sou · H9B340 · 2021-06-01 00:00:00 — Av 1 § ersättningsförord- ningen1 framgår att ersättningen för dold mervärdesskatt som hu- vudregel lämnas av kostnaden vid upphandling eller bidragsgivning. Vid upphandling enligt ansöker kommunen om ersättning för dold mervärdesskatt enligt 5 § LEMK genom att uppge upp- handlingskostnaden. Ersättningsbeloppet för den dolda mervärdes- skatten beräknas på så sätt att om kommunen får en faktura med beloppet inom ramen för en upphandling ansöker kom- munen om ersättning med som underlag. Ersättnings- beloppet uppgår då till av fakturabeloppet, dvs. När valfrihetssystem enligt LOV tillämpas ansöker kommunen om ersättning för dold mervärdesskatt genom att uppge utbetalt be- lopp till de utförare som tecknat kontrakt enligt LOV. Ersätt- ningsbeloppet för den dolda mervärdesskatten på be- räknas på samma sätt som vid upphandling enligt LOU.2 En kommun som lämnar bidrag till näringsidkare som bedriver verksamhet inom sjukvård, tandvård, social omsorg och utbildning 1Förordningen (2005:811) om ersättning för viss mervärdesskatt för kommuner, regioner, kommunalförbund och samordningsförbund. 2008/09:29 s. 128 anförs att anskaffning av tjänster enligt LOV får anses omfattas av tillämpningsområdet för 5 § LEMK och 1 § ersättningsförordningen. Rättslig bakgrund för beräkningarna har rätt till ersättning för dold mervärdesskatt enligt 5 § LEMK. Vid ansökan om ersättning för dold mervärdesskatt vid bidragsgivning uppges bidragsbeloppet. Om kommunen betalar till exempel i bidrag uppgår kommunens ersättning för dold mer- värdesskatt till . 8.2Grundläggande regler för de undantagna verksamheterna Från gäller en ny hälso- och sjukvårdslag (2017:30), HSL. HSL innehåller de grundläggande reglerna för all hälso- och sjukvård. Med hälso- och sjukvård förstås åtgärder för att medicinskt förebygga, utreda och behandla sjukdomar och skador. Till hälso- och sjukvården hör också sjuktransporter och att ta hand om avlidna (2 kap. 1 § HSL). I HSL regleras bland annat de skyldigheter som vårdgivarna och huvudmännen har. Med vårdgivare avses statlig myndighet, region, kommun, annan juridisk person eller enskild näringsidkare som bedriver hälso- och sjukvårdsverksamhet (2 kap. 3 § HSL). Det innebär att det inte är den som faktiskt utför vården som räknas som vårdgivare enligt HSL. I patientlagen (2014:821) tydliggörs patientens ställning, inte- gritet, självbestämmande och delaktighet. Lagen innebär bland annat att patienten kan välja utförare av offentligt finansierad öppen vård i hela landet. I patientsäkerhetslagen (2010:659), PSL, finns bland annat be- stämmelser om vårdgivarnas ansvar för systematiskt patientsäker- hetsarbete. Där stadgas bland annat att vårdgivaren ska planera, leda och kontrollera verksamheten på ett sätt som leder till att kravet på god vård upprätthålls (3 kap. 1 § PSL). I patientsäkerhetslagen finns vidare bestämmelser om legitimation och behörighet för vårdper- sonal, skyldigheter för hälso- och sjukvårdspersonal samt tillsyn av Inspektionen för vård och omsorg () och Hälso- och sjuk- vårdens ansvarsnämnd (). I delas ansvaret för hälso- och sjukvården mellan staten, regioner och kommuner. Staten ansvarar för den övergripande hälso- och sjukvårdspolitiken. Regionerna har det grundläggande ansvaret att erbjuda en god hälso- och sjukvård. Kommunerna ska erbjuda god Rättslig bakgrund för beräkningarna hälso- och sjukvård åt personer i vissa boendeformer och verksam- heter, men inte sådan hälso- och sjukvård som ges av läkare. Den region eller den kommun som ansvarar för att erbjuda hälso- och sjukvård benämns i HSL som huvudman. Regioner och kom- muner kan bedriva den hälso- och sjukvård som de ansvarar för i egen regi eller sluta avtal med någon annan att utföra den. En uppgift som innefattar myndighetsutövning får dock inte överlämnas till en juridisk person eller en enskild individ. I syfte att förtydliga vad som redan gällde anges i 15 kap. 1 § HSL att regioner och kommuner behåller sitt huvudmannaskap om uppgifter överlämnas till någon annan genom avtal.3 Regionerna måste organisera primärvården så att den enskilde kan välja utförare samt ha tillgång till och välja en fast läkarkontakt, dvs. genom