sou · H9B374d2 · 2021-09-23 00:00:00 — 2289 Bergroth 2002 s. 92-95, citatet från s. 94. 2290 SFS 1995:497. 2291 s. 538-539. Det kan noteras att ordensinnehav i Serafimerordens rullor räknas tillbaka till hennes födelsedag. 2292 Se s. 538, där förkortningen ”LoKavKMO” anges. Kronprinsessan är alltså ledamot av Serafimerorden och kommendör av . Ordens- och medaljväsendets rättsliga reglering Den andra ändringen av ordenskungörelsen utfärdades och trädde i kraft den 1 augusti 1995.2293 Då lades i 1 och 2 §§ ordenskungörelsen också formu- leringen ”medlemmar av det svenska konungahuset” till, vilket innebar att även de kunde förlänas Serafimerorden och . Kravet på förord av regeringen omfattade inte medlemmar av konungahuset. I övrigt gjordes en del språkliga förändringar. Den första som berördes av ändringen var prins , som fick insignierna som riddare och kom- mendör av Kungl. i samband med sin myndighetsdag.2294 trycktes hela ordenskungörelsen om. I omtrycket inkluderas emellertid inte övergångsbestämmelse nr 2 om att utdelandet av utmärkelser inom Kungl. till svenska medborgare upphörde vid ordenskungörelsens ikraftträdande . Denna övergångsbestämmelse upphävdes inte heller uttryckligen, men enligt principen lex posterior derogat legi priori har de nya lydelserna av 1 och 2 §§ företräde. Det svenska ordensväsendet har uppkommit i nära samverkan mellan konung, riksråd och riksdag. var frågan om att ordensärendena skulle avgöras av konungen i ordens- kapitlet och inte i riksrådet uppe till utförlig diskussion i . Det rättsläge som på det sättet uppstod kvarstod oförändrat till dess att konungen (formellt sett) föreslog att utdelandet av ordnar skulle inskränkas, något som hade tagit initiativ till och även sedermera biföll. tillkännagav att inskränkningarna i utdelan- det av ordensförläningar ska upphöra. Ursprungligen var utmärkelser inom Serafimerorden – bortsett från utländska statsche- fer och därmed jämställda – förbehållna dem gjort sig högst förtjänta och blivit värdiga att beklä rikets högsta ämbeten. Så gott som alltid har det varit fråga om innehavare av höga ämbeten såsom talmän, ministrar, generaler och ärkebiskopar, men undantagsvis finns exempel på att framstående personer ur näringslivet kunnat belönas med denna orden.2295 Svärdsorden var nära förknippad med ställning som officerare och viss tjänstetid, medan var avsedd för ämbetsmän men också dem som gjort sig förtjänta genom ”Borgerliga dygder, Snille, och för Riket nyttige inrättningar”,2296 sedermera ”med- borgerliga och ämbetsmannaförtjänster, vetenskaper, vittra, lärda och nyttiga arbeten”.2297 I än högre grad kom att vara fri från samband med innehav av statligt ämbete. En tydlig helhetsbild av att det var fråga om belöning för olika typer av förtjänstfulla insatser för framträder. kom ordnarna, med visst undantag för , allt mera att för- knippas med innehav av statliga ämbeten.2298 Det fanns en bakgrund till detta hos Svärdsor- den, som redan från början hade tjänsteår som en av kvalifikationsgrunderna (se ovan avsnitt 2293 SFS 1995:1025. 2294 s. 538-539. Även i hans fall räknas värdigheten tillbaka till hans födelsedag. 2295 De tydligaste exemplen är bankdirektörerna , se Norden- vall 1998 s. 472-473 och 534-535. 2296 ordensförordning, ingressen. 2297 62 § ordensstadgar. 