sou · H9B317 · 2021-03-31 00:00:00 — En sådan tillämpning innebär dessutom att avgiften inte riskerar att sätta bolaget på obestånd. Det medför också att avgiften anpassas till de eventuella effekter en viss marknads- föring har fått på bolagets omsättning. Frågan är dock om det finns behov av att föreslå ändringar i lagtexten i 31 § tredje stycket MFL för att möjliggöra en sådan tillämpning. Av lagtexten framgår att årsomsättningen ska avse omsättningen närmast föregående räken- skapsår. Utredningen anser att det inte finns något i bestämmelsens nuvarande lydelse som hindrar en sådan tillämpning. Det finns alltså ett utrymme för domstolarna att lägga årsomsättningen det år som föregick målets slutliga avgörande till grund för bedöm- ningen. Det bör också framhållas att formuleringen i lagtexten är vanligt förekommande även i annan lagstiftning där den maximala sanktionsavgiftens storlek beräknas utifrån ett företags årsomsätt- ning.19 Mot denna bakgrund anser utredningen att de synpunkter som KO har framfört i första hand är en fråga för rättstillämpningen och att det inte finns skäl för utredningen att föreslå någon lag- ändring i detta avseende. Till följd av ändringen som innebär att den övre beloppsgränsen tas bort föreslås dock vissa redaktionella änd- ringar i bestämmelsen. 18Se även bestämmelsen om förhöjd företagsbot i 36 kap. 9 § BrB. I dessa fall sker vanligen bedömningen med utgångspunkt i den senaste årsredovisning som föreligger för domen eller utfärdandet av strafföreläggandet, prop. 2018/19:164 s. 67. 19Se t.ex. 10 § lagen (2019:59) med kompletterande bestämmelser till EU:s geoblockerings- förordning och 5 kap. 6–8 §§ lagen (2016:1306) med kompletterande bestämmelser till EU:s marknadsmissbruksförordning. Utökade möjligheter att påföra marknadsstörningsavgift 9.2.6Bedömningen av avgiftens storlek Utredningens förslag: När marknadsstörningsavgiften fastställs ska hänsyn tas till 1.överträdelsens allvar med beaktande särskilt av dess art, var- aktighet och omfattning, 2.åtgärder som näringsidkaren har vidtagit för att lindra eller av- hjälpa den skada som en konsument eller en annan närings- idkare har drabbats av, 3.tidigare överträdelser som näringsidkaren gjort sig skyldig till, 4.i den utsträckning det framgår, den vinst som näringsidkaren har gjort eller förlust som undvikits genom överträdelsen, 5.i gränsöverskridande fall, sanktioner som har påförts närings- idkaren i andra medlemsstater i Europeiska unionen, ifall infor- mation om sådana sanktioner finns tillgänglig via den mekanism som inrättats genom och rådets förord- ning (EU) 2017/2394 av om samarbete mellan de nationella myndigheter som har tillsynsansvar för konsumentskyddslagstiftningen och om upphävande av för- ordning (EG) nr 2006/2004, och 6.andra försvårande eller förmildrande omständigheter. Som redogjorts för ovan i avsnitt 9.2.2 bedömer utredningen att direktivets kriterier vid påförande av sanktioner (artikel 13.2) bör genomföras på så sätt att de beaktas vid bedömningen av marknads- störningsavgiftens storlek. Detta kommer att göra avgiften mer för- utsebar och underlätta domstolarnas bedömning. Den gällande be- stämmelsen i 32 § MFL om fastställande av marknadsstörningsavgiften motsvarar endast till viss del kriterierna i direktivet. Regleringen i MFL behöver alltså ändras så att den stämmer överens med direktivet. Det är lämpligt att 32 § MFL formuleras i nära anslutning till direktivtexten. Enligt artikel 13.2 a i direktivet ska beaktas överträ- delsens art, allvar, omfattning och varaktighet. Detta motsvarar i sak de omständigheter som ska beaktas vid bedömningen av om marknadsstörningsavgift ska påföras enligt 29 a § MFL, även om formuleringarna skiljer sig något åt. För att undvika oklarhet om Utökade möjligheter att påföra marknadsstörningsavgift detta föreslår utredningen att 32 § första punkten formuleras så att hänsyn ska tas till överträdelsens allvar med beaktande särskilt av dess art, varaktighet och omfattning. Även