sou · H9B369d2 · 2021-08-20 00:00:00 — Sammantaget går det att säga att regelverkets konstruktion till viss del bidrar till att få försäkrade beviljas rehabiliteringsersättning. Utredningen kan dock inte dra slutsatsen att regelverkets konstruk- tion är för snävt och inte träffar de situationer där arbetslivsinriktad rehabilitering sker eller skulle vara som mest verkningsfull. 19.4.5Försäkringskassans tillämpning har förändrats I likhet med vad som är fallet med sjukersättning och aktivitetser- sättning har tillämpning av regelverket för reha- biliteringsersättning också förändrats . Denna förändring har skett utan några väsentliga förändringar i regelverket. Inte heller har rättspraxis i form av avgöranden från förändrats i en riktning som kan förklara utvecklingen. Denna förändrade tillämpning av reglerna för rehabiliterings- ersättning tycks framför allt grundas i tidigare Förmåner vid rehabilitering – rehabiliteringsersättning nämnda rättsliga kvalitetsuppföljning 2016, vilket myndigheten också noterar bl.a. i sin årsredovisning . Efter denna rättsliga kvali- tetsuppföljning genomförde myndigheten en rad åtgärder. Dessa förändringar följer utvecklingen med ett minskat antal ersätt- ningar. I den rättsliga kvalitetsuppföljningen Rehabiliteringsersättning (2016:2) har granskat ärenden om rehabiliter- ingsersättning. Resultaten visade enligt myndigheten att det fanns en betydande förbättringspotential när det gäller prövningen av den försäkrades arbetsförmåga och behov av rehabilitering innan en re- habiliteringsplan upprättas och beslut om rehabiliteringsersättning fattas. I nästan en tredjedel av ärendena bedömde granskarna att den försäkrade inte hade behov av rehabilitering. Merparten av dessa ärenden var sådana där granskarna bedömde att den försäkrades arbetsförmåga inte var nedsatt och att rehabilitering inte behövdes av den anledningen. Det fanns också en del ärenden där arbets- förmågan bedömdes vara nedsatt men där den försäkrade ansågs kunna återgå i arbete utan rehabilitering. Dessa brister beskrevs av myndigheten som att ersättning betalas ut på tveksamma grunder och motverkar målet om en välfungerande sjukförsäkring och ett minskat sjukpenningtal. Rehabiliteringsärenden är dessutom tidskrävande, eftersom planering, samordning och upp- följning av rehabilitering ofta kräver ett flertal möten och avstäm- ningar. Obehövliga rehabiliteringsåtgärder innebär alltså att tid och resurser läggs på fel saker. För den som behöver rehabilitering för att återfå sin arbetsförmåga är det viktigt att rätt åtgärd vidtas i rätt tid, så att den försäkrade återfår sin arbetsförmåga . Den typ av arbetslivsinriktad rehabilitering som i huvudsak före- kom i ärendena var arbetsträning, men den genomfördes inte alltid i ett arbete som var lämpligt för den försäkrade och i vissa fall före- kom det väntetider och avbrott som fördröjde rehabiliteringen. Det konstaterades att det fanns en förbättringspotential när det gäller att ge rätt åtgärd i rätt tid. Enligt granskarnas bedömning var de åtgärder som hade genomförts olämpliga i en fjärdedel av de ärenden där den försäkrade bedömdes ha nedsatt arbetsförmåga och behov av reha- bilitering. Ett exempel på åtgärd som granskarna inte hade bedömt som lämplig var när den försäkrade hade arbetstränat i ordinarie arbete, eller i arbete via Arbetsförmedlingen, trots att det arbetet inte bedömdes vara lämpligt ur medicinsk synvinkel. Förmåner vid rehabilitering – rehabiliteringsersättning var arbetsträning i ett annat arbete hos den försäkrades arbetsgivare utan att arbetsgivaren hade erbjudit en faktisk omplacering till det arbetet.66 anser att det kan finnas skäl för myndigheten att i högre grad fokusera på andra typer av arbetslivsinriktade åt- gärder än arbetsträning. Det handlar då om sådana åtgärder som ar- betsgivaren eller Arbetsförmedlingen ansvarar för, såsom arbetsan- passning och omplacering eller lönebidrag som gör det möjligt att få ett arbete med lägre krav än vad som normalt ställs