sou · H9B364 · 2021-07-20 00:00:00 — Det har vid våra kontakter med olika aktörer också varit tydligt att många yrkesgrupper känt sig träffade av detta uttryckssätt som man på inget sätt ansett sig ha någon beredskap för att hantera denna utsatthet och de angrepp som den kan innebära. Man kan även i rättstillämpningen se exempel på att uttryckssättet Kränkningsersättning för poliser och andra yrkesgrupper med särskild beredskap fått till följd att man inom ramen för bedömningen av skadestånds- frågan argumenterat kring i vilken grad personer inom en viss yrkes- grupp löper risk att bli utsatta för brott i tjänsten. För att undvika den typen av missförstånd har vi valt att använda ett annat uttryck när vi talat om de berörda yrkesgrupperna; vi har talat om yrkesgrup- per med särskild beredskap. Uttrycket är valt för att tydligt markera att det är eventuell beredskap för vissa typer av angrepp som i detta sammanhang kan påverka bedömningen av om ett angrepp inneburit en allvarlig kränkning. Det är också detta begrepp som vi kommer att använda i den fortsatta framställningen. Den som blivit allvarligt kränkt bör få kränkningsersättning När det gäller personer som tillhör vissa yrkesgrupper som ofta ut- sätts för brott i tjänsten har det i förarbeten och praxis uttalats att dessa personer har anledning att räkna med att mötas med vissa mindre grova angrepp i arbetet och att det är rimligt att anta att personer i dessa yrkesgrupper i praktiken också har en större beredskap för att de kan bli angripna. I vissa fall krävs det därför mer för att poliser och personer inom vissa andra yrkesgrupper ska anses ha utsatts för en allvarlig kränkning när de utsätts för brott i tjänsten än vad som krävs när en privatperson utsatts för brott. Det som beskrivs ovan uttrycks ofta som att poliser och personer i andra yrkesgrupper med särskild beredskap måste tåla mer eller som att de särbehandlas. Skadeståndsrätten syftar dock inte till att slå fast vad personer inom vissa yrkesgrupper behöver tåla. Det är närmast självklart att t.ex. poliser och ordningsvakter inte alls ska behöva tåla att utsättas för brott eller annan kränkande behandling. För flera av de yrkeskategorier som vi nu talar om finns t.ex. ett i många avseenden starkare straffrättsligt skydd än för vanliga privat- personer. En stor del av angreppen som dessa personer utsätts för i tjänsten lagförs enligt 17 kap. och anses utgöra brott mot allmän verksamhet. Våld och hot mot tjänsteman i 17 kap. 1 § och förgripelse mot tjänsteman i 17 kap. 2 § brottsbal- ken är s.k. målsägandebrott. Dessa brott utgör kvalificeringar av brott enligt 3 och 4 kap. , till exempel misshandel enligt 3 kap. 5 § och olaga hot enligt 4 kap. 5 § , som dock till skillnad från hot mot tjänsteman uppställer ett krav på Kränkningsersättning för poliser och andra yrkesgrupper med särskild beredskap att hotet ska vara ägnat att på visst sätt framkalla allvarlig rädsla hos den hotade. Ett brott enligt 17 kap. som kvalificerar ett brott enligt 3 eller 4 kap. anses regelmässigt vara allvar- ligare, eftersom brottet har begåtts mot en tjänsteman med bäring på dennes myndighetsutövning. är det viktigt att komma ihåg att brottet är avsett att skydda såväl enskilda som allmänna skyddsintressen. När våld eller hot om våld ingår som moment i så- dan brottslighet sker alltså straffvärdebedömningen som utgångs- punkt med beaktande av både allvaret i våldet eller hotet mot den enskilde och det allmänna intresse som överträtts. Den skadestånds- rättsliga bedömningen enligt 2 kap. 3 § skadeståndslagen ska endast ske med utgångspunkt i hur ett angrepp typiskt sett drabbat den en- skilde (dvs. den skadelidande). Det handlar i detta avseende inte om att skydda eller reparera den skada som samhället, dvs. det allmänna intresset, drabbats av till följd av angreppet. Den skadeståndsrättsliga bedömningen handlar alltså inte om att avgöra vilken grad av som gärningspersonen förtjänar, utan om att avgöra ifall kränkningen av