilda fallet framstå som beaktansvärd, något som man på allvar kan räkna med.5 I ett häktningsbeslut ska rätten ange grunden för häktningen (se 24 kap. 5 § första stycket ). Om det för brottet inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse föreligger det en presumtion för häktning (24 kap. 1 § andra stycket ). Denna presumtion innebär att häktning ska ske om det inte är uppenbart att skäl till häktning saknas. Grun- den till bestämmelsen är att risk för flykt, kollusion eller recidiv som regel föreligger vid allvarlig brottslighet. För att undvika häktning måste det därför finnas omständigheter som visar att det är uppen- bart att det saknas skäl till häktning. En prövning av häktningsskälen måste dock alltid göras i det enskilda fallet även i de fall presum- tionsregeln är aktuell (se NJA 1985 s. 868 och NJA 2019 s. 741). Presumtionsregeln, även kallad tvåårsregeln, kan därför ses i huvudsak som en praktisk handlingsregel för domstolarna, som kan utgå från att det finns häktningsskäl om inte utredningen i det en- skilda fallet visar på motsatsen. Är det uppenbart att det inte finns något särskilt häktningsskäl, t.ex. på grund av att den misstänkte är intagen i kriminalvårdsanstalt eller svårt sjuk, ska häktning inte ske.6 I rättsfallet Rokhlina v. 54071/00 uttalade Europadom- stolen bl.a. att obligatorisk häktning vid vissa typer av brott i princip är oförenlig med artikel 5.3 i . 1986/87:112 om anhållande och häktning, m.m. s. 100 f. 4Lindberg (2018), Straffprocessuella tvångsmedel, s. 205. 1986/87:112 s. 71 och 102. 1986/87:112 s. 34. anförde att artikel 5 i konventionen grundas på principen att frihets- berövande är en exceptionell åtgärd som är tillåtlig endast i speciellt angivna och klart definierade fall och att en omvänd bevisbörda när det gäller häktningsskälen inte är förenlig med denna princip.7 Den svenska lagstiftaren har funnit att presumtionsregeln i 24 kap. 1 § andra stycket inte kan likställas med en regel om obligatorisk häktning.8 För att presumtionsregeln ska vara tillämplig krävs alltså att mini- mistraffet för det misstänkta brottet uppgår till fäng- else. För de osjälvständiga brottsformerna försök, förberedelse och stämpling till brott gäller enligt 23 kap. 1 och 2 §§ andra straffnivåer än vad som är fallet för fullbordat brott. Enligt de nämnda bestämmelserna är minimistraffet för försöksbrott fängelse, om lägsta straff för fullbordat brott är fängelse . Detta motsvarar således det allmänna straffminimum om fängelse . För förberedelse och stämpling anges överhuvudtaget inget lägsta straff. Presumtionsregeln är alltså inte tillämplig i fråga om försök, förberedelse eller stämpling till sådana brott som vid fullbordan hade omfattats av regeln. Isammanhanget kan nämnas att Häktes- och restriktionsutred- ningen i sitt betänkande Färre i häkte och minskad isolering (SOU 2016:52) gjorde bedömningen att tvåårsregeln skapar osäker- het och tillämpningsproblem. Regeln bedömdes innebära dels att proportionalitetsprincipen (se nedan) riskerar att bli åsidosatt, dels att häktning kan komma att ske även om ingen av de särskilda häkt- ningsgrunderna föreligger. Med hänvisning till att ett häktnings- beslut enbart bör grunda sig på behovet av häktning i det enskilda fallet föreslog utredningen att regeln skulle tas bort.9 Regeringen gjorde dock bedömningen att presumtionen för häkt- ning vid allvarlig brottslighet bör finnas kvar. Regeringen uttalade att presumtionen för häktning vid allvarlig brottslighet har funnits sedan tillkomst och utgör en väl etablerad ord- ning. Vidare anförde regeringen att har det skett en brottsutveckling med ett ökat antal fall av dödligt våld där skjut- vapen har använts, särskilt i samband med konflikter i kriminella kretsar, samt att det har blivit vanligare med illegal användning av 7Danelius, domar – , SvJT 2005 s. 937. 1986/87:112 s. 34. Förarbetsuttalandet gjordes alltså i tiden före det nämnda avgöran- det från . 