på arbetsmark- naden. bedömer att de i det sammanhanget har en roll främst när det gäller att utreda arbetsförmågan och informera om de förutsättningar som sjukförsäkringen ger. Genom ett starkare fokus på utredning, information och korrekta beslut om ersättning skulle bidrag till en snabb och effektiv rehabili- tering enligt myndigheten kunna öka, som det skulle kunna spara handläggningsresurser genom att de ansvariga parterna i högre grad planerar och genomför åtgärder utan aktiva involvering. Ett antal rekommendationer för att höja kvaliteten formulerades i myndighetens uppföljning, som bl.a. avsåg att den försäkrades ar- betsförmåga och behov av rehabilitering skulle utredas i tillräcklig omfattning innan eventuell arbetslivsinriktad rehabilitering påbör- jades samt att en utförlig rehabiliteringsplan skulle utfördas.67 förändrade tillämpning av ersatt tid Rehabiliteringspenning kan beviljas för den tid då den försäkrade deltar i en rehabiliteringsåtgärd, och i den omfattning som åtgärden hindrar den försäkrade från att förvärvsarbeta (31 kap. 3 och 7 §§ SFB). En fråga som därmed uppkommer är vad begreppet deltar i en reha- biliteringsåtgärd ska anses innebära. Ska begreppet anses innefatta endast den faktiska tid då den försäkrade de facto utför åtgärder på plats (exempelvis arbetstränar) eller ska tiden även anses innefatta övrig tid under vilken planen pågår, t.ex. övrig tid där den försäkrades faktiska insats uppgår till endast ? Här har tillämpning förändrats . 66Försäkringskassan 2016:2, s. 21. 67Försäkringskassan 2016:2, s. 27. Förmåner vid rehabilitering – rehabiliteringsersättning vars arbetsförmåga var helt nedsatt när rehabiliteringsperioden start- ade har till exempel historiskt kunnat få hel rehabiliteringspenning under rehabiliteringen, oavsett i vilken omfattning han eller hon del- tagit och oavsett om arbetsförmågan successivt förbättrats . Med en sådan tillämpning har det inte varit avgörande för bedömningen av rätten till ersättning att veta den exakta omfatt- ningen på deltagandet. gjorde en ny, förtydlig- ande tolkning av 31 kap. 8 § SFB som innebär att rehabiliteringspen- ning enbart kan betalas ut i den omfattning som den arbetslivsinriktade åtgärden förhindrar arbete. En omfattande revidering av Försäk- ringskassans vägledning gjordes 2015 och därefter genomfördes tre rättsliga kvalitetsuppföljningar (nr 2016:1). Vid den därefter följande revideringen av vägledningen gjordes vissa ändringar, bland annat den om ersättning för tid med rehabilitering. menar att tidigare tillämpning varit felaktig.68 Frågan om innebörden av begreppet har inte prövats rättsligt av Högsta förvaltningsdom- stolen (jfr dock HFD 2019 ref. 42 där HFD ansåg att förebyggande sjukpenning kunde utbetalas endast för faktisk tid med rehabilitering). Enligt nya tolkning får den försäkrade endast rehabiliteringspenning för den faktiska tid som han eller hon deltar i en åtgärd, medan resterande del av dagen ersätts med sjukpenning förutsatt att övriga förutsättningar för sådan ersättning är uppfyllda. Den tidigare konstaterade minskningen av användandet av reha- biliteringspenningen har enligt utredningens bedömning sannolikt delvis förstärkts av denna förändrade tillämpning av för- månen som infördes av . Försäk- ringskassan har själv gjort samma bedömning som utredningen i denna fråga, dvs. att denna förändring har inneburit ett minskat an- vändande av rehabiliteringsersättningen.69 En möjlig effekt av denna förnyade tolkning av regelverket är att fler försäkrade i stället beviljas sjukpenning. 68Försäkringskassan 2016:2, s. 14. 