2298 2011 s. 234. Ordens- och medaljväsendets rättsliga reglering 8.2.2.). Detta formaliserades , så att begrepp som ’tjänsteorden’ och ’fri orden’ började användas. Därmed belönades inte längre i första hand förtjänstfulla insat- ser för , utan framför allt Svärdsorden och blev närmast att jäm- ställa med löneförmåner – de tjänades in så gott som enbart genom innehav av ett visst ämbete . Mot den bakgrunden är det inte märkligt att det fanns ett behov av att ändra systemet för ordensförläningar , och det är inte heller konstigt att personalorganisationernas inställning var betydelsefull då.2299 Avfärdandet av de alternativa reformer som presenterades departementspro- memoria ter sig i efterhand besynnerligt. Särskilt gäller detta den tänkta reformen i riktning mot ”ett system som bygger på individuell prövning i fråga om alla statsanställda” som ”re- dan av praktiska skäl [torde] vara ogenomförbar”.2300 Om den tanken hade tagits ett steg längre, helt i linje med de ursprungliga syftena med de olika ordnarna, och formulerats som ett system som bygger på individuell prövning av alla som gjort betydande insatser för , hade några praktiska skäl inte kunnat anföras. Anledningen till att detta inte övervägdes kan möjligen förklaras av att man var fast i tänkandet att ordnarna var en statlig löneförmån och att detta medförde att man inte förmådde se belöningar för individuellt bedömda samhälls- insatser som en del av systemet. Därmed ansågs det, sedan man skrivit bort de statsanställda och de som fått en fri orden, ”helt ogörligt” att ”finna ett hanterligt allmänt system för vär- dering av andra samhällsinsatser än offentlig eller privat tjänst eller företagande”.2301 I propositionen var diskussionen något mer nyanserad, eftersom det visserligen angavs att det ursprungligen i huvudsak var insatser på högre poster inom statsförvaltningen som skulle belönas, men även att inriktningen på offentligt anställda var något särpräglat för det svenska ordensväsendet.2302 Även Kungl. ansåg att det fanns ett reformbehov men argumenterade för ett reformerat system med fokus på belöningar för betydande sam- hällsinsatser av skilda slag. Den typen av förslag ledde emellertid inte till något resultat. – organisation och former för beslutsfat- tande 8.3.1.Formerna för beslut om förläning av ordensvärdighet stadgor för de tre ordnarna angavs att konungen inte fick dubba riddare förrän han var krönt och hade svurit sin ed som ordensmästare.2303 Beslut om ordensförläning eller utnämnande av ordensämbetsmän skedde först i riksrådet, där konungen hade två röster och riksråden var sin. Det skulle därvid ske en ballotering (omröstning med vita och svarta kulor), och två tredjedelars majoritet av rösterna krävdes för att en ny riddare skulle vara utsedd.2304 2299 2015 s. 309. 2300 Ds Fi 1972:5 s. 33-34, alla citat. 2301 Ds Fi 1972:5 s. 41. 1973:91 s. 23. 2303 ordensförordning, 1 kap. 2 § i resp. stadga. 2304 ordensförordning 1 kap. 4 § i resp. stadga. Se härtill Areen och 1942 bd 1 s. 29- Ordens- och medaljväsendets rättsliga reglering Ett undantag gjordes dock , då samtliga riksråd samt tre presiden- ter och två generaler utnämndes till riddare av Serafimerorden utan ballotering.2305 Areen och har menat att man beträffande perioden ”skulle [---] kunna säga, att Serafimerorden hade två olika slag av ordenskapitel, i det att riddar- och ämbetsmannautnämningar ägde rum i rikets råd, under det att övriga ordensangelägenheter avgjordes i Serafimerordenskapitlet eller ’Riddare ’ eller ’Ordens Gillet’ såsom