sou · H8B383 · 2021-01-01 00:00:00 — 1.föroreningsnivåer eller störningsnivåer som människor kan ut- sättas för utan fara för olägenheter av betydelse eller som miljön eller naturen kan belastas med utan fara för påtagliga olägenheter och som inte får överskridas eller underskridas efter en viss an- given tidpunkt eller under en eller flera angivna tidsperioder (gränsvärdesnorm), 2.föroreningsnivåer eller störningsnivåer som ska eftersträvas eller som inte bör överskridas eller underskridas efter en viss angiven tidpunkt eller under en eller flera angivna tidsperioder (målsätt- ningsnorm), 3.högsta eller lägsta förekomst i yt- och grundvatten av organismer som kan tjäna till ledning för bedömning av tillståndet i miljön, (indikativ norm) eller, 4.de krav i övrigt på kvaliteten på miljön som följer av medlemskap i unionen (övrig norm). Om det behövs ska miljökvalitetsnormerna omprövas. Enligt 5 kap. 3 § ska myndigheter och kommuner ansvara för att miljökvalitetsnormer följs. En myndighet eller en kommun får enligt 5 kap. 4 § inte tillåta att en verksamhet eller en åtgärd påbörjas eller ändras om detta, trots åtgärder för att minska föroreningar eller störningar från andra verksamheter, ger upphov till en sådan ökad förorening eller störning som innebär att vattenmiljön försämras på ett otillåtet sätt eller som har sådan betydelse att det äventyrar möjligheten att uppnå den status eller potential som vattnet ska ha enligt en miljökvalitets- norm. Denna regel är en följd av den s.k. Weser-domen5 där EU- domstolen fastställde vattendirektivets krav på att vattenkvalitet inte får försämras. Tolkningen i domen som gjorts av kravet får betydelse när tillåtligheten för alla slags verksamheter ska prövas. Vid prövning för ett nytt tillstånd och vid omprövning av till- stånd ska de bestämmelser och villkor beslutas som behövs för att verksamheten inte ska medföra en sådan försämring. Av 5 kap. 5 § följer att i fråga om miljökvalitets- normer som avses i 2 § första stycket 1, för annat än vatten ska myndigheter och kommuner vid prövning och tillsyn ställa de krav som behövs för att följa en sådan norm. Om det finns ett åtgärds- program som har fastställts för att följa , ska det vara väg- ledande för bedömningen av behovet. Vid prövning av tillåtlighet, tillstånd, godkännande eller dispens för en verksamhet eller åtgärd som ger en ökad förorening eller stör- ning och kan antas på ett inte obetydligt sätt bidra till att en miljökva- litetsnorm som avses i 2 § första stycket 1 för annat än vatten inte följs, får verksamheten eller åtgärden tillåtas om den 1.är förenlig med ett åtgärdsprogram som har fastställts för att följa , 2.förenas med villkor om att vidta eller bekosta kompenserande åtgärder som ökar möjligheterna att följa i en utsträck- ning som inte är obetydlig, eller 5EU-domstolen klargjorde i mål C-461/13 (Weserdomen) att vattendirektivets krav på att inte få försämra vattenkvaliteten är strängt. Weserdomen kallas så för att domen aktualiserades av en muddring som skulle genomföras i floden . 3.trots att den försvårar möjligheterna att följa miljökvalitets- på kort sikt eller i ett litet geografiskt område, kan antas ge väsentligt ökade förutsättningar att följa på eller i ett större geografiskt område. Regeringen får enligt 5 kap. 6 § meddela föreskrifter om undantag från förbuden i 4 § första stycket. Sådana föreskrifter får endast avse undantag för att tillgodose allmänna intressen av större vikt eller som det annars finns särskilda skäl för. 12.1.1Vem träffas av miljökvalitetsnormerna? Miljökvalitetsnormer är inte direkt bindande för enskilda, de är endast bindande för myndigheter och kommuner. En miljökvalitetsnorm säger inget om hur enskilda verksamhetsutövare ska agera eller inte agera för att en viss miljökvalitet ska uppnås eller bibehållas. Miljö- kvalitetsnormer är inga handlingsregler. För att miljökvalitetsnor- merna ska få någon praktisk effekt eller rättslig verkan mot enskilda verksamhetsutövare