artikel 13.2 b–f bör komma till uttryck i lagtexten. Enligt punkten b i artikeln ska beaktas eventuella åtgärder som vidtagits av näringsidkaren för att mildra eller avhjälpa den skada som konsumenterna drabbats av. Direktivet reglerar endast förhål- landet mellan näringsidkare och konsumenter. Enligt svensk rätt har dock såväl konsumenter som andra närings- idkare ansetts behöva skydd från otillbörliga affärsmetoder (se 1 § MFL och prop. 1970:57 s. 64). Detta innebär att en näringsidkare som skadats av en annan näringsidkares marknadsföring har möjlig- het att väcka talan vid domstol och att påföljderna i MFL kan aktu- aliseras även i ett sådant fall. Även om marknadsföringslagstift- ningens främsta uppgift är att skydda konsumenterna har det ansetts angeläget att också näringslivets intressen tas till vara. Utredningen, som instämmer i detta, anser inte att det finns skäl att göra skillnad i påföljdshänseende mellan marknadsföring som riktar sig mot kon- sumenter eller näringsidkare. Eftersom överträdelser som riktar sig mot andra näringsidkare inte omfattas av direktivets tillämpnings- område hindrar direktivet inte att även i fortsättningen låter bestämmelserna om påföljder i MFL vara tillämpliga på sådana över- trädelser. Med hänsyn till detta bör det uttryckligen framgå av 32 § punkten 2 att även åtgärder som näringsidkaren har vidtagit för att lindra eller avhjälpa den skada som en annan näringsidkare har drab- bats av särskilt ska beaktas. Även med de föreslagna förändringarna gällande avgiftens storlek finns det skäl att behålla bestämmelsen om eftergift av avgift i 32 § andra stycket MFL Avgiften bör även fortsättningsvis kunna efter- ges om det finns synnerliga skäl för det. 9.2.7Situationer där en avgift inte får påföras Utredningens förslag: Talan om påförande av marknadsstörnings- avgift för en överträdelse får inte tas upp till prövning om över- trädelsen omfattas av ett förbud eller ett åläggande som har för- enats med vite och talan om utdömande av vitet har väckts. Utökade möjligheter att påföra marknadsstörningsavgift Enligt 30 § MFL får marknadsstörningsavgift inte åläggas någon för en överträdelse av ett förbud eller en underlåtelse att följa ett åläg- gande som har meddelats vid vite enligt denna lag. Syftet med be- stämmelsen, som infördes marknadsföringslag, är att förhindra dubbla påföljder när ett förfarande som omfattas av ett förbud eller ett åläggande som har meddelats vid vite upprepas och därmed kan bli föremål för en talan om utdömande av vitet och en talan om marknadsstörningsavgift. I förarbetena till lag angavs att både förbud eller åläggande och marknadsstörningsavgift kunde komma ifråga med anledning av en och samma marknads- föringsåtgärd. Detta då förbud och ålägganden avser att hindra fram- tida överträdelser medan marknadsstörningsavgiften är en direkt- verkande sanktion och avser marknadsföring som har bedrivits. Konflikt kunde dock tänkas uppkomma mellan talan om utdömande av vite och påförande av marknadsstörningsavgift eftersom det då är fråga om två direktverkande sanktioner som har sin grund i samma marknadsföringsrättsliga ändamålsöverväganden. I sådana fall ansåg regeringen att vitet borde ha företräde (se prop. 1994/95:123 s. 118). Ändringsdirektivet och principen om ne bis in idem Av skäl 8 i ändringsdirektivet framgår att medlemsstaterna, utöver de vägledande kriterierna för tillämpning av sanktioner, också bör ta hänsyn till andra allmänna rättsprinciper som är tillämpliga vid åläggande av sanktioner, såsom principen om förbud mot dubbel- bestraffning (ne bis in idem) som kommer till uttryck i artikel 50 i EU:s rättighetsstadga och artikel 4.1 i det sjunde tilläggsprotokollet till . Enligt dessa artiklar gäller att ingen får lag- föras eller straffas på nytt i en brottmålsrättegång i samma stat för ett brott för vilket han eller hon redan blivit slutligt frikänd eller dömd i enlighet med lagen och rättegångsordningen i den staten. Förbudet hindrar både dubbelbestraffning (dvs. ett nytt straff vid ett annat tillfälle än det första) och en andra prövning av samma gärning. har anslutit sig till det sjunde tilläggsprotokollet. Det gäller som lag här i landet enligt lagen (1994:1219) om den europeiska kon- ventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. Av 2 kap. 19 § regeringsformen följer att Utökade möjligheter att påföra marknadsstörningsavgift en lag inte får meddelas i strid med åtaganden på grund av konventionen. I lagstiftningsärenden på andra rättsområden har konstaterats att begreppet straff i den mening som avses i även omfattar vite.20 I dessa sammanhang har det bedömts att tidpunkten för när en domstolsprocess om utdömande av vite inleds bör vara avgörande för när ett hinder mot ett andra förfarande för samma gär- ning eller överträdelse uppkommer. Exempelvis gäller enligt 5 kap. 13 § lagen (2016:1306) med kompletterande bestämmelser till EU:s marknadsmissbruksförordning att inte ska in- gripa om en överträdelse omfattas av ett föreläggande om vite och den överträdelsen ligger till grund för en ansökan om utdömande av vitet. När det gäller sanktioner för livsmedelsbrott föreskrivs på samma sätt i 30 § andra stycket livsmedelslagen (2006:804) att det inte ska dömas till ansvar eller beslutas om en sanktionsavgift för en överträdelse som omfattas av ett föreläggande om vite om över- trädelsen ligger till grund för en ansökan om utdömande av vitet. Samma reglering finns i 12 § lagen (2019:59) med kompletterande bestämmelser till EU:s geoblockeringsförordning där det framgår att en sanktionsavgift inte får tas ut för en överträdelse som omfattas av ett föreläggande som har förenats med vite enligt denna lag om överträdelsen ligger till grund för en ansökan om utdömande av vitet. Regeringen har även föreslagit att bestämmelserna i konkurrenslagen om när konkurrensskadeavgift får tas ut justeras i enlighet med detta (se prop. 2020/21:51). Bedömningarna har gjorts med hänvisning till praxis. Vidare har hänvisats till rättsfallet NJA 2013 s. 502 där framhöll att inte enbart ett slutligt avgörande utgör hinder mot ett andra för- farande. Även en pågående prövning är ett sådant hinder. Enligt ändringsdirektivet ska medlemsstaterna säkerställa att sanktionsavgifter kan påföras vid överträdelser av nationella bestäm- melser som genomför direktivet. Direktivet innehåller inte någon bestämmelse som motsvarar 30 § MFL och som hindrar att avgift påförs för en åtgärd som omfattas av ett vitesåläggande. Med hänsyn till detta kan det vara fråga om en inskränkning av den möjlighet att påföra sanktionsavgifter som domstolen ska ha enligt direktivet. Ett lojalt genomförande av direktivet kräver i så fall att förbudet utgår eller att bestämmelsen ändras (jfr prop. 2020/21:51 s. 110). 2016/17:22 s. 228, prop. 2017/18:165 s. 60 f. och prop. 2020/21:51 s. 110 f. Utökade möjligheter att påföra marknadsstörningsavgift skrivits ovan kan en ordning som innebär att marknadsstörnings- avgift kan påföras och ett vite dömas ut för samma överträdelse komma i konflikt med dubbelbestraffningsförbudet i artikel 50 i EU:s rättighetsstadga och artikel 4.1 i det sjunde tilläggsprotokollet till . I enlighet med den bedömning som gjorts i andra sammanhang bör det vara tidpunkten när en domstolsprocess om utdömande av vite inleds som avgör när ett hinder mot ett andra förfarande för samma överträdelse uppkommer. Patent- och mark- nadsdomstolarna bör alltså inte vara förhindrade att påföra mark- nadsstörningsavgift för en åtgärd som omfattas av ett vitesåläggande. Den ordning som tillämpas på andra rättsområden, och som här skulle innebära att marknadsstörningsavgift inte får påföras när en talan om utdömande av vite har väckts, tillgodoser väl det skydd som följer av . Om det utsatta vitet inte bedöms vara tillräckligt effektivt, proportionerligt och avskräckande i direk- tivets mening hindrar det inte KO från att väcka talan om ut- dömande av avgift i stället för att ansöka om utdömande av vite. Som