sou · H9B364 · 2021-07-20 00:00:00 — i huvudsak skulle ersätta sådana negativa upplevelser som vid vissa brott i stället kunde ersättas genom kränkningsersättning, dvs. de upplevelser som kompenserades kunde alltså vara snarlika även om orsakerna till de negativa upplevelserna skiljde sig åt vid de olika ersättningsposterna (prop. 2017/18:7 s. 32). Den särskilda anhörigersättningen skulle också utgöra en ny typ av rent ideellt skadestånd och den bör utgå vid sidan av ersättningen för personskada. Skadan blir närmast att betrakta som en direkt skada för den anhörige och inte som en följdskada till den avlidnes person- skada (jfr 5 kap. 2 § första stycket 3 skadeståndslagen). Det bör där- för inte ske någon samordning med den ideella personskadeersätt- ning som kan utgå till efterlevande anhöriga. Anhöriga som stått den avlidne särskilt nära bör ha rätt till särskild anhörigersättning Enligt 5 kap. 2 § första stycket 3 skadeståndslagen har den som stod den avlidne särskilt nära rätt till ersättning för personskada som åsamkats honom eller henne till följd av dödsfallet. När Kommittén om ideell skada föreslog den aktuella avgränsningen motiverades den bland annat med att den gav utrymme för en nyanserad bedömning med hänsyn till de särskilda omständigheter som kunde föreligga i det enskilda fallet (SOU 1995:33 s. 391 f.). Att i lagen räkna upp vissa personkategorier som ersättningsberättigade ansågs vara en allt för stelbent lösning och det angavs få bli en uppgift för rättstillämp- ningen att närmare precisera när omständigheterna var sådana att detta krav för rätt till skadestånd var uppfyllt. Regeringen instämde i den bedömningen (prop. 2000/01:68 s. 21). Det har i vissa sammanhang framförts kritik mot hur man i rätts- tillämpningen tolkat det aktuella närståendebegreppet. Det är möjli- gen naturligt med tanke på hur avgränsningen är utformad. Rekvisitet är öppet formulerat, men det framgår av förarbetena att kretsen av särskilt närstående ska tolkas relativt snävt och främst avse personer i samma etablerade hushållsgemenskap. Det öppnar för vissa tolk- ningssvårigheter, men också för kritik mot hur det tillämpas. Den ersättningsberättigade kretsen och hur man ska avgränsa den klar- görs dock allteftersom och skadenämnderna (t.ex. och ) Stärkt rätt till ideell ersättning för efterlevande anhöriga utvecklar sin praxis. Denna praxis kan redan nu anses ge relativt tydliga riktlinjer för tolkningen. Enligt vår uppfattning finns det klara fördelar med ett begrepp som ger utrymme för nyanserade bedömningar och som kan utveck- las . Den avgränsning av den ersättningsberättigade kretsen som gäller enligt 5 kap. 2 § första stycket 3 skadeståndslagen har dessutom med tiden kommit att bli relativt etablerad och vi anser att den utgör en rimlig avgränsning även av den krets av anhöriga som bör ges rätt till särskild anhörigersättning. En sådan lösning innebär dock, som antytts ovan, att den ersättningsberättigade kretsen blir relativt begränsad. Det vore emellertid ologiskt att ge en vidare krets av anhöriga än de som omfattas av bestämmelsen om s.k. anhöriger- sättning rätt till särskild anhörigersättning och det framstår vare sig som rättvist eller följdriktigt att göra kretsen snävare. Vi anser därför att de anhöriga som stod den avlidne särskilt nära i den mening som avses i 5 kap. 2 § första stycket 3 skadeståndslagen också bör ha rätt till särskild anhörigersättning givet att förutsättningarna i övrigt för sådan ersättning är uppfyllda. Ersättning bör inte utgå om det är uppenbart oskäligt Något bör slutligen sägas om den situationen att en anhörig i ett straffrättsligt relevant avseende på något sätt medverkat till dödsfal- let. I ett sådant fall borde den anhörige sannolikt redan på grund av allmänna skadeståndsrättsliga principer inte ha rätt till något skade- stånd. En allmän förutsättning för skadeståndsskyldighet är t.ex. att skadan ska ha drabbat någon annan än den skadeståndsskyldige själv. Samtycke till egen skada