det också kallas i nämnda statuter”.2306 Det är ett sätt att se på saken, ett annat – som kanske mer utgår från den konstitutionella rätten – är att fästa blicken vid åtskillnaden mellan de interna för- valtningsangelägenheterna och de till den statsrättsligt relevanta konungamakten närmare an- knutna förlänings- och utnämningsfrågorna. i samband med trontillträde ändrades detta med riksda- gens samtycke, så att konungen skulle kalla samman ordenskapitlet och där nämna dem som han ville hedra med en orden (se ovan avsnitt 8.2.2).2307 skulle alltså inte ha med ordensförläningar att göra, och ordenskapitlets medlemmar skulle ha yttranderätt. Någon omröstning skulle inte ske i förläningsfrågor, och även om beslut fattades i ordenskapitlet så var det konungen ensam som var beslutsfattare.2308 skulle hållas två ordenskapitel, ett där riddare valdes och ett där riddare dubbades.2309 Yttranderätten för ordenskapitlets med- lemmar avskaffades genom statuter.2310 stadgar angavs inte längre uttryckligen hur frågor om utnämning av riddare skulle gå till. Det fanns bestämmelser om ordinarie ordenskapitel och extra ordenskapitel. Ordenskapitel skulle bl.a. behandla de ärenden konungen förelade det och där skulle redo- visning för ordenskassornas förvaltning läggas fram. Extra ordenskapitel ägde rum ”för ut- nämningar inom de Kungl. ordnarna, när Konungen så bestämmer”. I 1952, 1974 och ordensstadgar har denna precisering inte tagits med. Det hade med tiden blivit vanligare att riddare inte utnämndes vid ordinarie ordens- kapitel utan vid extra ordenskapitel. Vid dessa extra ordenskapitel föredrogs utnämningsä- rendena inför konungen av ordenskanslern och ordenssekreteraren.2311 Areen och Lewen- haupt nämnde att statuter inte uttryckligen sade att det var konungen som utnämnde innehavare av värdigheter och ämbetsmännen inom ordnarna, men att det var ”av den hi- storiska utvecklingen en given sak, att så skall vara förhållandet”.2312 utredning konstaterades att konungen fattade beslut ensam vid extra ordenskapitel, vanligen efter fö- redragning av ordenskanslern.2313 Själva beslutet kallas ordensdekret.2314 2305 Areen och 1942 bd 1 s. 19, Bergroth 1997-98 s. 28-29. 2306 Areen och 1942 bd 1 s. 51, jfr även s. 173 och 239. 2307 ordensförordning, 1 kap. 3 § i resp. stadga. Se härtill Areen och 1942 bd 1 s. 29- 33 och 44 och Bramstång 1999 s. 85. 2308 ordensförordning, 1 kap. 3 § resp. stadga. Se härtill Areen och 1942 bd 1 s. 30- 2309 ordensförordning, 1 kap. 8 § stadgan för Serafimerorden. 2310 Areen och 1942 bd 1 s. 33. 2311 Areen och 1942 bd 1 s. 59, 61. 2312 Areen och 1942 bd 1 s. 33. 2313 Ds Fi 1972:5 s. 8. 2314 2015 s. 312. Ordens- och medaljväsendets rättsliga reglering Som Naumann noterade är det i ”alla Europeiska länder [---] en häfdvunnen statsrättslig praxis att konungen eger stifta och utdela riddare-ordnar och andra utmärkelsetecken, som offentligen bäras”.2315 Detta har i ett flertal sammanhang betecknats som ett kungligt prerogativ,2316 som en höghetsrätt,2317 som en hedersrätt vilken utgör en del av den konungsliga makten,2318 eller som tillhörande de jura majestatis (majestätsrättigheter, suverä- nens rättigheter), som kallades personalia imo personalissima (personliga, fastmer högst person- liga).2319 Detta har dock inte hindrat att utövandet av denna rättighet har begränsats kon- stitutionellt på olika sätt i olika länder; att statschefen är fons honorum