måste de kopplas samman med andra rättsliga styrinstrument, såsom villkor i ett beslut om tillstånd eller ett före- läggande att vidta åtgärder som meddelats inom ramen för miljö- tillsyn. Myndigheter och kommuner använder sig av miljökvalitetsnor- merna vid beslutsfattande och myndighetsutövning. Det är också myndigheter och kommuner som har ansvar för att miljökvalitets- normerna uppnås och följs. En miljökvalitetsnorm anger en viss miljökvalitet som är godtagbar för ett visst geografiskt område, t.ex. ett vattendrag. Antingen ska miljökvaliteten bibehållas utan att försämras eller så ska den vara upp- nådd . En miljökvalitetsnorm beskriver vad miljön tål utifrån vetenskapliga grunder. Miljökvalitetsnorm definieras i vattendirektivet som koncentrationen av ett visst förorenande ämne eller en viss grupp av förorenande ämnen i vatten, sediment eller biota, som, för att skydda människors hälsa och miljön, inte bör överskridas6 Enligt havsmiljödirektivet ska medlemsländerna uppnå målet god miljöstatus i sina vatten . De ska vidare definiera en rad miljömål med indikatorer som vägledning för att uppnå god miljöstatus. Miljömålen ska bl.a. utgå från definitionen av god miljö- status enligt direktivet och ta hänsyn till belastning och påverkan. I genomförs både det övergripande målet god miljöstatus och miljömålen genom miljökvalitetsnormer i enlighet med havsmiljö- förordningen.7 Till skillnad från vattenförvaltningsförordningen fastställs i havs- miljöförordningens 17 § två nivåer av miljökvalitetsnormer. Dels en övergripande norm för förvaltningsområden – och . Denna norm är likalydande med havsmiljödirek- tivets8 och havsmiljöförordningens mål för havsmiljön, dvs. att en god miljöstatus upprätthålls eller uppnås. Vad som kännetecknar denna norm ska enligt 18 § slås fast av kvalitetsbeskrivningarna i bilaga I till havsmiljödirektivet (de kvalitativa deskriptorerna), dels de mer detaljerade miljökvalitetsnormerna med indikatorer som Havs- och vattenmyndigheten fastställer enligt 19 § havsmiljöförordningen. Innehållet i den övergripande miljökvalitetsnormen god miljöstatus har fastställts av Havs- och vattenmyndigheten i bilaga 2 till före- . Däri anges de förhållanden som ska råda för respektive kvalitativ deskriptor för att ska följas. För varje deskriptor finns kriterier och indikatorer för vad som ska bedömas och tröskelvärden som möjliggör en bedömning av den l 2, p 35, och rådets direktiv /60/EG av om upprättande av en ram för gemenskapens åtgärder på vattenpolitikens område (vatten- direktivet). 7Havs- och vattenmyndighetens rapport 2015:30, bilaga 2. 1, och rådets direktiv /56/EG av om upp- rättande av en ram för gemenskapens åtgärder på havsmiljöpolitikens område (Ramdirektiv om en marin strategi). kvalitetsnivå som uppnåtts för ett enskilt kriterium, och som där- igenom bidrar till bedömningen av i vilken utsträckning god miljö- status enligt bilaga 2 uppnås. Den övergripande kommer att refereras till som miljökvalitetsnormen God miljöstatus, i förekom- mande fall även tillsammans med den kvalitetsbeskrivning (deskriptor) som är aktuell, exempelvis med avseende på biologisk mångfald eller tillförsel av energi inbegripet undervattensbuller. De mer specifika miljökvalitetsnormerna i HVMFS 2012:18 bilaga 3 ska bidra till att den övergripande god miljöstatus för de två förvaltningsområdena kan följas. För respektive miljökvalitetsnorm finns tillhörande indikatorer med målvärden som har till uppgift att verifiera om uppnås. Om det förhållande för god miljöstatus som anges för indikatorerna uppnås inom relevant bedömnings- område, följs dessa normer. 