sou · H9B368 · 2021-08-25 00:00:00 — När en huvudförhandling med en häktad person har avslutats och domen inte avkunnas ska rätten ta ställning till om den tilltalade ska vara fortsatt häktad i avvaktan på domen. Om rätten vid överläggningen kommer fram till att åtalet ska ogillas bör rätten besluta att häktningen ska hävas även om domen med- delas först . När rätten meddelar dom i målet ska rätten, om den som döms är häktad, ta ställning till om det finns skäl att låta den dömde stanna kvar i häkte tills domen vinner laga kraft. Om den misstänkte inte är häktad, får rätten förordna att han eller hon ska häktas (24 kap. 21 § första stycket ). I normalfallet påverkas varken flyktfaran eller recidivfaran av att dom har meddelats. Detta eftersom risken för att den misstänkte ska fly eller begå nya brott om han försätts på fri fot oftast är oförändrad efter tingsrättens dom. Kollusionsfaran kan emellertid vanligen anses undanröjd sedan bevisningen har tagits upp vid huvudförhandlingen. Även om en målsägande eller ett vittne skulle ändra sin berättelse i hovrätten spelas den ursprungliga utsagan från tingsrätten upp under huvudförhandlingen i hovrätten. Vid prövningen av om häktningen ska bestå ska rätten även ta hänsyn till strafflängden och göra en avvägning så att den tid som den dömde redan har varit frihetsberövad inte överstiger verkställig- hetstiden för den utdömda påföljden. Om påföljden bestäms till vill- korlig dom eller skyddstillsyn ska fortsatt häktning inte ske. Detta gäller dock inte om verkställighet av utdömd utvisning behöver säkerställas (24 kap. 21 § andra stycket ). Ett häkt- ningsbeslut kan aldrig sträcka sig längre än till dess domen har vunnit laga kraft. 12.3Statistik över antal häktade Kriminalvården sammanställer statistik över antalet intagna i häkte och anstalt. Inskrivna i häkte är ett mått som Kriminalvården använder för att ge en bild av hur många klienter som är inskrivna i häkte en vanlig dag. Utöver häktade klienter räknas även övriga inskrivna i häkte in. I övriga inskrivna ingår t.ex. verkställighetsfall (klienter som verkställer fängelsestraff på häkte), förvarstagna enlig utlänningslagen (2005:716) och gripna/anhållna. I tabell 12.1 redovisas utvecklingen avseende antalet inskrivna på häkte och hur många av dessa som är häktade samt andelen häktade av det totala antalet inskrivna i häkte. Tabell 12.1 Antal inskrivna i häkte åren 2010–2020 Källa: Kriminalvården. Av tabellen framgår att antalet inskrivna i häkte minskade under de flesta år . Därefter ökade antalet igen och 2020 var antalet inskrivna i häkte det högsta –2020. Antalet häktade låg mellan cirka 1 400 och 1 500 –2017. Därefter ökade antalet och uppgick antalet häktade till 1 985, det högsta för hela perioden. Andelen häktade av samtliga inskrivna i häkte var dock som högst 2019 . Platsbehoven i landets häkten styrs av bl.a. upptagningsområden och domstolarnas lokalisering. Det förekom- mer att häktesplatserna inte motsvarar behovet, vilket ger upphov till överbeläggning. För att hantera en situation med överbeläggning arbetar Kriminalvården med olika åtgärder, som t.ex. öppning av till- fälliga häktesplatser, justeringar i bemanning, överbeläggningsplaner och förflyttningar av klienter mellan olika regioner och häkten. Vid överbeläggning på häkte kan det också bli aktuellt att placera klienter på anstalt och att genomföra förändringar i hur anstaltsverksam- heten bedrivs och i tillgången på anstaltsplatser. Antalet ordinarie häktesplatser ökade –2020 från 1 241 till 2 171. –2006 var det överbeläggning på de ordinarie platserna; det krävdes alltså fler platser än vad som fanns tillgängligt. var situationen densamma som –2006, dvs. behovet av häktesplatser var under detta år större än platskapaciteten.22 Häktningstiden är den tid klienten är häktad och befinner sig inom . avslutades 10 578 häktningar, vilket är 460 fler än 2019 och 875 fler än 2018. Av de avslutade häktningarna 2020 var eller