exempel kan nämnas att domstolen i en rättegång för- bjuder en viss marknadsföring och förenar förbudet med vite om . gör sig näringsidkaren skyldig till en ny överträdelse av samma slag. KO bedömer att överträdelsen är av ett sådant allvar att talan bör föras om påförande av en marknadsstör- ningsavgift, i stället för om utdömande av vitet. Domstolen bestäm- mer avgiften till , varvid hänsyn bl.a. tagits till över- trädelsens allvar, tidigare överträdelser som näringsidkaren begått och den vinst som näringsidkaren gjort genom överträdelsen. En fråga som har lyfts under utredningens arbete är om påförande av en avgift i t.ex. det nämnda fallet uppfyller de krav på förutse- barhet som bör ställas. Enligt utredningens bedömning är svaret på detta ja. Den föreslagna ändringen av 30 § MFL innebär att det för var och en kommer att stå klart att en överträdelse kan leda till en marknadsstörningsavgift. En näringsidkare som bryter mot har alltid anledning att utgå från detta. En sådan ordning, som ligger i linje med regleringen på andra områden, måste anses vara för- utsebar för enskilda och godtagbar vad gäller kravet på införandet av sanktionsavgifter enligt direktivet. Bestämmelsen i 30 § MFL bör utformas så att det blir tydligt att det föreligger ett processuellt hinder mot att ta upp en talan om ut- dömande av marknadsstörningsavgift till prövning när en talan om Utökade möjligheter att påföra marknadsstörningsavgift utdömande av vitet har väckts. I ett sådant fall ska domstolen alltså avvisa talan om marknadsstörningsavgift. Bestämmelsen bör justeras så att en talan om påförande av marknadsstörningsavgift för en över- trädelse inte får tas upp till prövning om överträdelsen omfattas av ett förbud eller ett åläggande som har förenats med vite enligt lagen och talan om utdömande av vitet har väckts. Liksom bör para- grafen gälla även i fråga om interimistiska beslut. I detta avseende finns det inte anledning att ändra bestämmelsen. Om domstolen under en pågående rättegång t.ex. har meddelat ett interimistiskt för- bud vid vite och näringsidkaren gör sig skyldig till en ny överträdelse av samma slag, hindrar en talan om utdömande av vitet alltså en talan om påförande av marknadsstörningsavgift. I sammanhanget bör nämnas att det, om KO väljer att väcka talan om utdömande av marknadsstörningsavgift, därefter inte kan bli aktuellt att för samma överträdelse väcka talan om utdömande av ett vite. Detta följer av de nämnda principerna om ne bis in idem. Enligt utredningens bedömning är frågan inte av ett sådant praktiskt in- tresse att det finns behov av en uttrycklig bestämmelse om detta i MFL. En annan fråga som tagits upp under utredningens arbete är huruvida ett förbud vid vite fortfarande gäller efter det att en över- trädelse av förbudet har lett till en marknadsstörningsavgift. Enligt utredningens bedömning bör så vara fallet. Om näringsidkaren efter det att en avgift dömts ut gör sig skyldig till ytterligare en ny över- trädelse av samma slag strider det mot förbudet och det bör vara möjligt att döma ut det förelagda vitet. Eftersom det är fråga om en ny överträdelse strider detta inte mot ne bis in idem. Det finns inte heller behov av att särskilt reglera denna fråga i MFL. 9.3Behovet av ändringar i Utredningens förslag: Överträdelser av bestämmelserna i 2 kap. 2–5 §§ om näringsidkares informationsskyldighet ska kunna leda till utdömande av marknadsstörningsavgift. Detsamma gäller överträdelser av bestämmelserna om näringsidkares informations- skyldighet vid avtal om finansiella tjänster och finansiella instru- ment i 3 kap. 3–5 §§ . 