12.2Från EU-direktiv till miljökvalitetsnorm har genomfört vattendirektivet främst genom bestämmelser- na i 5 kap. och vattenförvaltningsförordningen (2004:660). Inför implementeringen av vattendirektivet menade regeringen att bestämmelserna om miljökvalitet i direktiven oftast har en sådan detaljeringsgrad att de är olämpliga att genomföra i lag. hade därför i 5 kap. 1 § bemyndigat reger- ingen att meddela de föreskrifter som behövs i fråga om kvaliteten på miljön. Dessa föreskrifter benämns miljökvalitetsnormer. Som bemyndigandet är formulerat skulle det kunna användas för andra typer av bestämmelser än de som omfattas av beskrivningen av miljö- kvalitetsnormer i 5 kap. 2 § . Den flexibilitet som behövs för att genomföra olika typer av normer fanns alltså redan i bemyn- digandet.9 Vid implementeringen av vattendirektivet kompletterades bl.a. beskrivningen i 5 kap. 2 § av vad som ska anges i miljö- 2003/04:2, Förvaltning av kvaliteteten på vattenmiljön, s. 22. Miljökvalitetsnormerna ska kunna avse olika typer av regler för hur miljön ska eller bör vara beskaffad eller normer i övrigt av betydelse för bedömningen av tillståndet i miljön. Det blev möjligt att införa miljökvalitetsnormer som innebar etappvis skärpta krav.10 Beskrivningen av miljökvalitetsnormer i 5 kap. 2 § är översiktlig. Normernas innehåll, som ofta följer av olika direktiv på miljöområdet, måste enligt förarbetena variera mellan olika områden och vara detaljerat. Den exakta beskrivningen och innebörden av olika miljökvalitetsnormer, finns därför i de föreskrifter som med- delas med stöd av 5 kap. 1 § miljöbalken.11 Dessa föreskrifter ut- färdas av vattendelegationerna. Av samma anledning är många av de detaljerade bestämmelserna från vattendirektivet implementerade i svensk rättsordning genom vattenförvaltningsförordningen. Där finns mer detaljerade bestämmel- ser om vattendistrikt och avrinningsområden samt vattenmyndigheter och deras ansvarsområden, både geografiska och administrativa. Även Havs- och vattenmyndigheten samt SGU tilldelas ansvar i vattenför- valtningsförordningen. Kap. 4 i vattenförvaltningsförordningen specificerar vissa miljö- kvalitetsnormer och överlämnar åt vattenmyndigheterna12 att fast- ställa kvalitetskrav för ytvattenförekomster, grundvattenförekomster och skyddade områden i sina respektive vattendistrikt. Vidare följer krav på vattenmyndigheterna att upprätta förvaltningsplaner, åtgärds- program och övervakning enligt kap. 5–7. Arbetet med genomförande av vattendirektivet är indelat i sexåriga förvaltningsperioder. Allt arbete utgår från att vattendelegationen ska ta beslut om förvaltningsplan, åtgärdsprogram samt miljö- kvalitetsnormer. Nuvarande förvaltningscykel avslutas . Underla- gen till dessa produkter kommer från arbetsmomenten övervakning, kartläggning och analys (inklusive statusbedömning), samhällsekono- misk konsekvensanalys, miljökvalitetsnormer samt åtgärdsprogram (med tillhörande miljökonsekvensbeskrivning). 2003/04:2, s. 21. 2003/04:2, s. 32. 12Enligt länsstyrelsernas instruktion (förordning 2017:868) ska det inom länsstyrelserna i , , , och finnas en vatten- delegation, som är ett särskilt beslutsorgan. Bestämmelser om delegationen finns i förord- ningen (2017:872) om vattendelegationer. Vattendelegationerna fattar vattenmyndigheternas beslut. En statusklassning genomförs av vattenmyndigheterna för samt- liga ytvattenförekomster. Statusklassningen regleras genom Havs- och vattenmyndighetens föreskrifter för klassificering och miljö- kvalitetsnormer (HVMFS 2013:19).13 Det fanns vid statusklassningen 2016 totalt 23 194 ytvattenförekomster fördelade på 15 096 vattendrag, 7 426 sjöar, 653 kustvatten samt 19 utsjövattenförekomster.14 Med utgångspunkt i statusklassningen beslutar vattenmyndig- heten en miljökvalitetsnorm för respektive vattenförekomst. Miljö- kvalitetsnormen kan sättas till hög eller god ekologisk status samt god kemisk status. Det är denna miljökvalitetsnorm som kommer vara miljömålet för vattenförekomsten och som uppföljningen ut- värderas mot. Även miljökvalitetsnormerna beslutas utifrån Havs- och vattenmyndighetens föreskrift (HVFMS 2013:19). Enligt vattendirektivets artikel 11, ska ett åtgärdsprogram tas fram för att uppnå målen, dvs. Upprättande av åtgärdsprogram förutsätter att en ny klassificering (statusklass- ning) av vattenförekomsterna