är också en klassisk grund för bortfall av skadeståndsansvar. För att det inte ska råda någon tvekan om att det finns utrymme att neka ersättning i ett sådant fall är det dock vår uppfattning att bestämmelsen om särskild anhörigersättning bör in- nehålla en säkerhetsventil för fall då det skulle framstå som direkt stötande om sådan ersättning dömdes ut till någon eller några anhö- riga. Vi anser därför att det bör anges i bestämmelsen att rätten till särskild anhörigersättning inte gäller om det skulle vara uppenbart oskäligt. Det kan inte uteslutas att det även finns andra situationer än den ovan beskrivna då en annars ersättningsberättigad anhörig haft en så Stärkt rätt till ideell ersättning för efterlevande anhöriga nära koppling till den händelse vid vilken dödsfallet inträffade att det kan finnas skäl att tillämpa ventilen. Det bör emellertid överlämnas till rättstillämpningen att närmare klargöra i vilka situationer som det vore uppenbart oskäligt att en i övrigt ersättningsberättigad an- hörig fick särskild anhörigersättning. Utgångspunkten bör dock vara att säkerhetsventilen ska tillämpas restriktivt. 8.4.5Principer för bestämmande av den särskilda anhörigersättningen Vårt förslag: Särskild anhörigersättning ska bestämmas obero- ende av omständigheterna i det enskilda fallet till ett skäligt be- lopp som är lika stort för var och en av de ersättningsberättigade. Ersättningen bör bestämmas på ett helt schablonmässigt sätt till ett lika stort belopp för varje ersättningsberättigad anhörig Till att börja är det vår uppfattning att varje dödsfall bör betraktas som en färdig skada. Det betyder att det bör utgå en särskild anhö- rigersättning för varje person som en efterlevande anhörig förlorat på ett sådant sätt att rätt till ersättning föreligger. Frågan är dock hur denna ersättning ska bestämmas. I vissa av de andra nordiska länderna anges i lag vissa faktorer som ska beaktas vid bestämmandet av den rent ideella ersättningens stor- lek. Det kan t.ex. handla om gärningens (dvs. brottets) art, graden av lidande som gärningen gett upphov till och relationen mellan den avlidne och den efterlevande. Även i där motsvarande ersätt- ningsform fastställs med en hög grad av schablonisering görs det t.ex. skillnad på om det varit fråga om ett uppsåtligt dödande eller ett grovt oaktsamt handlande. Det är i praktiken omöjligt att i pengar värdera en nära anhörigs bortgång. Det är också en närmast omöjlig uppgift att försöka differen- tiera ersättningsnivåerna på ett värdigt och rättvist sätt. Den särskilda anhörigersättningens främsta syfte bör i stället vara att bekräfta den anhöriges upplevelse och bidra till viss upprättelse. I likhet med vad som gäller för många andra former av rent ideella skadestånd så bör utgångspunkten vara att bedömningen av ersättningens storlek ska Stärkt rätt till ideell ersättning för efterlevande anhöriga ske efter skälighet. Ersättningen behöver nämligen kunna utvecklas . Det kan t.ex. handla om att ersättningsnivån bör justeras med hänsyn till penningvärdesförändringar, den allmänna utveck- lingen på ersättningsnivåerna för andra ideella skadestånd eller en allmänt förändrad syn i samhället på hur den här typen av skador bör ersättas. En skälighetsbedömning möjliggör att den typen av hänsyn kan tas. Andra former av differentiering av ersättningens storlek skulle dock enligt vår bedömning inte bidra till att syftet med ersättningen kunde uppnås i någon högre utsträckning. Den uppfattningen har bekräftats vid våra kontakter med externa aktörer. Det som efterfrå- gas är snarare schabloniserade ersättningsbelopp. En sådan ordning skulle – i detta avseende – bidra till enklare och mer förutsebara proces- ser för de anhöriga. Det beror dels på att det handlar om att värdera saker som i grunden inte kan värderas i pengar, dels på att det finns en risk för mer betungande och ovärdiga processer för det fall många olika omständigheter tillåts påverka bestämmandet av ersättningens storlek i det