den enskilda skadelidanden är av sådan kvalificerad art att den kan bedömas som allvarlig och därmed skadeståndsgrundande. Vi anser därför att det för tanken fel att dis- kutera i termer av vad någon ska behöva tåla i det här sammanhanget. Det antyder att rätten till skadestånd vid allvarliga kränkningar på grund av brott inte skulle gälla även för yrkesgrupper som ofta ut- sätts för brott i tjänsten. Det gör den. Var och en som utsätts för ett angrepp mot sin person, frihet, frid eller ära har rätt till en noggrann prövning av om de därigenom har utsatts för en allvarlig kränkning. Bedömningen bör alltid ske på ett nyanserat sätt och utifrån omständigheterna i det enskilda fallet. Det innefattar såväl omständigheter hänförliga till gärningen som om- ständigheter hänförliga till skadevållaren och den skadelidande. Detta innebär, som vi redan varit inne på, att allvarlighetsbedömningen vid vissa angrepp kan falla olika ut beroende på om det är en vanlig privatperson eller en person som vid tillfället tjänstgör inom en yrkes- grupp med särskild beredskap som utsatts för angreppet. På samma sätt kan allvarlighetsbedömningen också falla olika ut beroende på om den som utsatts för angreppet är en frisk vuxen person eller någon med särskilda svårigheter att värja sin personliga integritet, t.ex. ett litet barn, en åldring eller en person med en fysisk eller psykisk funktionsnedsättning (jfr 5 kap. 6 § första stycket 3 skade- Kränkningsersättning för poliser och andra yrkesgrupper med särskild beredskap Det handlar enligt vår mening om att det ska göras en bedömning enligt vanliga skadeståndsrättsliga principer av om rek- visitet ”allvarlig kränkning” är uppfyllt. Att tala om särbehandling i det sammanhanget leder alltså tanken fel (jfr Högsta domstolens ut- talande i NJA 1994 s. 395 där det uttryckligen anges att någon sär- behandling inte har förutsatts av lagstiftaren). Det finns dock omständigheter som talar för att den praktiska tillämpningen av bestämmelsen om allvarlig kränkning i dessa fall har kommit att utvecklas på ett sådant sätt att det kan uppfattas som en särbehandling. Vid våra möten med berörda aktörer har vi också fått höra att de upplever det så. Detta beror sannolikt mycket på att domstolarnas bedömningar av den här frågan är kort- fattade i domen och framstår som rutinmässiga. Det leder i sin tur till att bedömningarna lätt blir onyanserade och det har som vi upp- fattar dagens rättstillämpning medfört att en rätt till kränkningser- sättning anses föreligga i färre fall än vad som redan enligt nuvarande ordning borde vara möjligt. var inne på detta i sitt betänkande när man konstaterade att de förarbetsuttalanden som gjorts kan uppfattas som att det finns utrymme för en mer gene- rös hållning än vad som följer av praxis (SOU 2018:75 s. 148). Vi vill nu flytta fram positionerna så att fler angrepp mot poliser och per- soner inom andra yrkesgrupper med särskild beredskap ger rätt till kränkningsersättning. Vår uppfattning är att det finns utrymme för en sådan utveckling utan att kravet på att angreppet ska ha inneburit en allvarlig kränkning frångås. Det handlar i stället om att i möjlig- aste mån säkerställa att de som blir allvarligt kränkta också får rätt till kränkningsersättning. Hur man enligt vår mening bör åstad- komma en sådan förändring utvecklas närmare nedan. Kränkningsersättning för poliser och andra yrkesgrupper med särskild beredskap 7.5.2Tydligare riktlinjer för allvarlighetsbedömningen i dessa fall Vår bedömning: Det bör tydliggöras vilka faktorer som särskilt ska beaktas vid bedömningen av om det förelegat en allvarlig kränkning i situationer då någon utsatts för brott i tjänsten. Skälen för vår bedömning gjorde bedömningen att det i praxis finns förhål- landevis tydliga kriterier för hur kränkningsersättning för personer in- om yrkesgrupper med särskild beredskap ska bedömas (SOU 2018:75 s. 146 ff.). Vi instämmer i allt väsentligt i den bedömningen. Det är dock inte ovanligt att domskälen