kortare, hade en häktningstid och av häkt- ningarna var eller längre. Jämfört med 2018 och 2019 hade en mindre andel klienter en häktningstid på upp till och med en månad , medan andelen med en häktningstid på över hade ökat. Det indikerar att häktningstiderna har ökat . I våra direktiv framförs att det finns ett behov av att analysera hur lagstiftningen kan ändras så att det finns en presumtion för häktning när allvarliga brott, såsom rån, grov misshandel och grov utpress- ning, begås inom ramen för kriminella nätverk. viutgå från att presumtionsregeln även fortsättningsvis endast ska kunna tillämpas vid misstanke om allvarlig brottslighet och vi ska i denna del särskilt beakta den enskildes intressen och rätt till skydd för sina grundläggande fri- och rättigheter.24 12.4.2Presumtionsregeln ska tillämpas på brott med minimistraff och Förslag: Är för brottet inte föreskrivet lindrigare straff än fäng- else och , ska häktning ske, om det inte är uppenbart att skäl till häktning saknas. 22Kriminalvården (2021), Kriminalvård och statistik 2020, s. 77 och 82. 23Kriminalvården (2021) s. 24 och 27. 24I sammanhanget kan nämnas att i ovan nämnda betänkande behandlat motioner om en ändring av presumtionsregeln så att den omfattar brott med minimistraff om fängelse . I betänkande anges att det saknas anledning att föregripa vårt arbete, varför motionerna avstyrktes (bet. 2020/21:JuU43 s. 41 f.). Brott som begås av kriminella nätverk och som , eller genom våra förlag till straffskärpning, omfattas av presumtionsregeln Vi har i avsnitt 3.3.5 identifierat brott som kan anses vara vanligt förekommande eller typiska inom sådana kriminella nätverk som är av särskild betydelse för vårt arbete. Dessa brott är narkotika- brottslighet, vapenbrott och brott mot lagen (2010:1011) om brand- farliga och explosiva varor, rån- och utpressningsbrottslighet samt andra allvarliga brott som innefattar våld eller hot, såsom brotts- lighet bestående i misshandel, människorov, olaga tvång, olaga hot och övergrepp i rättssak. Vidare har vi i nämnda kapitel tagit upp brott som kännetecknar kriminella uppgörelser. Vissa av dessa brott är sådana som också förekommer bland brott som är typiska för kriminella nätverk. Därutöver har vi identifierat skjutningar och sprängningar, dvs. gärningar som kan rubriceras som bl.a. mord, mordförsök och allmänfarlig ödeläggelse som kännetecknande för just kriminella uppgörelser. I kap. 8 har vi föreslagit att minimistraffet för grov utpressning ska höjas till fängelse, vilket innebär att presumtionsregeln med sin nuvarande utformning kommer att omfatta även detta brott. Som beskrivits i avsnitt 8.4.8 är utpressningsbrott ett centralt brott i de kriminella nätverken. Mot denna bakgrund är det sannolikt att den föreslagna höjningen av minimistraffet kommer att ha den effekten att fler personer verksamma inom kriminella nätverk kom- mer att omfattas av presumtionsregeln i de fall häktning aktualiseras. Flera av de nu nämnda brotten – eller dess olika grader – omfattas alltså av presumtionsregeln vid häktning eller, som nämnts ovan, genom våra förslag. De brott som omfattas – eller kan komma att omfattas – av regeln är således: –Synnerligen grov misshandel –Allmänfarlig ödeläggelse respektive grov allmänfarlig ödeläggelse –Grovt övergrepp i rättssak –Grovt respektive synnerligen grovt narkotikabrott –Grov respektive synnerligen grov narkotikasmuggling –Vapenbrott respektive grovt vapenbrott –Uppsåtligt brott mot 16 § första stycket lagen om brandfarliga och explosiva varor, som avser explosiva varor och som är att anse som grovt eller synnerligen grovt Brott som varken omfattas av den nuvarande presumtionsregeln eller når upp till tvåårsgränsen genom våra förslag Brott typiska för kriminella nätverk och som med nu gällande lag- stiftning eller genom våra förslag inte omfattas av presumtionsregeln är (exklusive ringa brott): –Misshandel respektive grov misshandel –Människorov, mindre grovt –tvång