enskilda fallet. Det senare gäller särskilt om man skulle låta en bedömning av närheten i relationen mellan den avlidne och den efterlevande påverka ersättningsnivån. Vår uppfattning är därför att den särskilda anhörigersättningen bör bestämmas på ett helt schablon- mässigt sätt oberoende av omständigheterna i det enskilda fallet och till ett lika stort belopp för varje ersättningsberättigad anhörig. Nästa fråga är på vilken nivå den särskilda anhörigersättningen bör ligga vid införandet. Det främsta syftet med ersättningen bör som sagt vara att den ska ge en form av bekräftelse och upprättelse till personer som förlorat en nära anhörig till följd av ett allvarligt brott. Om ersättningen ska uppfattas på det sättet kan den inte ligga på en allt för låg nivå. En för låg ersättning skulle närmast riskera att ge motsatt effekt. I sammanhanget bör dock beaktas att den personskadeersättning som också kommer att betalas till de efterlevande anhöriga som vi föreslår bör få rätt till särskild anhörigersättning är förhållandevis hög. Vi föreslår inte några ändringar i det avseendet. Nivån på den särskilda anhörigersättningen bör därför bestämmas på ett sådant sätt att också den samlade ersättningsnivån framstår som rimlig. Stärkt rätt till ideell ersättning för efterlevande anhöriga Eftersom det handlar om en rent ideell ersättning som skulle be- talas med anledning av att någon begått ett mycket allvarligt brott framstår det vidare som naturligt att i någon mån beakta och förhålla sig till de belopp som döms ut i kränkningsersättning. Vi anser alltså att ersättningens storlek inte bör sättas så lågt att den riskerar att motverka sitt syfte, men inte heller så högt att den jämfört med de belopp som döms ut i kränkningsersättning framstår som svårförståelig. Vidare bör den samlade ersättningen för den ide- ella personskadan (dvs. normalt ) och den särskilda anhörigersättningen hamna på en rimlig nivå. Utifrån dessa utgångspunkter och med beaktande av att de ökade offentligfinansiella kostnader som förslaget kan förväntas leda till måste kunna finansieras är det vår uppfattning att skulle kunna utgöra en rimlig ersättningsnivå på den särskilda anhörigersätt- ningen när denna införs. Det innebär en sammanlagd schabloniserad ersättning på till efterlevande anhöriga som förlorat en närstående till följd av ett uppsåtligt eller grovt oaktsamt brott. Någon möjlighet till jämkning bör inte införas I skadeståndslagen finns det en möjlighet att jämka ett skadestånd avseende sak- och personskada eller ren förmögenhetsskada på grund av medvållande (6 kap. 1 § skadeståndslagen). Om en skadelidande genom vållande har medverkat till en sakskada eller ren förmögen- hetsskada, kan ersättningen sättas ner eller jämkas. Detsamma gäller om en skadelidande uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet har medverkat till den egna personskadan. Har personskada lett till döden, kan sådant skadestånd som avses i 5 kap. 2 § också jämkas, om den avlidne uppsåtligen har medverkat till dödsfallet. Sådan jämkning förekommer dock i praktiken sällan (prop. 2000/01:68 s. 76). Jämk- ning av skadestånd enligt 6 kap. 1 § sker efter vad som är skäligt med hänsyn till graden av vållande på ömse sidor och omständigheterna i övrigt. Jämkning av skadestånd för personskada vid någon annans döds- fall kan vidare aktualiseras på grund av den efterlevande anhöriges medverkan. Enligt bestämmelsen ska ju jämkning ske om den skade- lidande – dvs. den anhörige – har medverkat till sin skada uppsåtligen Stärkt rätt till ideell ersättning för efterlevande anhöriga eller genom grov oaktsamhet (prop. 2000/01:68 s. 76). Även sådan jämkning torde dock relativt sällan komma i fråga. Bestämmelsen om jämkning gäller inte för kränkningsersättning eller för annan ideell skada vid överträdelser av . Utgångspunkten i dessa fall är i stället att den skadelidandes eget bete- ende ska påverka skadebedömningen, dvs. om han eller hon alls har utsatts för en ersättningsgill kränkning, och