9SOU 2016:52 s. 109 ff. handgranater och andra explosiva varor. Regeringen hänvisade här till att det vid höjningen av minimistraffen för bl.a. grovt vapenbrott och grovt brott mot tillståndsplikten för explosiva varor till fängelse, uttalades särskilt i förarbetena att en konsekvens av detta är att brotten träffas av presumtionen för häktning.10 Häktning får ske endast om skälen för detta uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse (24 kap. 1 § tredje stycket rättegångs- balken). Denna regel (den s.k. proportionalitetsprincipen) ger uttryck för att minsta möjliga tvång ska användas för att nå det avsedda syftet och innebär en erinran om att tvångsmedlet får användas endast om syftet med åtgärden inte kan tillgodoses genom mindre ingripande åtgärder.11 Sådana mindre ingripande alternativ till häkt- ning är reseförbud, anmälningsskyldighet och övervakning, se 24 kap. 4 § och 25 kap. . Proportionalitetsprincipen medför alltså att häktningsskälens tyngd i varje enskilt fall måste vägas mot det intrång eller men som frihetsberövandet innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse. Även indirekta verkningar ska således beaktas. Om inte häktningsskälen är tillräckligt starka för att motivera in- trånget ska häktningsyrkandet avslås. I proportionalitetsbedömningen ingår också att pröva om läng- den på frihetsberövandet är rimligt i förhållande till vad som står att vinna med åtgärden. I praxis har detta bl.a. ansetts innebära att en person inte bör vara frihetsberövad än som, med beaktande av reglerna om villkorlig frigivning, svarar mot verkstäl- lighet av det fängelsestraff som kan komma att dömas ut. Domstolen måste alltså redan under målets förberedelse bevaka att häktning inte tillåts pågå än som svarar mot ett tänkt fängelse- straff. 2019/20:129 Effektivare hantering av häktningar och minskad isolering s. 47 f. 1988/89:124 om vissa tvångsmedelsfrågor s. 65. Några andra bestämmelser om häktning Om en person som på sannolika skäl är misstänkt för brott är okänd och vägrar att uppge sitt namn och hemvist eller om hans eller hennes uppgift om detta kan antas vara osann får personen enligt 24 kap. 2 § häktas oberoende av brottets beskaf- fenhet. Samma sak gäller enligt bestämmelsen om den misstänkte saknar hemvist i riket och det finns risk för att han eller hon genom att bege sig från riket undandrar sig lagföring eller straff, s.k. kvali- ficerad flyktfara. Även den som endast är skäligen misstänkt för brott kan enligt 24 kap. 3 § häktas. Skälig misstanke utgör en lägre misstankegrad än sannolika skäl. För att sådan häktning ska komma ifråga krävs, utöver att förutsättningarna för häktning i övrigt är uppfyllda, att det bedöms vara av synnerlig vikt att den misstänkte tas i förvar i avvaktan på ytterligare utredning. Detta kallas utred- ningshäktning och får inte pågå än . För att fortsatt häktning i tiden därefter ska vara tillåten krävs att miss- tankegraden når upp till sannolika skäl. Om det med hänsyn till den misstänktes ålder, hälsotillstånd eller någon annan liknande omständighet kan befaras att häktning skulle komma att medföra allvarligt men för den misstänkte, får häktning ske endast om det är uppenbart att betryggande övervakning inte kan ordnas. Detsamma gäller för en nyförlöst kvinna om häktning kan befaras medföra allvarligt men för barnet (24 kap. 4 § första stycket ). Om det finns skäl att häkta någon, får åklagaren besluta om an- hållande i avvaktan på rättens prövning av häktningsfrågan (24 kap. 6 § första stycket ). Efter att åklagaren har gjort en häktningsframställning, ska rätten utan dröjsmål hålla förhandling i häktningsfrågan. Häktningsförhandlingen får aldrig hållas senare än efter det att den misstänkte greps eller anhållningsbeslutet verkställdes (24 kap. 13 § andra stycket). Rätten får avvakta med häktningsförhandlingen i syfte att förhandlingen i häktningsfrågan ska kunna hållas gemensamt med en huvudförhandling (24 kap. 13 a § första stycket). En gemensam förhandling ska dock hållas så snart det kan ske. Tidpunkten för när en häktningsförhandling senast ska hållas enligt 13 § får inte överskridas (24 kap. 13 a § andra stycket). Om rätten beslutar om häktning ska rätten bestämma tid för åtals väckande. Väcks inte åtal , ska rätten som huvud- regel, så länge den misstänkte är häktad och till dess åtal har väckts, med högst hålla ny förhandling i häktnings- frågan (24 kap. 18 § ). I ett mål där den tilltalade är häktad ska huvudförhandling påbörjas och som huvudregel senast från den dag då åtalet väcktes (45 kap. 14 § andra stycket). Har ett mål där den tilltalade är häktad överklagats till hovrätten ska huvudförhandling hållas efter det att tiden för anslutningsöverklagande löpt ut (51 kap. 15 § andra stycket). 