valfrihetssystem enligt LOV. För övrig verksamhet inom hälso- och sjukvården är det frivilligt att införa valfrihetssystem. Val- frihetssystem enligt LOV inom hälso- och sjukvården kallas i regel för vårdval eller hälsoval. Inom ett vårdvalssystem kan patienten välja utförare och ersättningen följer patientens val. I de fall regionen sluter avtal med någon annan att bedriva hälso- och sjukvård, men val- frihetssystem enligt LOV inte används, används i stället regelverket i . En läkare kan enligt lagen (1993:1651) om läkarvårdsersättning bedriva privat verksamhet via det nationella ersättningssystemet, som också kallas nationella taxan. Nationella taxan innebär att vård- givaren har en etablering knuten till egen fysisk person även om själva verksamheten sedan bedrivs i bolagsform. Den ekonomiska ersättningen fastställs i förordningen (1994:1121) om läkarvårdser- sättning. Motsvarande regler finns även för fysioterapeuter.4 Även vid den här typen av avtal ska regionerna som huvudregel tillämpa eller LOV. Det krävs som huvudregel inte något tillstånd för att bedriva verksamhet inom sjukvården. Den som vill bedriva hälso- och sjuk- vårdsverksamhet ska emellertid anmäla det till senast en månad innan verksamheten påbörjas (2 kap. 1 § PSL). 2016/17:43 s. 115. 4Lagen (1993:1652) om ersättning för fysioterapi respektive förordningen (1994:1120) om ersättning för fysioterapi. Rättslig bakgrund för beräkningarna Tandvårdslagen (1985:125), TvL, reglerar tandvården och är en ram- lag precis som HSL. Med tandvård avses åtgärder för att förebygga, utreda och behandla sjukdomar och skador i tandhålan (1 § TvL). I lagen (2008:145) om statligt tandvårdsstöd definieras vårdgivare som en fysisk eller juridisk person som yrkesmässigt bedriver tand- vård. Det är vårdgivaren som ska planera, leda och kontrollera verk- samheten så att kravet på god vård i tandvårdslagen upprätthålls (3 kap. 1 § PSL). Regionerna ska erbjuda en god tandvård åt sin befolkning. Tand- vården för vuxna är avreglerad vilket innebär att folktandvården (regionernas tandvårdsorganisation) och privata vårdgivare konkur- rerar på en öppen marknad när det gäller dessa patienter. Regionerna har ett särskilt ansvar för barn- och ungdomstandvård, specialist- tandvård för vuxna samt tandvård som riktar sig till personer med särskilda behov (5, 7 och 8 §§ TvL). Statligt tandvårdsstöd lämnas i form av allmänt tandvårdsbidrag, särskilt tandvårdsbidrag och tandvårdsersättning. Det statliga stödet för utförd tandvård betalas ut till vårdgivaren efter att denne ansökt hos . beslutar om reglerna för högkostnadsskyddet och om det särskilda tandvårdsbidraget. Det statliga tandvårdsstödet utgår till såväl folktandvården som till de privata vårdgivarna. Den privata tandvården finansieras av det statliga stödet från samt patientavgifterna som patienterna betalar själva. En region får sluta avtal med någon annan om att utföra de upp- gifter som regionen ansvarar för enligt tandvårdslagen. Uppgifter som innefattar myndighetsutövning får dock inte överlämnas till en juridisk person eller en enskild individ (5 § tredje stycket TvL). Verksamhet som regionerna ansvarar för inom tandvården, till exempel barn- och ungdomstandvård, kan således överlåtas till pri- vata aktörer genom upphandling enligt och . Vuxentand- vården däremot, som bedrivs på en öppen marknad, grundar sig inte på ett avtal mellan regionerna och de privata vårdgivarna. De privata vårdgivarna får sin ersättning för vuxentandvården enligt reglerna om statligt tandvårdsstöd och genom patientavgifterna. Rättslig bakgrund för beräkningarna Enligt 2 § LEMK har regionerna rätt till ersättning för ingående skatt som inte får dras av eller för vilken rätt till återbetalning saknas enligt mervärdesskattelagen. Någon motsvarande rätt till ersättning finns inte för de privata utförarna av tandvård. Som påpekades i den tidi- gare utredningens slutbetänkande, SOU 2015:93, kan denna skillnad i rätt till ersättning för ingående mervärdesskatt ge upphov till kon- kurrenssnedvridning för vuxentandvårdens del. För att undvika ef- fekten av en sådan snedvridning har regionerna i stor utsträckning interna regler som innebär att folktandvården