hur ersättningens stor- lek bestäms (prop. 2000/01:68 s. 50 f. och prop. 2017/18:7 s. 41 f.). Vår bedömning är att den rent ideella skada som är avsedd att er- sättas genom den särskilda anhörigersättningen bör hanteras på ett liknande sätt som andra rent ideella skadestånd. Det finns här ut- rymme att låta den skadelidandes eget agerande påverka skadebedöm- ningen, men däremot inte hur ersättningens storlek bestäms. Det handlar vid skadebedömningen om fall när den föreslagna ventilen skulle kunna anses tillämplig, dvs. fall då det skulle framstå som uppen- bart oskäligt att särskild anhörigersättning dömdes ut. Den särskilda anhörigersättningens storlek är däremot tänkt att bestämmas helt schablonmässigt, i den delen bör den skadelidandes eget agerande alltså inte kunna beaktas. 8.4.6Andra ändringar i skadeståndslagen Vårt förslag: Det föreslås en rad andra ändringar i skadestånds- lagen. Innebörden av dessa är att vissa bestämmelser görs tillämp- liga på den nya ersättningsformen särskild anhörigersättning. Skälen för våra förslag I 2 kap. 4 och 5 §§ skadeståndslagen finns självständiga skadestånds- bestämmelser som lindrar det skadeståndsansvar som följer av 1– 3§§ i samma kapitel. Bestämmelserna är tillämpliga på barn och ung- domar under (4 §) och personer med psykisk störning (5 §). I praktiken blir det sällan aktuellt att tillämpa dessa bestämmelser vid sådana brott som krävs för att särskild anhörigersättning ska dö- mas ut (jfr dock t.ex. rättsfallet NJA 1999 s. 441). För systematikens skull bör dock bestämmelserna bli tillämpliga även på det skade- ståndsansvar som följer av vårt förslag om särskild anhörigersättning. Stärkt rätt till ideell ersättning för efterlevande anhöriga På motsvarande sätt bör bestämmelserna i 3 kap. skadeståndslagen om skadeståndsansvar för annans vållande och det allmänna ändras i relevanta delar så att de omfattar den nya ersättningsform som vi nu föreslår. De bestämmelser som berörs är 3 kap. 1, 2, 4 och 5 §§. En fordran på skadestånd för ideell skada kan ärvas, om ett er- sättningskrav har framställts före den skadelidandes död (6 kap. 3 § skadeståndslagen). Rätten till särskild anhörigersättning bör när det gäller rätten till arv hanteras på samma som andra skadestånd för ideell skada enligt skadeståndslagen. Detta föranleder en ändring i 6 kap. 3 § skadeståndslagen. I 6 kap. 6 § skadeståndslagen finns slutligen en bestämmelse som behandlar brottsoffers ansvar för rättegångskostnader. Den innebär en viss begränsning i den skadelidandes skyldighet att ersätta mot- partens kostnader i förhållande till regler (se sär- skilt 18 kap. 1 § och 18 kap. 15 §). Bestämmelsens första stycke avser skadelidande som fått ersättning för kränkning medan andra stycket gäller personskador av ideellt slag. De närmare övervägandena bakom bestämmelsen finns i prop. 1999/2000:47. Enligt vår mening bör den särskilda anhörigersättningen i rättegångskostnadshänseende behand- las på samma sätt som ersättning för kränkning. Det är i båda fallen fråga om en rent ideell ersättningsform som syftar till att bekräfta och ge upprättelse för en hemsk upplevelse och en psykisk påfrestning. Vårt förslag: Det ska gå att få brottsskadeersättning för den skada som ersätts enligt den föreslagna bestämmelsen om särskild an- hörigersättning. Det införs en bestämmelse i brottsskadelagen med denna innebörd. Vidare införs följdändringar i ett par be- stämmelser i lagen. Skälen för våra förslag Om gärningspersonen inte kan betala ett skadestånd och det inte heller finns någon försäkring som täcker hela skadan, kan den ska- delidande ha rätt till brottsskadeersättning från staten. Brottsskade- ersättning betalas i första hand för personskada och för kränkning Stärkt rätt till ideell ersättning för efterlevande anhöriga (4 och 5 §§ brottsskadelagen). Vidare betalas i vissa fall ersättning för sakskada och ren förmögenhetsskada (6–8 §§) och beträffande händelser som inträffat före till barn som bevittnat brott (tidigare 