genomförs varje förvaltningscykel. För alla vattenförekomster utgår man från vilken ekologisk status eller potential respektive kemisk ytvattenstatusklassificering före- komsten har när man sätter miljökvalitetsnormen. För en vattenförekomst som har hög ekologisk statusklassificer- ing, ska även miljökvalitetsnormen fastställas till hög ekologisk status. Om vattenförekomstens ekologiska status har klassificerats som god, måttlig, otillfredsställande eller dålig, ska miljökvalitetsnormen fast- ställas till god ekologisk status. Är vattenförekomstens status sämre än god status kan man tillämpa undantag (se figuren nedan). Beslut om undantag genomförs med stöd av 4 kap. 9–11 §§ vattenförvalt- ningsförordningen och varje beslut om undantag ska tydligt motiveras. 13HVMFS 2013:19, Havs- och vattenmyndighetens föreskrifter om klassificering och miljö- kvalitetsnormer avseende ytvatten. 14VISS utdrag för förvaltningscykel 2 (2010–2016). Figur 12.1 Process för beslut om miljökvalitetsnorm för ekologisk ytvattenstatus Källa: Vattenmyndigheternas webbplats. Havsmiljödirektivet ska vara en ram inom vilken medlemsstaterna ska vidta de åtgärder som behövs för att uppnå eller upprätthålla en god miljöstatus i den miljön . strategier ska utarbetas och genomföras för att bl.a. skydda och bevara den miljön samt förhindra och minska utsläpp i den miljön, i syfte att fasa ut föroreningar för att säkerställa att det inte finns någon betydande inverkan på eller betydande risk för den biologiska mångfalden, de ekosystemen, människors hälsa eller ett legitimt utnyttjande av haven. Direktivet ska bidra till sam- stämmighet mellan olika politikområden, överenskommelser och lagstiftningsåtgärder som påverkar den miljön samt syfta till att säkerställa integrering av miljöhänsyn i dessa. enligt havsmiljödirektivet görs i olika steg. Varje EU-land ska bl.a. bedöma miljöstatus i sina havsområden, definiera vad god miljöstatus är, fastställa miljökvalitetsnormer och indikatorer, ta fram övervakningsprogram för havsmiljön och, om det behövs, åtgärdsprogram för att nå eller upprätthålla god miljö- status. Allt detta ingår i strategi för och för perioden –2023. Varje förvaltningsperiod är och samma regler gäller för alla EU-länder. Direktivet omfattar alla vatten inom EU, inklu- sive den ekonomiska zonen. I kustzonen överlappar direktivet med ramdirektivet för vatten. Havsmiljödirektivet införlivades 2010 i svensk lagstiftning via havs- miljöförordningen (2010:1341) som är meddelad med stöd av 5 kap. . Enligt 6 § ska delas in i två förvaltningsområden, Nord- sjön och . Havs- och vattenmyndigheten utses i 8 § till myndighet som ansvarar för havsmiljöförvaltning enligt artikel 7 i havsmiljödirektivet. I 9 § fastslås sexåriga förvaltningsperioder där man i varje period för ett havsområde ska göra en inledande bedömning av miljötill- ståndet, slå fast vad som kännetecknar en god miljöstatus, ta fram miljökvalitetsnormer med de indikatorer som ska användas för att bedöma om den goda miljöstatusen upprätthålls eller nås, ta fram och genomföra ett program för övervakning av att miljökvalitets- normerna följs, och slutligen ta fram och genomföra ett program för de åtgärder som ska vidtas för att upprätthålla eller nå en god miljö- status. Allt detta i enlighet med direktivets artiklar 8–16. I 17 § fastslås att havsmiljöförvaltningen ska innebära att en god miljöstatus upprätthålls eller nås. Detta är en miljökvalitetsnorm en- ligt 5 kap. 2 § 4 p. . Enligt 18 § ska Havs- och vattenmyndigheten slå fast vad som kännetecknar en god miljöstatus och då ta hänsyn till fysikalisk- kemiska förhållanden, livsmiljöer, biologiska förhållanden, hydro- morfologi samt andra relevanta förhållanden och faktorer i fråga om belastning och påverkan som anges i bilaga III till havsmiljödirektivet. Havs- och vattenmyndigheten ska vidare enligt 19 § ta fram miljö- kvalitetsnormer med indikatorer som innebär att en god miljöstatus kan nås. I fråga om kustvatten ska