innebär inte utan vidare att denne har ett rättsligt krav på att kunna förläna ordnar utan regeringens medverkan.2320 Att konungen förfogar över ordensutmärkelser i ordenskapitel och inte i statsråd har förklarat med att ”ordnarna betraktats som sällskap och utdelandet av ordnar såsom upptagande av nya medlemmar i dessa sällskap”.2321 Han har dock också nämnt att ordensförläningar skedde i särskilda ordenskapitel, bestående av högre ordensmedlemmar, vilket då skrev inte stämde eftersom dessa beslut fattades av ko- nungen själv i extra ordenskapitel. förklaring med hänvisning till upptagande av medlemmar i sällskap tog emellertid utredning fasta på.2322 ordenskungörelse anges att beslut om utmärkelse ”meddelas av Kungl. Det är alltjämt ett korrekt uttryckssätt, som egentligen rymmer de olika varianter av utnämningsförfarande som förekommit – allt från att konungen beslutar i ordinarie ordenskapitel till den nu gällande ordningen att detta sker i extra or- denskapitel. cirkulär från till beskickningscheferna angavs också hur ordensärendena skulle hanteras inom departementet och i förhållande till Kungl. Maj:ts Or- den. Sedan beskickningschef inkommit med förslag till utmärkelse inom , skulle förslaget utredas hos departementets protokollsavdelning och av protokollchefen fö- redras för utrikesministern. De av ministern tillstyrkta förslagen skulle sedan av protokoll- chefen föredras för ordenskanslern, ”vilken i sin tur underställer H.M. Konungen de god- kända förslagen i extra ordenskapitel för beslut”.2323 2315 Naumann 1879-84 bd 2 s. 315. 2316 Areen och 1942 bd 1 s. 33, andra kammarens första tillfälliga utskotts bet. 1947:8 s. 2 och 4, SOU 1961:37 s. 173-174 och allmänna beredningsutskottets bet. 1969:14 s. 6. 2317 Reuterskiöld s. 76. 2318 1948 s. 77-78 och 84. 2319 Lagerroth 1939 s. 209. 2320 I faller utdelande av ordensvärdigheter inom drottningens personliga beslutsbefogenheter, men i förlänar drottningen de flesta ordensvärdigheter med kontrasignatur av en politiskt an- svarig minister. 2321 1948 s. 84. 2322 Ds Fi 1972:5 s. 11. 2323 cirkulär 182/1974 s. 1. Ordens- och medaljväsendets rättsliga reglering Ordensförläning ansågs som ett ”strängt personligt kungligt prerogativ, vilket icke kunde överlämnas till regent i konungens frånvaro”.2324 När (XIII) var regent under Adolfs omyndighetstid fick han inte förläna ordnar.2325 Naumann har emellertid uttalat som sin uppfattning att rätten att förläna ordensvärdigheter är ”förbehållen konungen ensam (och förmyndarestyrelse, då sådan finnes)”.2326 Detta grundade han på att 39 § regeringsform innehöll ett förbud för regenten och statsrådet att under konungens utri- kesresa förläna riddarevärdigheter. Detsamma gällde enligt 40 § vid konungens sjukdom. Förmyndarestyrelse under konungs omyndighet reglerades i 93 §, och där saknades en sådan begränsning, liksom i 91-92 §§ som handlade om hur statsstyrelsen skulle ordnas om ko- nungen var utomlands eller sjuk mer än . I dessa fall kunde alltså annan än konungen personligen förläna ordnar. (Se ovan avsnitt 2.5.4. för en översikt över de olika typerna av riksföreståndarskap.) Detta var även den förhärskande uppfattningen . Enligt Reuterskiöld och ansågs visserligen konungen själv under utrikes resa kunna utdela ordnar, men beslutet borde sedan bekräftas inom riket.2327 Reuterskiöld påpekade att det var just vid inte- rimsregering enligt 39 § som en begränsning