respektive grovt olaga tvång –hot respektive grovt olaga hot –Övergrepp i rättssak Vi har föreslagit förhöjda minimistraff för rån, grovt olaga tvång och grovt olaga hot, dock inte till sådana nivåer att brottstyperna berörs av presumtionsregeln (se avsnitt 8.4.5–8.4.7). Vidare har vi föreslagit en särskild straffskala för narkotikabrott som avser försäljning av narkotika eller annan befattning med narkotika som är avsedd att säljas (se avsnitt 10.6.2) samt införandet av ett nytt brott, främjande av ungdomsbrottslighet (se avsnitt 9.3.4). Minimistraffen är även i dessa fall dock lägre än fängelse och aktualiserar således inte heller de presumtionsregeln. Vi har alltså inte funnit skäl att föreslå minimistraff fängelse för nämnda brott. Att bestämma minimistraffet till fängelse bör inte ske enbart av det skälet att detta skulle aktualisera presumtionsregeln. Även om det kan vara angeläget för t.ex. brotts- utredande myndigheter att straffprocessuella tvångsmedel, såsom häktning, är tillgängliga ska sådana hänsyn inte påverka hur straff- skalor utformas. Straffskalor ska i stället styras av de grundläggande principerna proportionalitet och ekvivalens (se avsnitt 6.3.1 och 6.6.1). Inte heller anser vi det lämpligt att låta presumtionsregeln om- fatta nämnda brott med den begränsningen att brottet ska vara begånget inom ett kriminellt nätverk. En sådan konstruktion skulle vara förenad med nackdelar. Dels skulle den kräva en legaldefinition av begreppet kriminellt nätverk. Begreppet är till sin natur brett och omfattar ett stort antal företeelser, vilket är beskrivet i avsnitt 3.3.1. Som utvecklats i nämnda avsnitt finns inte någon definition av be- greppet i svensk rätt och det finns, med hänsyn till begreppets vida omfattning, svårigheter med att införa en sådan i lag (se även avsnitt 7.2 och 8.6.2). Dels skulle det i det enskilda fallet kunna vara förenat med betydande svårigheter att redan i samband med pröv- ningen av ett häktningsyrkande presentera omständigheter som med tillräcklig styrka talar för att en gärning begåtts av en person verksam inom ett kriminellt nätverk. Vad som redovisats ovan innebär sammanfattningsvis att det inte finns skäl att utöka området för presumtionsregeln till att omfatta brott som kan anses vara typiska för kriminella nätverk, oavsett brottens minimistraff. Presumtionsregeln bör göras tillämplig på brott för vilka är föreskrivet fängelse i lägst och och däröver De straffminimum som traditionellt har använts i svenska straff- bestämmelser är, förutom böter och allmänt fängelseminimum (dvs. fängelse ), fängelse i lägst , , , , eller . Lagstiftaren har dock gjort avsteg från dessa traditionellt använda straffnivåer och även använt sig av andra minimistraff för att på ett mera nyanserat sätt kunna ange hur allvarlig en viss brottstyp ska anses vara i förhållande till Ett exempel på detta är brottet grov misshandel där minimistraffet höjdes till och . Presumtionsregeln är avsedd för sådan allvarlig brottslighet som genom det åsatta minimistraffet har bedömts ha ett straffvärde mot- svarande fängelse. Vid tiden för införandet av presum- tionsregeln användes inte straffnivån och . Grov misshandel och grov utpressning är de enda brotten som har åsatts detta minimistraff. Vi har dock, som nämnts ovan, föreslagit att straffet för grov utpressning ska höjas till fängelse. Vi har även föreslagit att minimistraffet för rån ska höjas till nivån och . Om förslagen genomförs blir rån och grov misshandel de enda två brott som har ett minimistraff överstigande fängelse men inte omfattas av presumtionsregeln avseende häktning. Grov misshandel och rån är, som också anges i våra direktiv, att betrakta som allvarlig brottslighet. Brotten pekas även ut i våra direk- tiv som vanligt förekommande inom kriminella nätverk. Som vi har konstaterat kan dessa brottstyper anses som typiska för den brottslighet som utövas av sådana kriminella nätverk som drivit de senaste årens brottsutveckling i