2 kap. 6 § och 3 kap. 6 § ändras därför så att undantaget för bestämmelserna i 29–36 §§ om mark- nadsstörningsavgift tas bort. Utökade möjligheter att påföra marknadsstörningsavgift Direktiv /83/EU (konsumenträttighetsdirektivet) innehöll tidi- gare en bestämmelse om sanktioner, artikel 24.1, som uppställde krav på medlemsstaterna att fastställa bestämmelser om påföljder vid överträdelse av de nationella bestämmelserna som antagits enligt direktivet och att vidta de åtgärder som krävs för att säkerställa att de tillämpas. Påföljderna skulle vara effektiva, proportionerliga och avskräckande. Artikel 4.13 i ändringsdirektivet innebär att artikel 24 om sank- tioner i konsumenträttighetsdirektivet har fått en ny lydelse. Den nya lydelsen föreskriver att sanktionsavgifter ska införas för över- trädelser av nationella bestämmelser som antagits enligt direktivet. Artikel 24 innehåller i sak motsvarande bestämmelser som artikel 13 i direktivet om otillbörliga affärsmetoder. Medlemsstaterna ska allt- så säkerställa att vissa angivna kriterier beaktas vid åläggandet av sanktioner, i lämpliga fall. Vidare finns bestämmelser om att med- lemsstaterna ska säkerställa att när sanktioner ska åläggas i enlighet med artikel 21 i konsumentskyddsförordningen ska de inbegripa en möjlighet antingen att ålägga sanktionsavgifter via administrativa för- faranden eller att inleda rättsliga förfaranden för åläggande av sank- tionsavgifter, eller bådadera. Även regleringen av sanktionsavgiftens storlek motsvarar regleringen i direktivet om otillbörliga affärs- metoder. 9.3.2Behovet av ändringar i 2 kap. Konsumenträttighetsdirektivet har genomförts framför allt genom bestämmelser i . Som närmare beskrivits i avsnitt 4 finns i bestämmelser om avtal som ingås i vissa särskilda situationer mellan en näringsidkare och en konsument. Det handlar om s.k. distansavtal och avtal utanför affärslokaler. Direktivet ledde till relativt omfat- tande ändringar i 2 kap. som gäller avtal om varor och icke finansiella tjänster. I 2 kap. 2–5 §§ finns bestämmelser om att näringsidkaren ska ge konsumenten viss information innan och efter det att ett avtal ingås. Informationsbestämmelserna är huvudsakligen marknadsrätts- ligt sanktionerade. Enligt 2 kap. 6 § ska marknadsföringslagen tillämpas, med undantag av bestämmelserna i 29–36 §§ om mark- Utökade möjligheter att påföra marknadsstörningsavgift nadsstörningsavgift, om en näringsidkare inte ger information enligt 2 kap. 2–5 §§ . Sådan information ska anses vara väsentlig enligt 10 § tredje stycket MFL. Enligt artikel 24.1 krävs att de nationella bestämmelserna om sank- tioner är effektiva, proportionella och avskräckande. Regleringen i direktivet motsvarar den direktiv och de överväganden som gjorts beträffande utformningen av sanktionsbestämmelserna i samband med direktivets genomförande gör sig gällande även här.21 Utredningen konstaterar alltså att bestämmelserna om förbud och informationsålägganden vid vite som finns i MFL, och som blir tillämpliga i de fall näringsidkaren brister i sina skyldigheter, redan uppfyller kravet på effektiva, proportionella och avskräckande sank- tioner i artikel 24. Enligt artikel 24.3 finns en skyldighet att införa bestämmelser om sanktionsavgifter för överträdelser av direktivet i vissa fall. Utred- ningen konstaterar inledningsvis att det inte finns några bestämmel- ser om sanktionsavgifter i och att det därför behövs nya be- stämmelser om detta för att genomföra direktivet. Det ligger nära till hands att låta reglerna om marknadsstörningsavgift tillämpas vid överträdelser av . Skyldigheten att införa sanktionsavgifter gäller dock, på samma sätt som för överträdelser av direktiv /29/EG och direktiv /13/EEG, endast överträdelser som är föremål för s.k. samordnade insatser enligt artikel 21 i konsumentskyddsförordningen. Det finns alltså en möjlighet att begränsa reglerna om sanktions- avgifter till sådana överträdelser av som är föremål för samord- nade insatser inom unionen. Av samma skäl som beträffande överträ- delser av MFL (se avsnitt 9.2.3) anser dock utredningen att reglerna om marknadsstörningsavgift för överträdelser av bör vara tillämpliga generellt, och inte begränsas till överträdelser som är föremål för samordnade insatser inom unionen. Bestämmelserna om näringsidkarens informationsskyldighet i 2 kap. 2–5 §§ genomför artiklar i konsumenträttighetsdirekti- vet. Överträdelser av dessa ska alltså kunna leda till sanktionsavgift. Bestämmelsen i 2 kap. 6 § bör därför ändras så att även reglerna om marknadsstörningsavgift blir tillämpliga på överträdelser av be- stämmelserna. Detta kan lämpligen åstadkommas genom att undan- taget för bestämmelserna i 29–36 §§ MFL tas bort i 2 kap. 6 § . 