fanns, däremot inte vid förmyndarestyrelse för omyndig konung enligt 93 § regeringsformen.2328 Detta instämde i.2329 Det har emellertid framhållits, att ”[s]tatsrådet in corpore kunde näppeligen presidera i ett ordens- kapitel”,2330 något som närmast skulle vara aktuellt i de fall som reglerades 39 § regeringsfor- men, en bestämmelse som ändå inte medgav ordensförläningar. Detta skulle dock också kunna bli aktuellt om ett regeringskollegium inrättades efter det att konungen varit sjuk eller borta ur riket (se ovan avsnitt 2.5.4. ), men möjligen tänkte man sig att skulle kunna reglera denna funktion särskilt. Några uppfattningar i den frågan verkar inte ha redovisats. När kronprins (XV) var regent enligt särskilt förordnande under sista år (se ovan avsnitt 2.5.4. ), ansågs han inneha ”full kunglig makt och myndighet”,2331 och han omfattades tydligen inte av några begränsningar enligt 39 § regeringsformen eftersom han undertecknade adelsbrev (möjligen i faderns namn),2332 och av allt att döma förlänade han ordensvärdigheter.2333 Vid ordenskapitel där förvaltningsfrågor hanterades kunde konungen ersättas av tron- följaren, äldste närvarande prins eller ordenskanslern. Denna praxis formaliserades i 1902 års 2324 Areen och 1942 bd 1 s. 33. 2325 Areen och 1942 bd 1 s. 33; och 1949 s. 246. 2326 Naumann 1879-84 bd 2 s. 315. 2327 Reuterskiöld s. 76, Reuterskiöld s. 76; jfr dock och s. 248-249. 2328 Reuterskiöld s. 55. 2329 1921 s. 81. 2330 och 1949 s. 247. 2331 De 1906 del 1 s. 161. 2332 Adliga ätterna (nr 2328), adlad , samt Thulstrup (nr 2329), af Kleen (nr 2330) och (nr 2331), adlade . 2333 Ordensförläningar har i alla fall pågått även under regentskapet, t.ex. finns tre förläningar av kommen- dörsvärdighet av , se Kungl. arkiv, D1:3, matrikel 1840-60, s. 92. Ordens- och medaljväsendets rättsliga reglering ordensstadgar,2334 enligt vilka ordet fördes av konungen, kronprinsen eller annan prins och i sista hand av ordenskanslern.2335 stadgar kunde även annan medlem av konunga- huset föra ordet, före kanslern eller vice kanslern.2336 Det finns också exempel på att så har skett; sålunda var kronprinsen-regenten (VI) ordförande i ordinarie ordens- kapitel och prinsen-regenten hertigen av ordförande i ordinarie ordenskapitel den 28 april 1965.2338 Något motsvarande exempel synes inte finnas års regeringsform. En tillfällig riksföreståndare fullgör enligt 5 kap. 4 § regeringsformen statschefens uppgifter. Frågan är – i likhet med vad som gäller beslut inom ramen för konungens husmakt (se ovan avsnitt 5.7.1.) –om det här är fråga om en statschefsuppgift eller konungens personliga uppgift. För att det är fråga om en statschefsuppgift talar att förläningar av ordensvärdigheter internationellt sett är en uppgift som är nära knuten till statschefsämbetet. Om det ska vara fråga om ett så strängt kungligt prerogativ att en riksföreståndare inte skulle kunna träda in är mera tveksamt. I 1974 och ordensstadgar anges inte uttryckligen vad som gäller vid riksföreståndar- skap, och formuleringen ”Konungen är ordnarnas stormästare” i 1 § i dessa stadgar ger inte klart besked i frågan. Det beror på hur man tolkar ordet ’konungen’. Även i detta samman- hang torde en rimlighetsbedömning behöva göras, och framför allt vid längre riksförestån- darskap, t.ex. för en omyndig statschef, kan det anses mindre rimligt att alla belöningar för förtjänstfulla insatser ska behöva vila . 