form av bl.a. skjutvapenvåld och sprängningar (se avsnitt 3.3.5 och 7.4.2). Våldsbrott är en central del i den verksamhet som bedrivs inom kriminella nätverk. Som utvecklats bygger gängkriminella individer upp ett våldskapital som inte enbart begränsar sig till dödligt våld, utan som också kan bestå i misshandel av varierande svårhetsgrad. Det förekommer att misshandelsbrott begås internt inom grupperna som bestraffning, men även att sådant våld riktas mot personer inom rivaliserande kriminella nätverk eller mot personer utanför den kriminella miljön och då bland annat i form av påtryckningsmedel (se avsnitt 7.4.2 och 8.4.4). Det finns visserligen inte några tecken på att rån är något fram- trädande vinningsbrott för personer etablerade inom kriminella nätverk. Brottet benämns emellertid som ett s.k. strategiskt brott av Brå, dvs. att brottet som sådant är en stark indikation på att gär- ningspersonen har en fortsatt lång eller intensiv brottskarriär fram- för sig. I socialt utsatta områden, i vilka kriminella nätverk ofta förekommer, är rån ännu tydligare ett strategiskt brott, vilket även har framhållits vid våra kontakter med . Unga personer som begår rån tillsammans sägs inte sällan fortsätta att begå annan brottslighet i kriminella nätverk (se avsnitt 3.3.5 och 8.4.7). Grov misshandel och rån begås emellertid även i andra samman- hang än av personer verksamma i kriminella nätverk. Det gäller sär- skilt grov misshandel som bl.a. förekommer i form av relationsvåld eller som ett utflöde av alkoholrelaterade konflikter. Det finns inte underlag för att utgå från annat än att den övervägande delen av antalet fall av grov misshandel inte har någon koppling till kriminella nätverk. Även beträffande rån kan antas att brottet huvudsakligen begås av personer utanför kriminella nätverk, även om det inte heller för detta brott med säkerhet går att slå fast hur brotten fördelar sig. Vad som framkommit är att det finns en tydlig koppling mellan rån, såsom ett s.k. strategiskt brott, och brottsligheten i kriminella nätverk. Oavsett i vilket sammanhang dessa brottstyper begås innefattar de dock typiskt sett en betydande kränkning av brottsoffret. Inte sällan får rån och grov misshandel, som har begåtts av en för brotts- offret obekant gärningsperson, till följd att målsäganden p.g.a. rädsla får sin rörelsefrihet kraftigt begränsad. Denna effekt av brottslig- heten kan minskas om gärningspersonen blir föremål för ett tidigt frihetsberövande. Det finns mot denna bakgrund skäl för att på ett allmänt plan fästa större vikt vid risken för fortsatt brottslighet vid dessa brottstyper även när brottet inte har någon anknytning till kriminella nätverk. En relativ stor andel av dem som misstänkts för rån eller grov miss- handel och som inte är underåriga häktas sannolikt redan med den nuvarande regleringen. Brotten är till sin natur sådana att det ofta kan antas att det i vart fall föreligger kollusionsfara om den misstänkte förnekar brott. Om häktning sker regelmässigt vid misstanke om rån eller grov misshandel skulle dock utredningsarbetet hos polis och åklagare underlättas. Risken för att den misstänkte skaffar undan bevisning eller förmår målsäganden att ta tillbaka sin anmälan mins- kar. I de fall förundersökningen leder fram till fällande dom medför häktningen att reaktionen på den brottsliga gärningen inträder betydligt snabbare än vad som annars skulle vara fallet. Därmed undanröjs risken för att den dömde fortsätter sin brottsliga verk- samhet i avvaktan på verkställighet eller att den dömde avviker och håller sig undan lagföring och straff. I annat fall kan lagföringen komma att dröja, särskilt med beaktande av att handläggningstiderna i brottmål där den tilltalade inte är frihetsberövad är betydligt längre än om det förekommer ett frihetsberövande i målet. Om även grov misshandel och rån omfattas av presumtionsregeln vid häktning kan bekämpningen av brott i kriminella nätverk mot denna bakgrund antas