2013/14:15 s. 64–65. Utökade möjligheter att påföra marknadsstörningsavgift Utredningen konstaterar i sammanhanget att direktivet innehål- ler vissa andra bestämmelser om skyldigheter för näringsidkare. I artikel 6.6 finns t.ex. bestämmelser som innebär att konsumenten i vissa fall är befriad från att betala vissa kostnader. Det gäller kost- nader för leverans eller porto och andra tillkommande kostnader. I artikel 18.2 regleras näringsidkarens skyldighet att leverera en vara . Enligt artikel 21 får en näringsidkare inte debitera mer än grund- läggande samtalstariff för samtal till en telefontjänst i anslutning till ett ingånget avtal. I artikel 22 finns bestämmelser om näringsidkares rätt att ta ut tilläggsavgifter och i artikel 27 regleras leverans utan föregående beställning. Vid ett möte anordnat av kommissionen om genomförande av direktivet har det klargjorts att syftet med den nya lydelsen av artikel 24 inte är att medlemsländerna måste sanktionera överträdelser av dessa bestämmelser med sanktionsavgift. Enligt ut- redningens bedömning är detta inte aktuellt för svensk del. När det gäller 3 a § AVLK som genomför artikel 21, se dock avsnitt 10.1. 9.3.3Behovet av ändringar i 3 kap. I 3 kap. finns bestämmelser om avtal om finansiella tjänster och finansiella instrument. Detta kapitel genomför inte konsumenträttig- hetsdirektivet utan i stället direktiv /65/EG om distansförsäljning av finansiella tjänster till konsumenter (direktiv /65/EU). Regler- ingen i 3 kap. är dock delvis uppbyggd på liknande sätt som 2 kap. . Näringsidkaren är enligt 3–5 §§ skyldig att ge konsu- menten information innan ett avtal ingås och även viss information . Även i 3 kap. finns en bestämmelse om på- följder vid utebliven information (3 kap. 6 §). Av bestämmelsen framgår att om näringsidkaren inte ger information i enlighet med 3–5 §§ ska marknadsföringslagen tillämpas, med undantag av be- stämmelserna i 29–36 §§ om marknadsstörningsavgift. Sådan infor- mation ska anses vara väsentlig enligt 10 § tredje stycket MFL. Det finns inte någon unionsrättslig skyldighet att kunna besluta om marknadsstörningsavgift vid överträdelser av 3 kap. . Frågan är dock om det trots detta är lämpligt att införa en sådan möjlighet. Artikel 11 i direktiv /65/EG reglerar påföljder. Enligt be- stämmelsen ska medlemsstaterna föreskriva lämpliga påföljder för leverantörer som inte följer de nationella bestämmelserna som har Utökade möjligheter att påföra marknadsstörningsavgift antagits genom direktivet. Påföljderna ska vara effektiva, propor- och avskräckande. Vid genomförandet av direktivet fram- hölls att MFL:s sanktioner i form av förbud och ålägganden vid viten utgör tillräckligt effektiva, proportionella och avskräckande påfölj- der för att säkra efterlevnaden av den nya lagen.22 I samband med det gjordes också bedömningen att det saknades behov av en möjlighet att utdöma marknadsstörningsavgift vid underlåtenhet att efter- komma lagens informationskrav. Som skäl mot ett införande av marknadsstörningsavgift anfördes bl.a. att det som gått sedan trädde i kraft inte hade framkommit något som an- tyder att det skulle finnas problem med näringsidkare som mera re- gelmässigt underlåter att ge information på föreskrivet sätt. Till stöd för detta angavs att det ännu inte väckts någon talan vid Marknads- domstolen om åläggande att ge information enligt distansavtalslagen.23 Trots att det inte finns någon unionsrättslig skyldighet att kunna besluta om marknadsstörningsavgift vid överträdelser av 3 kap. bedömer utredningen att en sådan möjlighet bör införas. Det är lämpligt att bestämmelserna i 2 kap. och 3 kap. är enhetliga i detta avseende.