9 §). Vårt förslag om särskild anhörigersättning innebär att det införs en ny ansvarsregel i skadeståndslagen. Ersättningsansvar enligt den nya bestämmelsen kommer endast att aktualiseras vid mycket allvar- liga brott. Brottsskadeersättningen utgör en central del i samhällets arbete med att minska skadeverkningarna av brott. Regeringen an- förde också vid införandet av den nya brottsskadelagen att strävan bör vara att brottsskadeersättning så långt som möjligt ska täcka brottsoffers skador (prop. 2013/14:94 s. 32). Vi anser därför att brottsskadeersättning fullt ut bör kunna utgå även för sådan skada som är tänkt att ersättas genom den särskilda anhörigersättningen. Eftersom det är fråga om en rent ideell ersättningsform som inte är helt olik kränkningsersättningen bör regeln utformas på väsentli- gen samma sätt som den som gäller brottsskadeersättning för kränk- ning (5 §). Rätten till brottsskadeersättning i nu aktuellt avseende är dock tänkt att ha samma omfattning som rätten till särskild anhörig- ersättning enligt skadeståndslagen. Detta bör komma till tydligt ut- tryck i den nya bestämmelse som föreslås i brottsskadelagen. Vidare bör brottsskadeersättning för särskild anhörigersättning bestämmas enligt skadeståndslagen. I den utsträckning en domstol har prövat ett yrkande om särskild anhörigersättning i sak, ska Brottsoffermyn- digheten som huvudregel inte få bestämma brottsskadeersättningen i den delen till ett lägre belopp än vad som följer av domstolens av- görande. Eftersom den särskilda anhörigersättningen är tänkt att vara helt schabloniserad borde det dock inte bli särskilt vanligt att avvikande belopp döms ut av domstolarna. Detta bör ju endast ske som en del i en praxisutveckling där beloppet höjs för alla skadeli- dande anhöriga. Inte heller bör det införas någon beloppsgräns av det slag som gäller för t.ex. personskada (se 14 § brottsskadelagen). Det beror främst på att det är fråga om en skadetyp som i hög grad motiverar full kompensation (jfr prop. 2013/14:94 s. 33 f.). Efter- som det inte kommer att handla om så många fall eller så stora be- lopp motiveras inte heller en begränsningsregel av offentligfinansiella skäl. Följdändringar bör vidare göras i 17 och 32 §§ brottsskadelagen så att bestämmelserna blir tillämpliga på den brottsskadeersättning Stärkt rätt till ideell ersättning för efterlevande anhöriga som betalas för den skada som ersätts enligt bestämmelsen om särskild anhörigersättning. Paragraferna reglerar verkan av en skadelidandes död (17 §) och förutsättningarna för utmätning av brottsskade- ersättning (32 §). Den allmänna jämkningsregeln i 12 § första stycket brottsskade- lagen är enligt nuvarande ordning tillämplig på all form av brottsska- deersättning (prop. 1977/78:126 s. 49, prop. 2013/14:94 s. 80 och Dereborg och , Brottsskadelagen, 2014:322, kommentaren till 12 §, version 1). Det bör inte ändras i och med att det blir möjligt att få brottsskadeersättning för den skada som ersätts genom den särskilda anhörigersättningen. Regeln bör redan i sin nuvarande utformning bli tillämplig på sådan brottsskadeersättning. Några änd- ringar i 12 § föreslås därför inte. Regeln – som motiveras av andra skäl än de skadeståndsrättsliga reglerna – har beskrivits närmare i av- snitt 8.2.6. 8.4.8Ingen ändring i trafikskadelagen m.m. Vår bedömning: Det bör inte göras några ändringar i trafikska- delagens bestämmelser. Det finns inte heller anledning att göra någon ändring i andra lagar. Skälen för vår bedömning I trafikskadelagen finns bestämmelser om ersättning för trafikska- dor och regler om obligatorisk trafikförsäkring. Lagen bygger på s.k. no-fault-principer, dvs. att ersättning för trafikskador – med undan- tag för s.k. kollisionsskador – ska utgå oberoende av vållande, alltså på strikt grund. De skador som ersätts enligt lagen är person- eller sakskador (se 9 § trafikskadelagen). Det betyder bland annat att kränk- ningsersättning inte kan utgå enligt trafikskadelagen vid brott som begås