komma att underlättas. Mot att utvidga presumtionen för häktning talar den misstänktes rätt till frihet. Det är en grundläggande princip att var och en ska betraktas som oskyldig fram till dess en domstol fastställt straff- rättsligt ansvar. Häktning får därför inte användas som en reaktion på den brottsliga gärningen som sådan utan måste kunna motiveras utifrån de skäl som ligger till grund för tvångsmedlet. Att vara berövad friheten som häktad betraktas också allmänt som mer på- frestande än att vara intagen i av straff. Detta gäller i synnerhet om häktningen är förenad med restriktioner. Med beaktande av att grov misshandel och rån är att bedöma som allvarlig brottslighet oavsett i vilket sammanhang dessa brott begås är det enligt vår uppfattning – trots de invändningar som kan resas – motiverat att låta presumtionsregeln omfatta också dessa brott. Även det starka intresse som finns av att på ett effektivt sätt kunna bekämpa brott med anknytning till kriminella nätverk, där rån och grov misshandel ofta ingår, talar för en sådan lösning. En utvidgning av presumtionen för häktning kan åstadkommas genom att gränsen för när regeln ska tillämpas sänks så att den blir gällande när minimistraffet är fängelse och . En sådan sänkning träffar, utifrån de övriga förslag som vi lägger fram, inte några andra brott än grov misshandel och rån. Med hänsyn till den strängare syn på brott som riktar sig mot någons liv, hälsa eller trygghet till person vilken har kommit till uttryck i senare års lag- stiftning måste en sådan utvidgning av presumtionsregeln anses vara acceptabel vid en proportionalitetsbedömning i förhållande till det intrång och men i övrigt som häktningen innebär för den misstänkte. Slutligen bör framhållas att det även fortsättningsvis vid tillämp- ningen av presumtionsregeln måste fastställas att det inte är uppenbart att skäl till häktning saknas för att häktning ska få ske. Domstolen ska således i varje enskilt fall pröva om häktningsskäl föreligger även om presumtionsregeln är tillämplig. Vidare blir presumtionsregeln inte tillämplig i de fall ett rån bedöms som mindre allvarligt enligt 8 kap. 5 § andra stycket . Bestämmelsen aktualiseras när gär- ningens straffvärde inte kan anses nå upp till ministraffet för rån, varvid det i stället ska dömas för de andra brott som gärningen inne- fattar t.ex. stöld och misshandel. Dessa brott har ett lägre straff- minimum än och . Förslaget leder till ökad belastning på rättsväsendet Antalet lagföringar för grov misshandel respektive rån uppgick enligt Brås officiella kriminalstatistik till cirka 570 respek- tive 870. I fråga om grov utpressning, för vilket brott vi föreslår en höjning av straffskalan till fängelse från dagens och sex månaders fängelse, uppgick antalet lagföringar till 80 nämnda år. Det kan antas att det därtill kommer ytterligare antal fall där personer är på sannolika skäl misstänkta för sådan brottslighet, men där miss- tankarna inte leder fram till åtal. Att sänka gränsen för när presumtionsregeln får tillämpas skulle alltså visserligen öka antalet häktningar men det ökade antalet skulle sannolikt bli väsentligt mindre än de totala antalet lagföringar – drygt 1 500 – för dessa brott. Detta eftersom det kan antas, som ut- vecklats ovan, att häktning till stor del sker vid misstanke om de aktuella brotten. Den förväntade ökningen ska sättas i rela- tion till det totala antalet häktningar som var knappt 10 2020 (se avsnitt 12.3). Vårt förslag kan inte antas leda till att andelen långa häktningstider ökar. Visserligen kan förundersök- ningar även för grov misshandel respektive rån i vissa fall vara komplicerade och därför ta tid. I sådana fall torde dock häktning komma ifråga redan enligt nuvarande lagstiftning med stöd av häkt- ningsgrunden kollusionsfara. I övriga fall, där bevisningen är god och det ibland även finns ett erkännande, bör åtal kunna väckas snabbt och huvudförhandling hållas inom gällande frister. Något som kan