8.3.3.Ordensråd som rådgivande kommitté Utöver ordenskapitlet dess olika ämbets- och tjänstemän2339 har in- rättats s.k. ordensråd, rådgivande organ som skulle bidra till beredningen av urvalet av per- soner som skulle förlänas ordnar. väcktes en motion om att ett förbud mot att ko- nungen utdelade ordnar och adliga värdigheter skulle tas in i regeringsformen.2340 Konstitut- ionsutskottet noterade att regeringen hade sökt medverka till en begränsning av utdelandet av ordnar. Konungen hade tillsatt ett ordensråd, bestående av ordenskanslern och ordenssekreteraren och fyra andra personer, som hade fått till uppgift att granska förslag till ordensutnämningar.2341 Detta ordensråd ”fungerade ”,2342 men verksamheten synes sedan ha runnit ut i sanden. 2334 Areen och 1942 bd 1 s. 53-54. 2335 14 § ordensstadgar. 2336 12 § ordensstadgar. arkiv, Ordensprotokoll vol. XXXII, 1946-50, AIa:32. arkiv, Ordensprotokoll vol. XXXV, 1961-65, AIa:35. 2339 Se till dessa Areen och 1942 bd 1 s. 91-130. Dessa fyra personer var statsrådet , universitetskans- lern E. Trygger, generallöjtnanten . G. V. och landshövdingen . J. , se . arkiv, Handlingar rörande utredningen om ordensväsendets avskaffande, FXI:3, 1972-73, underdånig promemoria av , utredning angående ett reformerat ordensväsen, bilaga 1, remissyttrande s.d., s. 8. Jfr Areen och 1942 bd 2 s. 449-451. Ordens- och medaljväsendets rättsliga reglering I anslutning till en motion om avskaffande eller modernisering av ordensväsendet anförde protokollchef friherre att det kanske skulle ”förtjäna övervägas att i , såsom i åtskilliga andra länder är fallet, inrätta ett ordensråd med sådan sammansättning och sådana befogenheter, att därigenom större konsekvens och enhetlighet vid ordensförläningar än f. n. torde gälla skulle kunna genomföras.”2343 Inom parentes angavs att det existerande ordensrådet inte hade någon sådan uppgift, vilket trots allt antyder att det i någon form fanns kvar. tillsattes på nytt ett ordensråd, som skulle pröva frågor om ordensförläningar som inte grundades på utövande av tjänst . Landshövdingen , f.d. statssekreteraren och f.d. generalkonsuln utsågs till leda- möter.2344 I förslag till en nyordning av ordensväsendet fanns ett förslag till ett mer omfattande ordensråd. Det tänktes bestå av ordenskanslern, vice ordenskanslern, riksmarskalken, kabinettssekreteraren eller protokollchefen i Utrikesdepar- tementet och därutöver fyra till sex personer med kunskaper och erfarenhet från näringsliv, arbetsmarknad, vetenskap, konst, litteratur, humanitär och social verksamhet samt andra be- tydelsefulla samhällssektorer. Samråd mellan statschefen och regeringen kunde ske genom att ordensrådets förslag bringades till regeringens kännedom, att en regeringsledamot eller annan av regeringen utsedd person tillhörde ordensrådet eller att ordensrådets ledamöter utsågs efter samråd med statsministern.2345 Detta ordensråd blev dock inte verklighet, ef- tersom utdelningen av ordnar till svenska medborgare upphörde. 