12.2.4Unga lagöverträdare och häktning Som angetts ovan får häktning, under vissa förhållanden, endast ske om det är uppenbart att betryggande övervakning inte kan ordnas. Ett sådant förhållande föreligger om det med hänsyn till den miss- tänktes ålder kan befaras att häktning skulle komma att medföra allvarligt men för den misstänkte. I lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare (LUL) föreskrivs det dess- utom att den som inte har fyllt får häktas endast om det finns synnerliga skäl för det (23 § LUL). Sammantaget innebär detta att den som är får häktas endast om det är uppenbart att betryggande övervakning inte kan ordnas och det dessutom före- ligger synnerliga skäl för häktning. har uttalat att prövningen av en häktningsframställning avseende någon inte endast ska bestå i huruvida det faktiskt har ordnats med betryggande övervakning. Domstolen har dessutom att pröva de skäl som åberopas för att det inte skulle finnas möjlighet att anordna betryggande övervakning (NJA 2008 s. 81). följer det av 23 § LUL att det måste före- ligga synnerliga skäl för att anhålla och gripa någon . Lag- ändringen syftar till att kodifiera den i praxis erkända principen att det krävs synnerliga skäl för att anhållande av ett barn ska kunna komma i fråga.12 Av Riksåklagarens riktlinjer (RåR 2006:3) följer att bedömningen av om det föreligger synnerliga skäl ska göras utifrån en samlad be- 2019/20:129 s. 45. dömning av samtliga omständigheter. Vid bedömningen av synner- liga skäl ska främst den misstänktes ålder och brottslighetens allvar beaktas. Även styrkan i de särskilda häktningsskälen är en viktig faktor. Andra omständigheter, särskilt brottets karaktär, har också viss betydelse vid prövningen av synnerliga skäl. De synnerliga skälen är föränderliga genom att häktningsskälen snabbt kan ändras; en kollusionsfara som i ett anhållningsskede är så stark att synnerliga skäl föreligger kan, genom att utredningsåtgärder vidtas, förändras så att anhållningsbeslutet bör hävas och häktning därför inte aktualiseras.13 Presumtionsregeln för häktning vid brott för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse , kan enligt de nämnda riktlinjerna inte tillämpas direkt på unga lagöverträdare. Den måste först anpassas till de strafflättnader som gäller för unga lagöver- trädare. Det finns därför ett relativt stort utrymme för att inte häkta en misstänkt under trots att minimistraffet för en vuxen är fängelse . 12.2.5Nya regler om tidsgränser för häktning Någon tidsgräns för hur länge en häktning kan pågå fanns inte tidi- gare i svensk rätt. I stället ansågs det följa av proportionalitetsprin- cipen att en häktning inte får pågå hur som helst. Interna- tionellt har det riktats återkommande kritik mot för avsak- naden av en gräns för hur lång häktningstiden får vara. Kritiken har framförts av särskilda kommitté mot tortyr och omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning (CPT), mot tortyr (CAT) och barnrättskommittén, som övervakar efterlevnaden av barnkonventionen.14 Mot denna bakgrund lämnade regeringen i prop. 2019/20:129 ett antal förslag avseende en effektivare hantering av häktningar och minskad isolering. Enligt regeringen syftade förslagen till ökad rättssäkerhet och större genomslag för barnrättsperspektivet. Ett av förslagen var införandet av en tidsgräns för häktning. Enligt för- slaget skulle en misstänkt få vara berövad friheten i som häk- tad fram till 13RåR 2006:3 Riksåklagarens riktlinjer för handläggning av ungdomsärenden s. 19 f. 2019/20:129 s. 19. dess att åtal har väckts. Regeringen föreslog vidare att en motsva- rande tidsgräns för misstänkta under skulle uppgå . Som skäl för införandet av en tidsgräns för häktning anförde regeringen bl.a. att det är viktigt att fullt ut uppfyller sina konventionsåtaganden. Vidare menade regeringen att tidsgränser ofta är handlingsdirigerande och skapar ett effektivt incitament till bättre planering och resursanvändning, kortare ledtider och därmed ett minskat behov av att överskrida dem. Enligt regeringen är det rimligt att utgå ifrån att det görs särskilda ansträngningar för att kunna slutföra utredningen när en tidsgräns närmar sig. Reger- ingen anförde också att en effektivare hantering av mål med lång- variga häktningar även innebär fördelar för andra aktörer i rätts- kedjan; domstolarna behöver inte hålla lika många förhandlingar i häktningsfrågan, vilket även frigör åklagarresurser och minskar kost- naderna för rättsliga biträden, och för Kriminalvårdens del minskar beläggningen på häktena.15 Efter att förslaget beretts i föreslog utskottet en ändring i regeringens förslag i fråga om tidsbegränsningen för vuxna lagöverträdare i stället . Med en tidsgräns finns det enligt utskottet en risk att alltför många fall av allvarlig och svårutredd brottslighet inte kommer att kunna utredas effektivt för att man tvingas släppa misstänkta personer på fri fot trots att