är kortfattade och all- mänt utformade när det gäller de skadeståndsrättsliga frågorna i brott- mål. Det skulle kunna bero på att bedömningen sker relativt rutin- mässigt och därmed tenderar att bli onyanserad. I vart fall kan det uppfattas på det viset. Kortfattade domskäl kan också göra det svårt för parterna att fullt ut att förstå utgången i målet. Att domskälen i vissa fall är kortfattade noterades också av i deras analys av nuvarande rättstillämpning. redovisade också att det vid deras kontakter med bland andra hade kommit fram att man inom polisen hade svårt att se en enhetlig linje för när ersättning beviljades respektive nekades. Vi har fått lik- nande signaler vid våra kontakter med olika myndigheter och fack- förbund. Det har också framförts att poliser och personer inom andra yrkesgrupper med särskild beredskap anser att de i allt för stor utsträck- ning nekas kränkningsersättning eftersom de krav som ställs i rätts- tillämpningen är för höga. Vid våra diskussioner med berörda aktörer har det också framstått som att det finns en föreställ- ning om att gällande praxis är hårdare än vad den faktiskt är. Vi har t.ex. fått höra att det är vanligt att kränkningsersättning inte döms ut när någon blir bespottad. Det är inte den bild som vi har fått när vi tagit del av praxis. Om den skadeståndsrättsliga regleringen och den närmare til- lämpningen av allvarlighetskriteriet i 2 kap. 3 § skadeståndslagen ska framstå som begriplig och rättvis, är det viktigt att bedömningarna görs på ett nyanserat sätt och att de inte redovisas alltför rutinmäs- Kränkningsersättning för poliser och andra yrkesgrupper med särskild beredskap Bedömningarna behöver alltså redovisas tydligt i domstolarnas domskäl och det bör alltid ske med utgångspunkt i omständighe- terna i det enskilda fallet. Tydligare riktlinjer för hur allvarlighetsbedömningen ska göras skulle kunna bidra till att systemet upplevs som mer tydligt, förut- och rättvist (jfr SOU 2018:75 s. 151 f.). Genom att det tyd- liggörs vilka faktorer som särskilt ska beaktas vid bedömningen av om det förelegat en allvarlig kränkning i situationer då någon utsatts för brott i tjänsten skulle också domstolarna ges tydligare stöd för sina bedömningar. Det är vår övertygelse att sådana riktlinjer även skulle leda till att man i fler fall än tidigare skulle komma fram till att det förelegat en allvarlig kränkning. Vidare kan det tydliggöras i lag i vilka avseenden som rätten till kränkningsersättning för poliser och personer i andra yrkesgrupper med särskild beredskap bör utvidgas jämfört med . Vi anser att det finns skäl för en sådan utvidgning. Detta utvecklas närmare i följande avsnitt. 7.5.3En ny lagregel ska ge fler rätt till kränkningsersättning Vårt förslag: Rätten till kränkningsersättning för poliser och per- soner inom andra yrkesgrupper med särskild beredskap utvidgas. När den som utsätts för brott i tjänsten får anses ha haft en sär- skild beredskap för angreppet, ska det vid bedömningen av om kränkningen var allvarlig särskilt beaktas om angreppet riktat sig mot den skadelidandes privata sfär, eller om det var fråga om ett fysiskt angrepp. En bestämmelse med detta innehåll införs i 2 kap. 3 § andra stycket skadeståndslagen. Fler fall bör ge rätt till ersättning De yrkesgrupper som vi nu diskuterar har en utsatt situation. I deras arbetsuppgifter ingår att i olika situationer kon- frontera och bemöta personer som kan bli våldsamma eller hotfulla. Många upplever också att utsattheten har ökat och att angreppen har blivit fler och kommit att allt mer rikta sig mot den privata sfären. Kränkningsersättning för poliser och andra yrkesgrupper med särskild beredskap Från flera håll har det framförts att det finns en förståelse för att alla angrepp inte kan ge rätt till kränkningsersättning. Det är också många händelser som aldrig föranleder någon anmälan från den an- gripnes sida. uttrycker många en frustration över upple- velsen att inte ha samma rätt till kränkningsersättning