69Se , 2020, Utgiftsprognos för åren 2020–2023. Förmåner vid rehabilitering – rehabiliteringsersättning Ökade prioriteringar av andra åtgärder I den rättsliga kvalitetsuppföljningen anger även att det kan finnas skäl för myndigheten att i högre grad fokusera på andra typer av åtgärder än den vanligaste insatsen arbetsträning, där förutsättningarna för att förbättra arbetsförmågan framstår som bättre. Vid sidan av medicinska åtgärder handlar det då om sådana arbetslivsinriktade åtgärder som förändrar arbetskraven. För den som är anställd kan arbetsanpassning och omplacering vara åtgärder som på goda grunder kan förväntas göra skillnad för arbetsförmågan, så länge arbetsförmågan ska bedömas i förhållande till arbete hos arbetsgivaren. För den vars arbetsförmåga är nedsatt i förhållande till arbeten som normalt förekommer på arbetsmarknaden kan det även handla om att möjliggöra anställning med lönebidrag eller liknande som gör att det går att få ett arbete med lägre krav än vad som van- ligtvis ställs i normalt förekommande arbeten på arbetsmarknaden. konstaterar att sådana åtgärder inte är något som myndigheten själv kan erbjuda, utan det är något som arbetsgivaren eller Arbetsförmedlingen ansvarar för, men att ändå har en viktig roll i sådan arbetslivsinriktad åtgärd. Åtgärder av detta slag är inte något som berättigar till rehabiliteringsersättning.70 19.4.6Arbetet med rehabiliteringsplaner brister i praktiken I de fall en försäkrad behöver en rehabiliteringsåtgärd som kan med- föra rätt till rehabiliteringsersättning är enligt 30 kap. 12 § SFB skyldig att upprätta en rehabiliteringsplan. Planen ska innehålla uppgifter om de rehabiliteringsåtgärder som ska ge- nomföras, tidsplan för dessa, uppgifter om vem som har ansvaret för åtgärderna samt de övriga uppgifter som behövs för att genomföra rehabiliteringen. Planen har två syften. Den ska dels säkerställa att de arbetslivsinriktade rehabiliteringsåtgärder som är nödvändiga ge- nomförs, dels ligga till grund för beslut om rehabiliteringsersättning. Planen ska alltid innehålla en tidsplan för rehabiliteringen och upp- gifter om de rehabiliteringsåtgärder som ska genomföras. Planen ska också innehålla information om vem som ansvarar för de olika reha- biliteringsåtgärderna. Även övriga uppgifter som behövs för att genomföra rehabiliteringen ska framgå. 70Försäkringskassan 2016:2, s. 26. Förmåner vid rehabilitering – rehabiliteringsersättning För att planen ska anses innehålla tillräcklig information måste det finnas konkreta uppgifter om insatserna som ska genomföras, när och i vilken omfattning de ska genomföras och vem som ansvarar för att anordna och följa upp dem. Det är en förutsättning för att syftet med planen – att tydliggöra planeringen för alla inblandade och att ligga till grund för bedömningen av rätten till rehabiliteringsersätt- ning – ska kunna uppfyllas. rättsliga kvalitetsuppföljning 2016 visade att planerna i praktiken ofta är bristfälliga. Enligt granskarna innehöll planen den information som behövs endast i drygt en tredjedel av ärendena ().71 I resterande ärenden var planen bristfällig i något eller några avseenden. Det vanligaste var att tidsplanen var bristfällig. Uppgifterna om när rehabiliteringsåtgärderna skulle ge- nomföras och i vilken omfattning var i dessa fall diffusa, ibland i princip obefintliga. Det kunde t.ex. stå att rehabiliteringen skulle genomföras ””, utan någon konkret uppgift om vilket datum den skulle starta och när den planerades att sluta. Det var också vanligt att uppgifterna om vad rehabiliteringsåtgärderna bestod i var bristfälliga. Det kunde t.ex. stå att den försäkrade skulle delta i ett fördjupat samarbete med Arbetsförmedlingen, utan att det preci- serades vilka konkreta insatser som den försäkrade skulle delta i. Det var också vanligt att det stod att den försäkrade skulle arbetsträna hos sin arbetsgivare, men att det inte framgick något mer om vad arbetsträningen innebar. Det förekom dessutom att planerna sak- nade uppgift om vem som ansvarade för de olika insatserna, vilket är ett lagkrav. Det förekom också att det saknades annan information, främst om uppföljningen av rehabiliteringen. För arbetslösa försäkrade angavs ofta att det är Arbetsförmed- lingen som ska följa upp rehabiliteringen. Arbetsförmedlingens ansvar innebär dock inte att kan undgå att följa upp genomförandet av rehabiliteringen, att planen följs och vid behov