miljökvalitetsnormerna endast omfatta de aspekter på kustvattnets kvalitet som inte omfattas av vattendirektivet eller annan relevant EU-lagstiftning. I 20 § tilldelas Havs- och vattenmyndigheten föreskriftsrätt för miljökvalitetsnormer som även ska typindelas enligt 5 kap. 2 § miljö- balken. Havs- och vattenmyndigheten fastställer genom föreskrift HVMFS 2012:18 bilaga 2, del A, vad som kännetecknar god miljö- status i havsmiljön för och Västerhavet.15 Den senaste uppdateringen av vad som kännetecknar god miljöstatus genom- fördes 2018. Bilaga 2 specificerar för var och en av de elva deskrip- torerna ett eller flera kriterier som enligt definitionen i havsmiljö- direktivet ska vara ett särskiljande tekniskt kännetecken som har nära samband med den kvalitativa deskriptorn.16 Ett kriterium kan ha flera indikatorer som gemensamt gör det möjligt att bedöma kriteriet. För varje indikator ska ett tröskelvärde anges. Indikatorer och tröskelvärden framgår av HVMFS 2012:18 bilaga 2, del B. Kriterier, indikatorer och tröskelvärden för god miljöstatus följer av bilagan till EU:s kommissionsbeslut och har i enlighet med direktivet och kommissionsbeslutet till stor del samordnats inom de regionala havsmiljökonventionerna Helcom och Ospar.17 Det medför i praktiken att även om Havs- och vattenmyndigheten i enlighet med Havsmiljöförordningen ska fastställa god miljöstatus så tas underlag till beslut fram på unions- eller havsregional nivå. 12.2.3Tillstånds-, påverkans- och belastningsnormer miljökvalitetsnormer anger ett tillstånd i natur- miljön. baseras på biologiska, hydromorfologiska och fysi- kalisk-kemiska bedömningsgrunder som innehåller referensvärden eller referensförhållanden och klassgränser för en kvalitetsfaktor som pekar ut ett miljötillstånd. miljökvalitetsnormer kan delas in i normer för tillstånd och normer för påverkan och belastning. Den övergri- pande miljökvalitetsnormen God miljöstatus kännetecknas av ett an- tal kvalitativa deskriptorer (se ovan) som anger ett tillstånd i natur- miljön. Direktivets specifika miljökvalitetsnormer enligt 19 § havsmiljö- förordningen är normer för belastning och påverkan som påverkar 15Havs- och vattenmyndighetens föreskrifter (HVMFS 2012:18) om vad som kännetecknar god miljöstatus samt miljökvalitetsnormer med indikatorer för och . 16Definition enligt havsmiljödirektivet. 17EU-kommissionens beslut (EU) 2017/848 om fastställande av kriterier och metodstandarder för god miljöstatus i vatten, specifikationer och standardiserade metoder för övervak- ning och bedömning. möjligheten att nå god miljöstatus och som listas i havsmiljödirek- tivet bilaga III tabell 2. Normer har beslutats för följande belast- ningar på miljön: tillförsel av näringsämnen och organiskt material, tillförsel av farliga ämnen, biologisk störning, fysisk störning samt skräp och buller (HVMFS 2018:18). Tillstånd beskriver miljöns fysiska, kemiska och biologiska egen- skaper. Indikatorer på tillstånd mäter t.ex. enskilda arters hälsotill- stånd, sammansättning av samhällen, utbredning av livsmiljöer eller koncentrationer av naturligt förekommande kemiska och fysiska komponenter. Påverkan beskriver effekter av mänskliga aktiviteter på ekosyste- mets olika komponenter. Påverkan kan mätas med påverkansindika- torer, t.ex. antalet oljeskadade fåglar, bifångster av däggdjur i fisket eller könsbyte (imposex) hos snäckor som följd av exponering för farliga ämnen. Förekomst av syntetiska farliga ämnen är i sig ett tecken på påverkan av mänskliga aktiviteter. Belastning beskriver de faktorer som orsakar förändringar i miljöns tillstånd. Belastningsindikatorer mäter omfattning av utsläpp och graden av nyttjande t.ex. den mängd näringsämnen som tillförs havet från mänskliga aktiviteter, antalet främmande arter som tillförs havet via fartygstrafik eller hur mycket fisk som tas upp av fiskeverksam- heten. Tillstånd, påverkan och belastning är tätt sammanlänkande och kan användas för att beskriva orsakssamband mellan mänskliga