som andra brottsoffer när de utsätts för angrepp i tjänsten. Det uppfattas som ologiskt och svårbegripligt. Man talar också i termer av att det sänder fel signaler till såväl de utsatta som gärningspersonerna. Det är vår uppfattning att inte varje brottsligt angrepp som t.ex. en polis utsätts för i en ingripandesituation utgör en allvarlig kränk- ning och inte varje brottsligt utåtagerande beteende som en patient med en psykisk störning utsätter en anställd inom den psykiatriska vården för utgör en allvarlig kränkning. Vi anser dock att den nuva- rande gränsdragningen i vissa fall framstår som väl hård och ologisk. Det kan, som påtalades av , till exempel uppfattas som ologiskt att det bedöms utgöra en allvarlig kränkning om en polis blir spottad i ansiktet, medan en polis som blir klöst och riven i ansiktet inte alltid anses ha blivit allvarligt kränkt (SOU 2018:75 s. 151 f. med vidare hänvisning till , Kränkning och andra ”särskilda yrkesgrupper”, SvJT 2013 s. 314). Det finns många exempel på avgöranden när poliser och personer inom andra yrkesgrupper som utsatts för fysiskt våld inte har ansetts blivit allvarligt kränkta. I rättsfallet NJA 2012 s. 711 utsattes en ord- ningsvakt för fysiskt våld genom att den person som var föremål för ingripandet slog och rev ordningsvakten i ansiktet samt utropade att han skulle döda honom. I ett annat fall blev en polis angripen med ett knytnävsslag mot ansiktet i samband med att denne stannat en person som cyklat mot rött ljus (se Hovrätten för Västra dom i mål nr B 3192-09; jfr även t.ex. dom i mål nr B 9370-16). En person som gjorde sig skyldig till försök till grov misshandel när denne försökte köra på två poliser med bil behövde inte heller betala kränkningsersättning (se dom i mål nr B 1670-12). Det finns också exempel på att kränkningsersättning inte utgått efter ett bett mot skulderbladet så att blodvite uppstått (se Hovrätten för Övre dom i mål nr T 645-17), skallning mot ansiktet/huvudet (se t.ex. tingsrätts dom i mål nr B 213-16 och tingsrätts dom i mål nr B 12711-17), kraftigt drag i håret så att hårtussar Kränkningsersättning för poliser och andra yrkesgrupper med särskild beredskap lossnade (se t.ex. dom i mål nr B 2007-14) samt spark mot huvud och skrev (se dom i mål nr T 1707-13 och Hovrätten över och dom i mål nr B 1337-19). Rättsutvecklingen visar att synen på skyddet av den personliga integriteten har förändrats och att detta intresse nu- mera betonas starkare . Det framgår av den allmänna ut- vecklingen inom såväl skadeståndsrätten som straffrätten. En viktig del av skyddet för den personliga integriteten är värnandet av den kroppsliga integriteten. Detta bör även avspegla sig på detta område. Det finns enligt vår mening därför skäl att se mer allvarligt än tidi- gare på situationer då poliser och personer inom andra yrkesgrupper med särskild beredskap utsätts för brottsliga angrepp i tjänsten som innefattar någon form av fysiskt angrepp av inte allt för lindrigt slag. Som vanligt gäller dock att detta fortfarande måste ske med beak- tande av under vilka närmare omständigheter som våldet utdelats. Angrepp som i vanliga fall inte brukar innebära en allvarlig kränk- ning ska inte heller anses göra det i fall av detta slag (t.ex. vid fysiskt våld som närmast är att jämföra med ofredande eller ringa miss- handel). Angrepp mot den privata sfären utgör också angrepp mot den personliga integriteten. Sådana angrepp bedöms re- dan normalt ge rätt till kränkningsersättning (jfr dock t.ex. Hovrätten för Övre dom i mål nr 170-19). Det finns dock skäl att även fortsättningsvis framhålla detta särskilt för att säkerställa denna ordning. Det är sammantaget vår uppfattning att det finns goda skäl att utvidga polisers och vissa andra yrkesgruppers rätt till kränknings- ersättning på ett sådant sätt att fler fall bör bedömas innebära en all- varlig kränkning av den angripne och alltså ge rätt till ersättning. Det gäller särskilt i fråga om fysiska angrepp. Vår bedömning