göra ändringar (30 kap. 14 § SFB). Utan en tydlig rehabiliteringsplan kan inte rehabiliteringsersätt- ning utbetalas. Brister i dessa planer skulle såldes kunna utgöra en möjlig orsak till att så få försäkrade beviljas rehabiliteringsersättning. Detta kan tolkas som att kraven på planerna är högt ställda och svåra att leva upp till, eller att kunskapsbrist, resursbrist och bristande samarbete mellan aktörer gör att planerna inte håller tillräckligt god 71Försäkringskassan 2016:2, s. 17. Förmåner vid rehabilitering – rehabiliteringsersättning Brister i rehabiliteringsplanerna kan sannolikt också innebära att det föreligger brister i själva rehabiliteringsåtgärden och en möjlig konsekvens är att nödvändiga åtgärder då inte heller genomförs. I rättsliga uppföljning noterades å andra sidan att rehabiliteringsersättning hade beviljats i nästan samtliga fall, också de som saknade en fullständig rehabiliteringsplan. En förklaring till det minskade antalet beviljade rehabiliteringsersättningar kan enligt utred- ningens bedömning vara att en följd av åtgärder efter kvalitetsuppföljning har blivit att inte godkänna bristfälliga rehabiliteringsplaner. I utredningens direktiv tas risken för bristande kontroll av rehabili- teringsersättningen upp. Eftersom rehabilitering inte längre sker vid eller genom arbetsmarknadsutbildning kan det finnas risker med bristande kontrollmöjligheter. Det finns en blankett för närvaroförsäkran vid rehabilitering (FK6646). granskning i den rättsliga kvalitets- uppföljningen 2016:2 visade emellertid att den sällan används. Den förekom inte i något av de i uppföljningen granskade ärendena. Det finns inget formellt krav på närvaroförsäkran, men Försäkrings- kassan behöver tillräckliga uppgifter om det faktiska deltagandet för att kunna ta ställning till rätten till rehabiliteringspenning. Uppgifter om faktiska förhållanden ska dessutom lämnas på heder och samvete (110 kap. 4 § SFB). Närvaroförsäkran tillgodoser enligt Försäkrings- kassan dessa behov.72 har till utredningen uppgett att rehabiliterings- ersättning inte är vanligt förekommande hos enheten för kontroll- ärenden. Inom rehabiliteringsersättningen gäller det främst upptäck- ten av bisysslor när personen inte klarar av att delta i sin arbetsträning. Återkrav kan t.ex. bli aktuellt om personen har arbetat som rehabiliteringsersättningen har utbetalats, om personen har arbetat i sådan omfattning att ersättningen inte kan ut- betalas, eller endast kan utbetalas med ett lägre belopp. Det kan även finnas risker om rehabiliteringen sker hos närstående. 72Se , 2016:2 s. 14. Förmåner vid rehabilitering – rehabiliteringsersättning Utredningen ser inga omedelbara risker med bristande kontroll- möjligheter vid dagens arbetslivsinriktade rehabilitering eller att detta skulle utgöra en orsak till det minskade användandet av rehabiliter- ingsersättningen. Ett rigoröst kontrollsystem där försäkrade noggrant kontrolleras på sin rehabiliteringsnärvaro skulle möjligen kunna utgöra en faktor som påverkar antalet beviljade rehabiliteringsersätt- ningar men det är inget som utredningen kunnat konstatera föreligger. 19.5Möjliga konsekvenser av att få försäkrade beviljas rehabiliteringsersättning En utgångspunkt för sjukförsäkringen är att rätt person ska få rätt ersättning och att rätt åtgärder ska vidtas i rätt tid. Dessutom är målet för sjukförsäkringen att frånvaron från arbete på grund av sjukdom ska ligga på en långsiktigt stabil och låg nivå.73 En annan utgångspunkt är att olika rehabiliteringsinsatser som kan ge en för- säkrad arbetsförmåga åter ska uppmuntras. Utredningen tolkar direk- tiven på så sätt att det är önskvärt att försäkrade ska beviljas er- sättning från socialförsäkringen i de fall där rehabilitering kan antas medföra att nedsatt arbetsförmåga kan förkortas eller förebyggas. Detta innebär också att orsakerna till det låga användandet av för- månen samt eventuella faktorer som motverkar användandet av re- habiliteringsersättning vid en effektiv rehabilitering