8.3.4.Förlust av ordensvärdighet och egen begäran om ordensutmärkelse Ingen utom riddaregillet (ordenskapitlet) hade enligt Serafimerordens stadga rätt att döma riddare eller ordensämbetsman dennes värdighet förlustig.2346 Beträffande Svärdsorden och angavs särskilt att ingen som inte var riddare fick bruka ordenstecknet; den som bröt mot detta skulle böta 2 silvermynt.2347 Ingen fick heller begära en orden för egen del eller för någon annan.2348 Skälet för detta var att ordensförläning skulle ske på konungens initiativ.2349 Redan från början fanns ett undantag för den tidpunkt då beslut om ordensförläningar skulle fattas; då, men endast då, var det tillåtet att föreslå någon annan till en utmärkelse. ändrades förbudet till att bara avse begäran för egen del: ”Begär någon en orden för sig, vare ovärdig att den någonsin undfå”.2350 2343 Andra kammarens första tillfälliga utskotts bet. 1947:8 s. 3-4. arkiv, Handlingar rörande utredningen om ordensväsendets avskaffande, FXI:3, 1972-73, underdånig promemoria av , utredning angående ett reformerat ordensväsen, bilaga 1, remissyttrande s.d.s. 2346 ordensförordning, 1 kap. 39 § stadgan för Serafimerorden. Se härtill Areen och 1942 bd 1 s. 43. 2347 ordensförordning, 1 kap. 16 § stadgan för Svärdsorden, 1 kap. 15 § stadgan för Nordstjärne- orden. 2348 ordensförordning, 1 kap. 26 § stadgan för Serafimerorden, 1 kap. 19 § stadgan för Svärdsor- den, 1 kap. 18 § stadgan för . 2349 Areen och 1942 bd 1 s. 40. 2350 Se härtill Areen och 1942 bd 1 s. 40. Ordens- och medaljväsendets rättsliga reglering Genom stadgar infördes bestämmelser om förlust av ordensvärdighet i stad- gorna för samtliga fyra ordnar,2351 och togs en gemensam regel in i 6 § bland de allmänna bestämmelserna: ”Förutom ordenskapitlet äger ingen domstol eller rätt makt att döma riddare, kommendör, ledamot eller ordensämbetsman sina ordnar eller ridderliga för- måner förlustig”.2352 Enligt ett kungl. brev till och hovrättens skulle domstolarna underrätta justitiekanslersämbetet om en riddare blivit dömd för ”sådana nesliga brott, att fråga om hans ordens fråntagande kan uppstå”. Straffet skulle enligt föreskriften inte verkställas förrän frågan om fråntagande av orden prövats av ordens- kapitlet, men den delen av föreskriften tillämpades inte längre på 1900-talet.2354 hade justitiekanslersämbetet fått in i genomsnitt en dom , och dessa domar hade vidarebefordrats till Kungl. Även enligt ordensstadgar gäller enligt 5 § att ordenskapitlet äger förklara inne- havare av orden densamma förlustig (jfr ovan avsnitt 3.4.4.). Det finns ett exempel på ett sådant beslut.2356 8.3.5.Är Kungl Maj:ts Orden en myndighet eller någon annan verksamhetsform? Ordenskapitlet hanterade, utöver utnämningsärenden, dels den ekonomiska förvalt- ningen av ordnarnas tillgångar, dels frågor som rörde sjuk- och fattigvårdsväsendet och Se- rafimerlasarettet.2357 Serafimerordensgillet, överinseendet över sjukvården Serafimerriddarna hade som särskild uppgift att ha överinseende över landets sjuk- och fattighus och att få fram medel till understöd för dessa.2358 Här finns bakgrunden till Serafi- merlasarettet, som öppnades år 1752.2359 riksdag upphävde denna föreskrift, men återinförde den år 1773.2360 inrättade genom en bilaga till ordenskapitlets protokoll Serafimerordensgillet, ett särskilt gille inom orden som på nytt skulle ha överinseende över barnhus, hospital och lasarett i hela riket. Tre nya värdigheter som ämbetsmän inom Serafimerorden skapades, de tre s.k. kommendörerna av alla Kungl. 2351 ordensförordning, 1 kap. 43 § stadgan för Serafimerorden, 1 kap. 10 § stadgan för Svärdsor- den, 1 kap. 10 § stadgan för , 1 kap. 9 § stadgan för . 2352 6 § ordensstadgar. 2353 Dessa föreskrifter var återgivna i lagboken under 19 kap. 12 § års upplaga. 2354 Allmänna beredningsutskottets bet. 2355 Ds Fi 1972:5 s. 21.