de t.ex. kan försvåra den fortsatta utred- ningen. Enligt utskottet innebär en tidsgräns en rimligare avvägning mellan å ena sidan behovet av att förhindra de allra längsta häktningstiderna och å andra sidan vikten av att inte försämra vare sig förutsättningarna för utredningsarbetet eller möj- ligheten till lagföring.16 har beslutat i enlighet med ut- skottets betänkande och lagändringarna trädde i kraft den 1 juli 2021.17 gäller alltså en tidsgräns för häktning av vuxna misstänkta (24 kap. 4 a § ), och motsva- rande tidsgräns för underåriga är (23 a § LUL). Om det finns synnerliga skäl får rätten på begäran av åklagaren besluta att tidsgränsen i respektive lagrum får överskridas. Prövningen av vad som kan utgöra synnerliga skäl ska göras utifrån förhållandena 2020/21:JuU43 s. 20. 2020/21:JuU43, rskr. 2020/21:244. i det enskilda fallet. Kravet markerar enligt regeringen att möjligheten att överskrida tidsgränserna bör tillämpas restriktivt. Synnerliga skäl kan typiskt sett föreligga om straffvärdet är mycket högt i kombi- nation med att brottet är särskilt svårutrett, t.ex. på grund av att det har internationella kopplingar, eller för att brottet är en del av orga- niserad eller gängrelaterad brottslighet. En annan faktor som kan beaktas är om det har tillkommit andra häkt- ningsgrundande brottsmisstankar i fråga om samma misstänkte som avser allvarlig eller svårutredd brottslighet. Även den misstänktes eget agerande kan innebära att det finns synnerliga skäl att förlänga häkt- ningstiden.18 delade regeringens uppfattning om vad som utgör synnerliga skäl, men fann det viktigt att tydliggöra att man vid bedömningen av om det finns synnerliga skäl ska göra en helhets- bedömning av omständigheterna i det enskilda fallet, vilket t.ex. inklu- derar styrkan i de särskilda häktningsskälen.19 12.2.6Restriktioner i bevissäkrande syfte som rätten beslutar om häktning, omhäktning eller med- ger förlängd tid för att väcka åtal ska den enligt 24 kap. 5 a § första stycket på begäran av åklagaren pröva om åklaga- ren ska få tillstånd att inskränka den häktades kontakter med om- världen genom restriktioner. Sådant tillstånd till restriktioner får endast meddelas om det föreligger kollusionsfara, dvs. risk för att den misstänkte undanröjer bevis eller på annat sätt försvårar sakens utredning. gällde att domstolens beslut om tillstånd till restriktio- ner var generellt och det i stället var åklagaren som bestämde vilka restriktioner som var nödvändiga. är det dock rätten som beslutar på vilket sätt den häktades kontakter med omvärlden ska få inskränkas enligt 6 kap. 2 § häkteslagen. Bak- grunden till denna ändring är att säkerställa att restriktioner beslutas endast när det faktiskt behövs och inte görs mer omfattande än nödvändigt. Ändringen innebär att åklagaren uttryckligen behöver motivera behovet av de specifika restriktionerna och på så sätt också noga överväga om något eller några slag av restriktioner kan undvaras.20 2019/20:129 s. 22 f. 2020/21:JuU43 s. 22. 2019/20:129 s. 37 f. Ett beslut om restriktioner får enligt nämnda paragraf i häktes- lagen avse inskränkningar i rätten: –att placeras tillsammans med andra intagna, –att vistas i gemensamhet, –att följa vad som händer i omvärlden, –att inneha tidskrifter och tidningar, –att ta emot besök, –att stå i förbindelse med annan genom elektronisk kommunika- tion, samt –att sända och ta emot försändelser. Samtliga dessa restriktioner har en bevissäkrande funktion och moti- veras av intresset att möjliggöra en effektiv brottsutredning och lagföring. Proportionalitetsprincipen gäller dock som grundsats vid häktning liksom vid användningen av andra straff- processuella tvångsmedel. Genom lagändringen har denna princip kommit till uttryck i lag även såvitt avser använd- ningen av restriktioner. Av 24 kap. 5 a § följer så- ledes att tillstånd till restriktioner får meddelas endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse. Det finns inga särskilda regler vad gäller möjligheten att besluta om restriktioner för häktade under . Uppfattningen är dock att internationella åtaganden, bl.a. artikel 37 i , kräver att större återhållsamhet iakttas vid beslut om restriktioner för barn jämfört med vuxna och att det ställs högre krav på brottslighetens allvar.21 För att minska häktade barns isolering i häkte gäller också att den som är och som är häktad eller anhållen och intagen i häkte ska ha rätt att vistas med personal eller någon annan minst (2 kap. 5 a § häktes- lagen). 12.2.7Häktning efter huvudförhandling och dom