bör identifieras. I följande avsnitt redogörs för ett antal effekter som kan tänkas uppstå till följd av det alltmer begränsade användandet av rehabiliter- ingsersättningen. kan konstateras att många av de effekter som anges nedan också kan vara effekter av att enskilda inte genom- går arbetslivsinriktad rehabilitering i samma utsträckning. Det kan också vara så att personerna får rehabiliteringsinsatser, men att reha- biliteringen genomförs utan att individen får rehabiliteringsersätt- ning.74 Utredningen kan konstatera att det är svårt att avgöra om den minskade rehabiliteringsersättningen beror på att arbetslivsinriktad rehabilitering inte används i samma utsträckning eller om rehabili- teringsåtgärderna har minskat eftersom enskilda inte får ersättning för åtgärderna. Om försäkrade inte får själva ersättningen beviljad 2008/09:1 utg.omr. 10 avsnitt 2.3, bet. 2008/09:SfU1, rskr. 2008/09:138. 74Rehabiliteringsersättning ska endast beviljas för arbetslivsinriktad rehabilitering och inte för andra former av (rehabiliterings)insatser. Förmåner vid rehabilitering – rehabiliteringsersättning innebär det alltså inte nödvändigtvis också att de inte heller får ta del av själva rehabiliteringsåtgärderna. Dessutom kan avsaknad av andra sorters rehabiliteringsåtgärder än de arbetslivsinriktade (som man kan få rehabiliteringsersättning för) leda till att den enskilde inte når en sådan fas att det blir aktuellt med just arbetslivsinriktad rehabi- litering. Förhållandet rehabiliteringsåtgärder i allmänhet – arbets- livsinriktad rehabilitering – uttag av rehabiliteringsersättning har alltså vissa oklarheter, vilket man bör ha i åtanke. 19.5.1De långa sjukfallen ökar i antal Som tidigare konstaterats ökar de långa sjukfallen i antal och har även gjort det . En orsak är att den bortre tids- gränsen i sjukförsäkringen är borttagen. En ytterligare orsak till de långa sjukfallens ökning bedöms bero på det strikta regelverket för att beviljas sjukersättning samt allt striktare till- lämpning av reglerna. Denna förklaring har även lyfts fram av utred- ningen En trygg sjukförsäkring med människan i centrum.75 Den utredningen konstaterar även att handläggningen i många sjukfall är passiv från håll, utan att initiativ tas för att underlätta återgång i arbete. När det gäller rehabiliteringsinsatser för att underlätta återgång i arbete, handlar det emellertid inte enbart om arbetslivsinriktade dito (som ger rätt till rehabiliteringspenning). Om andra insatser som kan underlätta återgång i arbete inte kommer till stånd, kan det i vissa fall sannolikt bidra till att tidpunkten när arbetslivsinriktade rehabiliteringsåtgärder kan bli aktuella också för- dröjs. Det kan exempelvis bli fallet om en försäkrad först behöver en förberedande insats innan arbetslivsinriktad rehabilitering kan ge- nomföras. Detta kan i förlängningen leda till att personen i fråga blir kvar i en långvarig sjukskrivning. 19.5.2Arbetslivsinriktad rehabilitering genomförs inte i relevant omfattning? I den mån den arbetslivsinriktade rehabiliteringen de facto genom- förs i mindre utsträckning och ifall det beror på att färre försäkrade får bifall på ansökan om rehabiliteringsersättning finns risk för att 75SOU 2020 :6. Förmåner vid rehabilitering – rehabiliteringsersättning denna sorts rehabilitering inte blir av. Utredningen konstaterar dock att tanken är att ska vara med under rehabiliter- ingsprocessen, som samordnande aktör. Ansökningar om rehabili- teringsersättning avslås generellt sett inte, då ofta är den part som initierar att den försäkrade att ansöka om ersätt- ningen. Alltså tycks det inte som om just avslag om rehabiliterings- ersättning leder till att rehabiliteringsåtgärder inte blir av. Som nämnts tidigare skulle det även kunna vara så att arbetslivsinriktad rehabili- tering i vissa fall ändå genomförs, men att den försäkrade inte får ersättning i form av rehabiliteringspenning när så sker. 19.5.3Försäkrade kommer inte tillbaka i arbete i önskvärd utsträckning