är att detta bör kunna ske utan att det påverkar hur 2 kap. 3 § skadeståndslagen tillämpas i andra situationer. Kränkningsersättning för poliser och andra yrkesgrupper med särskild beredskap En lagregel om allvarlighetsbedömningen i dessa fall Vi har redogjort för vår bedömning att det är viktigt att all- varlighetsbedömningen görs på ett nyanserat sätt med utgångspunkt i omständigheterna i det enskilda fallet och att det finns goda skäl att utvidga poliser och andra utsatta yrkesgruppers rätt kränkningser- sättning så att fler fall än tidigare ger rätt till ersättning. Vi vill helt enkelt se till att det utgår kränkningsersättning i samtliga fall då den skadelidande vid beaktande av samtliga relevanta omständigheter har blivit allvarligt kränkt. För att säkerställa en sådan utveckling krävs enligt vår bedömning en ny bestämmelse i lag. Det bör vara fråga om brott som någon utsätts för i tjänsten Utgångspunkten är att det i vissa fall fortfarande ska krävas något mer än annars för att en polis eller en person i någon annan yrkes- grupp med särskild beredskap ska anses ha blivit allvarligt kränkt när han eller hon utsätts för brott i tjänsten. Det gäller dock inte när en sådan person utsätts för brott utanför tjänsten. har inte heller personer i dessa yrkesgrupper någon beredskap för att bli an- gripna. En polis har en rätt och i vissa fall en skyldighet att ingripa även . Först då en polis i ett sådant fall vidtar en aktiv åtgärd för att ingripa kan han eller hon anses agera i tjänsten. Det bör alltså vara fråga om brottsliga angrepp i samband med tjänsteut- övningen för att den angripnes yrkesroll ska kunna få betydelse vid bedömningen av om han eller hon har utsatts för en allvarlig kränk- ning. Den särskilda bedömning som gäller i sådana fall bör således inte tillämpas när den skadelidande eller i övrigt ut- anför sina tjänsteuppgifter utsätts för ett brott. I dessa fall bör den angripnes yrkestillhörighet inte beaktas vid den allvarlighetsbedöm- ning som alltid ska göras enligt 2 kap. 3 § skadeståndslagen. Det är viktigt att understryka att den särskilda bedömning som gäller för vissa personer när de utsätts för brott i tjänsten inte bör tillämpas i samtliga fall då den angripne utsätts för brott i sitt arbete. Enligt nuvarande ordning är en grundförutsättning för att det ska påverka allvarlighetsbedömningen i dessa fall att den skadelidande haft en särskild beredskap för angreppet. Det bör gälla även fortsätt- Kränkningsersättning för poliser och andra yrkesgrupper med särskild beredskap Vad som närmare bör avses med begreppet särskild bered- skap behandlas i följande avsnitt. Det bör finnas en särskild beredskap för angreppet Förutsättningen att den angripne får anses ha haft en särskild bered- skap för angreppet har två sidor. Det handlar dels om vilket yrke den skadelidande har, dels om vilken situation angreppet skedde i och om den angripne i den aktuella situationen hade skäl för en ökad mental beredskap på att mötas av våld, hot eller annat kränkande beteende. De yrkesgrupper som i vissa fall får anses ha en särskild beredskap är sådana för vilka det ingår i de normala arbetsuppgifterna att på olika sätt hantera våldsamma, stökiga eller hotfulla personer. Det gäller personer som i tjänsten har en skyldighet att ingripa i olika situatio- ner och som har lagstadgade befogenheter att använda visst våld eller tvång i samband med det. Bedömningen av vilken beredskap en person får anses ha i tjänsten bör också påverkas av vilken relevant utbild- ning som typiskt sett ingår i utbildningen för den aktuella tjänsten. Inom ramen för t.ex. polisutbildningen, den mer omfattande varianten av kriminalvårdsutbildningen, grundutbildning för kon- trollavdelningen och grundutbildningen för ordningsvakter får sådana inslag anses förekomma. Även anställda inom den psykiatriska vården har normalt någon form av utbildning av relevant slag. Bedömningen bör vidare kunna påverkas av vilken utrustning som en person med en viss