påverka häktningstiden är tidsåtgången för foren- siska undersökningar, framför allt de som utförs av Nationellt forensiskt centrum (NFC) vid . Ett ökat antal för- undersökningar som bedrivs inom ramen för s.k. häktade mål ställer högre krav på denna verksamhet, liksom för andra expertmyndig- heter som är involverade i förundersökningsarbetet, däribland (). Ett ökat antal häktade mål förutsätter att nämnda aktörer har tillräckliga resurser för att utföra begärda analyser inom de tidsgränser som gäller under förundersökningen i denna typ av mål. I annat fall riskerar hanteringen hos dessa myndig- heter att förlänga häktningstiderna. Vi återkommer i kap. 14 med en närmare redogörelse för vad vårt förslag i denna del innebär för Kriminalvården och för rättsväsendet i övrigt. Med hänsyn till den inriktning för våra överväganden beträf- fande häktning som anges i våra direktiv måste en utgångspunkt vara att det finns beredskap för att möta de ökade resursbehov som vårt förslag i denna del kan komma att ge upphov till. Bedömning: Stämpling, förberedelse- och försöksbrott bör inte omfattas av presumtionsregeln. Som framgår av avsnitt 12.2.3 kan presumtionsregeln inte tillämpas på de olika förstadierna till brott eftersom dessa osjälvständiga brottsformer har ett lägre straffminimum än det fullbordade brottet. Försök till tex. mord har alltså ett straffminimum motsvarande det allmänna fängelseminimum . Ett försöksbrott har dock enligt 23 kap. 1 § andra stycket samma straffmaximum som ett fullbordat brott, medan straffet för förberedelse eller stämpling ska bestämmas under denna nivå enligt 23 kap. 2 § tredje stycket. Att ett brott stannar på förberedelse- eller försöksstadiet är inte helt ovanligt. Utpressning är ett exempel på ett brott som relativt ofta stannar vid just försök.25 I fråga om försöksbrott finns det gärningar som kan framstå som i princip lika allvarliga som ett fullbordat brott, t.ex. ett långt fram- skridet försök till mord som innebär att målsäganden får livslånga invalidiserande skador men där det endast är rena tillfälligheter, utanför gärningspersonens kontroll, som gör att målsäganden inte avlider. Sådana gärningar bedöms ofta ha ett straffvärde som endast ligger något lägre än för det fullbordade brottet. Det är alltså fråga om allvarlig brottslighet, oavsett om brottet fullbordats eller inte. Att vissa försöksbrott ligger nära det fullbordade brottet i straff- värde skulle kunna tala för att låta presumtionsregeln omfatta för- söksbrott där det fullbordade brottet har ett straffminimum mot- svarande och sex månaders fängelse, vilket straffvärde vi ovan har föreslagit att presumtionsregeln ska tillämpas för. Många försöksbrott leder dock inte till lika allvarliga skador som ett fullbordat brott. Ett försök till t.ex. grov utpressning kan sägas 25SOU 2014:18 Straffskalorna för allvarliga våldsbrott s. 259. ha mer likheter med andra brott såsom olaga tvång eller olaga hot. Alla försöksbrott är alltså inte sådana att deras straffvärde kan anses vara i paritet med det fullbordade brottet som i exemplet ovan avseende försök till mord. Det kan vidare vara svårt att vid tiden för häktningsframställan slå fast när försökspunkten är passerad. Det kan också vara förenat med svårigheter att på detta stadium bedöma vilket uppsåt den miss- tänkte haft. Exempelvis kan vara svårt att vid en fullbordad grov misshandel visa att den misstänkte haft ett överskjutande uppsåt som omfattar mord. Vid prövningen av ett häktningsyrkande kan det därför vara svårt att slå fast att ett försöks- eller annat förbrott varit för handen, varför det framstår som mindre lämpligt att låta ett sådant brott omfattas av häktningspresumtionen. Brottsformerna förberedelse och stämpling ligger ännu tidigare än försöksstadiet och i konsekvens härmed får inte straffet sättas lika högt som för fullbordat brott. Sådana gärningar har alltså ofta ett väsentligt lägre straffvärde än vad det fullbordade brottet skulle ha haft.