Olika former av rehabilitering är i många fall en viktig komponent för att stödja försäkrade att kunna återfå arbetsförmåga och kunna återgå i arbete. Rehabiliteringsersättning är ett sätt att möjliggöra för försäkrade att delta i arbetslivsinriktad rehabilitering Om en person inte deltar i rehabilitering kan det leda till att han eller hon inte kommer återfå arbetsförmåga. Ett litet uttag av rehabiliteringsersätt- ning indikerar att det kan finnas flera försäkrade som inte deltar i arbetslivsinriktade rehabiliteringsåtgärder, vilket kan bidra till att färre personer än önskvärt kan komma tillbaka till arbetslivet. En möjlig effekt av att rehabiliteringsersättning används i allt mindre utsträckning samt att det sker allt senare under ett pågående sjukfall, är att vissa försäkrade som genom tidiga arbetslivsinriktade rehabiliteringsinsatser hade kunnat återgå i sitt ordinarie arbete i stället nekas sjukpenning när hans eller hennes arbetsförmåga bedöms mot normalt förekommande arbete fr.o.m. dag 181 i sjukfallet. Dessa försäkrade kan i så fall behöva byta arbete. finns regler som möjliggör att försäkrades arbetsförmåga även fr.o.m. dag 181 fort- satt kan bedömas i förhållande till personens befintliga arbete. I dessa fall kan den försäkrade även få arbetslivsinriktad rehabilitering fortsatt eller fr.o.m. dag 181, med målet att återvända till det ordina- rie arbetet. Mycket tyder dock på att de undantag som gällde fram t.o.m. för att skjuta upp bedömningen av arbetsför- mågan mot normalt förekommande arbete har fått en ytterst strikt Förmåner vid rehabilitering – rehabiliteringsersättning tillämpning.76 Således skulle det kunna antas att en delförklaring till att rehabiliteringspenning beviljats sent i sjukfallen och i syn- nerhet sällan initierats före dag 181, är att ifall en arbetslivsinriktad rehabilitering inleds före dag 181 och pågår efter dag 180 i sjukfallet, skulle den med anledning av den tidigare lagsstiftningen ändå kunnat avbrytas om den försäkrade dag 181 bedöms ha arbetsförmåga i ett normalt förkommande arbete.77 Konsekvenserna skulle i så fall kunna bli att den arbetslivsinriktade rehabiliteringen senarelagts till efter dag 180, eller att den inte kom till stånd överhuvudtaget. Detta bedöms dock inte vara den mest bidragande orsaken till att arbets- livsinriktad rehabilitering initierats sent i sjukfallen (och att rehabi- literingspenning därmed betalas ut först efter en längre tids sjuk- skrivning). Eftersom de nya, mer generösa reglerna om bedömning fr.o.m. dag 181 trädde i kraft , är det ännu för tidigt att dra slutsatser om vad denna regeländring får för effekt i detta avseende. 19.5.4Effekter av att ersättning endast beviljas för den faktiska tid som rehabiliteringen tar 2015 gjorde en omfattande revidering av myndig- hetens vägledning om rehabiliteringspenning. Därefter genomförde myndigheten tre rättsliga kvalitetsuppföljningar.78 Vid en därefter följande ytterligare revidering av vägledningen gjordes vissa ändringar, däribland att rehabiliteringsersättning endast kan beviljas för den faktiska tid som åtgärden tar i anspråk. Denna förändring av tillämp- ningen genomfördes således utan någon förändring i gällande rätt. Förändringen kan jämföras med den för förebyggande sjukpenning, där också i rättsfallet HFD 2019 ref. 42 slagit fast att sådan sjukpenning endast kan beviljas för faktisk tid då den försäkrade genomgår medicinsk behandling eller rehabilitering. Som konstaterats ovan kan resterande del av under vilken den försäkrade deltar i en rehabiliteringsåtgärd ersättas med sjuk- penning förutsatt att övriga villkor för sådan ersättning är också är 76Se t.ex. SOU 2020:6. Det kan också konstateras att fr.o.m. har nya regler trätt ikraft som bl.a. innebär att bedömningen av arbetsförmågan mot normalt förekommande arbete efter dag 180 i rehabiliteringskedjan ska skjutas upp, om övervägande skäl talar för att den försäkrade senast dag 365 kommer att återgå i arbete hos arbetsgivaren i samma omfatt- ning som .