akti- viteter och miljöns tillstånd och därmed också ge vägledning till vilka aktiviteter som behöver åtgärdas för att miljöstatusen ska förbättras. Vad som utgör påverkans- respektive tillståndsindikatorer är ibland svårt att strikt kategorisera. Djuputbredning av makrovege- tation beskriver t.ex. miljöns tillstånd, medan minskad djuputbred- ning indikerar påverkan av ökad tillförsel av näringsämnen.18 18God havsmiljö 2020, strategi för och 2: God miljöstatus och miljökvalitetsnormer, Havs- och vattenmyndighetens rapport 2012:20, s. 18 f. 12.2.4Naturvårdsdirektiven art- och habitatdirektivet och fågeldirektivet Art- och habitatdirektivet19 och fågeldirektivet20 har förts in i svensk rätt genom 7 kap. 28–29 §§ , förordningen om områdes- skydd (1998:1252) och artskyddsförordningen (2007:845). Direktivens syften är att säkerställa Gynnsam bevarandestatus för utpekade arter och livsmiljöer. Gynnsam bevarandestatus beskriver det tillstånd som ska uppnås för att en art eller naturtyp ska kunna finnas kvar långsiktigt. Medlemsstaterna ska också utse ett ekologiskt sammanhängande nätverk av naturområden s.k. I direktivens genomförande i svensk rätt finns ingen motsvarande koppling till miljökvalitetsnormer i 5 kap. som för vatten- direktivet och havsmiljödirektivet. Bevarandestatus bedöms genom summan av de faktorer som påverkar en art, eller en livsmiljö och dess typiska arter, och som på lång sikt kan påverka naturlig utbred- ning, struktur och funktion samt de typiska arternas överlevnad på lång sikt. beslutar om s.k. referensvärden som är kriterier för naturtypen eller arten, för att den ska kunna anses ha en gynnsam bevarandestatus på biogeografisk nivå och är det värde på vilken bedömningen av måluppfyllelse vilar. Det finns kopplingar till naturvårdsdirektiven i både vattendirektivet och havsmiljödirektivet som har betydelse för miljökvalitetsnor- merna. Enligt vattendirektivets artikel 4 ska miljökvalitetsnormerna nås i alla områden som är skyddade enligt EU-direktiv (naturvårds- direktiven, badvattendirektivet) . Detta medför ett sär- skilt krav på att normer medlemsstaten har beslutat i enlighet med vattendirektivet ska nås, men ställer inget krav på att normerna ska sättas med hänsyn till eller samordnas med referensvärden för arter och livsmiljöer i det skyddade området. I det senaste beslutet om föreskrifter om klassificering och miljökvalitetsnormer avseende ytvatten har det föreskrivits att vattenmyndigheten, innan den fast- ställer en miljökvalitetsnorm för en ytvattenförekomst med kopp- ling till ett skyddat område, först ska bedöma om bestämmelserna för det skyddade området ställer särskilda krav avseende en enskild parameter eller kvalitetsfaktor. 19Rådets direktiv /43/EEG av om bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter (Art- och habitatdirektivet). 20Rådets direktiv /147/EG av om bevarande av vilda fåglar (Fågel- direktivet). I havsmiljödirektivet finns ingen motsvarande koppling till att normerna ska nås i skyddade områden. Däremot föreskriver direktivet i artikel 13.4 att åtgärdsprogram ska omfatta geografiska skyddsåt- gärder för att bidra till att skapa sammanhängande och representativa nätverk med skyddsområden som inkluderar Natura-2000 områden. I beslutet från 2017 om fastställande av kriterier och metodstandarder för god miljöstatus i vatten, skriver kommissionen att för att garantera större enhetlighet och jämförbarhet på unionsnivå mellan medlemsstaternas fastställande av god miljöstatus och för att undvika onödiga överlappningar, är det lämpligt att beakta de relevanta befintliga standarder och meto- der för övervakning och bedömning som fastställts i unionslagstift- ningen, däribland naturvårdsdirektiven. I kommissionens beslut som fastställer kriterier för de kvalitativa deskriptorerna uppges för flera, särskilt för biologisk mångfald, att arter och livsmiljöer i naturvårds- direktiven ska inkluderas och att bedömningen ska samordnas. 12.3Åtgärdsprogram enligt 5 kap.