tjänst har tillgång till vid utförandet av sina arbetsuppgifter. Sammanfattningsvis är det i den här delen alltså främst faktorerna utbildning, befogenheter och arbetsuppgifter som bör avgöra om en viss yrkesgrupp typiskt sett får anses ha en särskild beredskap för vissa angrepp. Det handlar framför allt om poliser, ordningsvakter, vissa anställda inom , och den psykiatriska vården samt troligen även vissa anställda på olika former av behand- lingshem (jfr RH 1995:151). Uppräkningen av yrkesgrupper bör dock inte ses som uttömmande, utan även andra yrkesgrupper som upp- fyller de beskrivna kriterierna bör bedömas ha särskild beredskap för vissa angrepp. Det sagda innebär dock att t.ex. lärare och social- sekreterare inte bör anses ha någon särskild beredskap i det här avse- endet. Enligt vår uppfattning innebär det också, i vissa fall till skillnad från vad Kommittén om ideell skada ansåg, att andra yrkesgrupper Kränkningsersättning för poliser och andra yrkesgrupper med särskild beredskap som t.ex. parkeringsvakter, vissa anställda hos Kronofogdemyndig- heten och en stor del av vårdpersonalen inte har någon särskild beredskap på att bli angripna. Dessa yrkesgrupper har arbetsuppgif- ter som innebär att de löper en högre risk än många andra att möta personer som på olika sätt kan vara missnöjda med ett besked som lämnas eller en åtgärd som vidtas. Enbart det förhållandet att man inom en yrkesgrupp har arbetsuppgifter som kan föranleda missnöje hos andra vilket typiskt sett kan sägas öka risken för angrepp betyder inte att man inom yrkesgruppen har en särskild beredskap för vissa former av angrepp. Det är flera omständigheter som påverkar den bedömningen. Exempelvis bör det, som angetts ovan, också beaktas vilken utbildning man typiskt sett har inom yrkesgruppen samt vilka befogenheter och vilken utrustning som finns i olika situationer. Vid bedömningen av om den skadelidande får anses ha haft sär- skild beredskap bör det också beaktas i vilken situation angreppet skedde och om den angripne i den aktuella situationen utifrån ett objektivt synsätt hade skäl för en ökad mental beredskap på att mö- tas av våld, hot eller annat kränkande beteende. När det gäller situa- tionen som sådan kan det till exempel ha betydelse om angreppet skedde i en ingripandesituation eller vid någon annan direkt tjäns- teåtgärd. När det inte är fråga om en ingripandesituation eller direkt tjänsteåtgärd har den angripne ofta inte samma anledning att för- vänta sig ett angrepp. En polis eller ordningsvakt kan t.ex. normalt inte anses ha någon särskild beredskap i samband med en måltids- paus eller annan liknande situation. På liknande sätt kan det vara när den som är föremål för ett ingripande eller någon annan tjänste- åtgärd inledningsvis är helt lugn och inte visar några tecken på agg- ressivitet, men sedan plötsligt blir aggressiv och hotfull eller våld- sam. I vissa situationer bör den skadelidande vidare bedömas ha haft en ökad mental beredskap på att bli utsatt för våld eller hot till följd av till exempel information som lämnats inför ett ingripande eller annan kännedom som den skadelidande hade när han eller hon gick in i situationen. Vilken form av utrustning och andra hjälpmedel som den skadelidande hade tillgång till vid angreppet bör som angetts ovan också kunna påverka bedömningen av dennes beredskap. I slutändan handlar det alltid om att göra en samlad bedömning av de relevanta omständigheterna. Här avses alltså dels de mer yrkes- generella omständigheterna som vilken utbildning, befogenheter och arbetsuppgifter som man typiskt sett har i yrket, dels de mer situa- Kränkningsersättning för poliser och andra yrkesgrupper med särskild beredskap tionsspecifika omständigheterna som beskrivits ovan i form av situationens karaktär, förhandsinformation och tillgång till utrust- ning. Utgångspunkten är som alltid att bedömningen ska göras objek- tivt. Man bör fråga sig vilken kränkning som typiskt sett kan antas ha uppkommit genom angreppet.