genom användande av ett motordrivet fordon. Inte heller kan annan ideell skada enligt 3 kap. 4 § första stycket 2 skadeståndslagen komma i fråga som trafikskadeersättning. Ersättningsformer av rent ideellt slag omfattas alltså inte av trafik- skadelagens regler. Enligt vår mening finns det inte skäl att göra någon annan bedömning när det gäller den särskilda anhörigersättning som Stärkt rätt till ideell ersättning för efterlevande anhöriga Den utgör en rent ideell ersättningsform som i detta avseende närmast är att jämföra med kränkningsersättning och ersätt- ning för annan ideell skada enligt 3 kap. 4 § skadeståndslagen. Vi före- slår därför inte någon ändring i trafikskadelagens bestämmelser. Även patientskadelagen innehåller hänvisningar till bland annat bestämmelserna om beräkning av ersättning för personskada och an- hörigersättning i skadeståndslagen (8 §). Inte heller i denna lag finns någon hänvisning till bestämmelserna om kränkningsersättning. Det bör därför – i linje med resonemanget gällande trafikskadelagen – inte göras några ändringar i patientskadelagen med anledning av att en rätt till särskild anhörigersättning införs. Utöver detta regleras i ett antal andra lagar en rätt till ersättning för främst person- och sakskada som ska beräknas en- ligt skadeståndslagens regler. Dessa lagar påverkas inte av de ändringar som föreslås. Det bör inte heller göras några ändringar i dessa lagar med anledning av våra förslag. 9Utvidgade utmätningsmöjligheter till förmån för brottsoffer En annan fråga som berör brottsoffers rätt till skadestånd handlar om möjligheten för ett brottsoffer att få sitt skadestånd betalt av gärningspersonen. Enligt nu gällande rätt finns det ett förbud mot att utmäta vissa typer av skadestånd. Det betyder att de pengar som en person i dessa fall får inte mot den personens vilja kan användas till betalning av hans eller hennes skulder. Regleringen om utmät- ningsförbudet har kommit att kritiseras i vissa delar. En av de ersättningsformer som inte får utmätas är skadestånd som betalats av staten med anledning av ett frihetsberövande, dvs. främst ersättning enligt den s.k. frihetsberövandelagen (se avsnitt 5.6). Kri- tiken har handlat om att personer som får sådan ersättning i vissa fall har skulder till brottsoffer och att pengarna då inte kan tas i anspråk för betalning till brottsoffret. Det har gjorts gällande att det vore rimligt om ersättningen i vart fall kunde utmätas för betalning av skulder till brottsoffer. Vi har därför fått i uppdrag att ta ställning till hur reglerna om förbud mot utmätning av skadestånd för ett fri- hetsberövande bör ändras för att i större utsträckning möjliggöra ut- mätning till förmån för brottsoffer. En annan fråga som vi uppmärksammat under utredningens gång är företrädesordningen vid utmätning av lön m.m. Löneutmätning är nämligen en väldigt effektiv verkställighetsform, ungefär en tred- jedel av de belopp som driver in kommer från löneutmätning. Om löneutmätning sker för flera skul- der ska de pengar som kommer in fördelas mellan skul- derna enligt en särskild företrädesordning som framgår av lag. Enligt denna ordning har bland annat fordringar avseende underhållsbidrag och vissa statliga skatter och avgifter företräde och är prioriterade Utvidgade utmätningsmöjligheter till förmån för brottsoffer framför andra fordringar. Fordringar avseende skadestånd på grund av brott har inte något företräde i detta sammanhang utan de har lika rätt som andra oprioriterade fordringar. Ytterligare ett sätt att i större utsträckning möjliggöra att brottsoffer får sina skadestånd be- talda skulle kunna vara att ge fordringar som avser skadestånd på grund av brott företräde vid löneutmätning. En sådan ordning skulle också bidra till att finansiera våra förslag om bland annat höjda nivåer på kränkningsersättningen och särskild anhörigersättning. I detta kapitel behandlas bland annat frågan om betalning av skade- stånd och utmätning för betalning av skadestånd översiktligt.