inte får tillgodoräkna sig ersättningen för ingående mervärdesskatt genom att ersättningen behålls centralt inom regionerna och således inte tillfaller folktand- vården.5 Begreppet social omsorg är hämtat från mervärdesskattelagstift- ningen. Med social omsorg förstås enligt 3 kap. 7 § mervärdesskatte- lagen, ML, ”offentlig eller privat verksamhet för barnomsorg, äldre- omsorg, stöd och service till vissa funktionshindrade och annan jäm- förlig social omsorg”. Inom den lagstiftning som reglerar bedrivandet av verksamheten i fråga används i stället ofta begreppet socialtjänst. Det finns ingen enhetlig definition av det begreppet, men viss led- ning ges i de definitioner som finns i 26 kap. 1 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) och i 2 § lagen (2001:454) om behandling av personuppgifter inom . Med socialtjänst avses enligt dessa lagar bland annat verksamhet enligt lagstiftningen om social- tjänst och den särskilda lagstiftningen om vård utan samtycke av unga eller av missbrukare samt verksamhet som i annat fall handhas av socialnämnd eller av . Det är kommunerna som ansvarar för inom kom- munen och har det yttersta ansvaret för att de enskilda invånarna får det stöd och den hjälp som de behöver. Inom sektorn tillhandahålls många olika typer av insatser, till exempel stöd och hjälp till utsatta 5Se SOU 1999:133 s. 108 och SOU 2001:36 s. 102 f. samt rapportserie 2004:1, Tandvård och konkurrens, s. 76. Rättslig bakgrund för beräkningarna barn och deras familjer, vård och behandling av missbrukare, daglig vård och omsorg av äldre, stöd och service till funktionshindrade samt ekonomiskt bistånd till människor med försörjningsproblem. De centrala lagarna på området är socialtjänstlagen (2001:453) och lagen om stöd och service till vissa funktionshindrade (1993:387). Inspektionen för vård och omsorg, , bedriver tillsyn på om- rådet samt prövar ansökningar om tillstånd för enskilda verksam- heter inom och enligt lagen om stöd och service till vissa funktionshindrade. Socialtjänstlagen (2001:453), SoL, innehåller bland annat bestäm- melser om övergripande mål och principen om kom- munens yttersta ansvar för att den enskilde får det stöd och den hjälp som han eller hon behöver. Utgångspunkten i socialtjänstlagen är att den som inte själv kan tillgodose sina behov eller kan få dem tillgo- dosedda på annat sätt har rätt till bistånd av försörjning (försörjningsstöd) och för sin livsföring i övrigt. Den enskilde ska genom biståndet tillförsäkras en skälig levnadsnivå (4 kap. 1 § SoL). Med begreppet ”livsföring i övrigt” avses alla de olika behov som den enskilde kan ha för att tillförsäkras en skälig levnadsnivå och som inte omfattas av försörjningsstödet. Det kan exempelvis vara fråga om bistånd till läkarvård eller tandvård, vård- och behandlings- insatser för missbrukare, hemtjänst, särskilt boende för äldre eller funktionshindrade.6 Beslut om bistånd enligt socialtjänstlagen före- gås alltid av biståndsbedömning och kommunerna har stor frihet att utforma insatserna. I socialtjänstlagen finns vissa särskilt preciserade individinriktade insatser som kommunen är skyldig att tillhandahålla och som kan beviljas som bistånd till enskilda. Kommunen är till exempel skyldig att tillhandahålla så kallad särskild boendeform för service och om- vårdnad av äldre (5 kap. 5 § SoL). Kommunen är även skyldig att in- rätta bostäder med särskild service för dem som till följd av fysiska, psykiska eller andra skäl möter betydande svårigheter i sin livsföring (5 kap. 7 § SoL). Insatsen särskilt boende omfattar flera former av 2000/01:80 s. 92. Rättslig bakgrund för beräkningarna boende, exempelvis s.k. äldreboenden och gruppboenden. Kom- munen ska också ge äldre stöd och hjälp i hemmet och annan lättåt- komlig service (5 kap. 5 § SoL). Här avses exempelvis hemtjänst. Kommunen ansvarar även för att det finns tillgång till familjehem och hem för vård eller boende (HVB-hem) för enskilda och familjer som behöver vårdas och bo utanför det egna hemmet (6 kap. 2 § SoL). Kommunen får enligt 2 kap. 5 § SoL sluta avtal med en enskild person om att utföra kommunens uppgifter inom . Uppgifter som innefattar myndighetsutövning får dock inte över- lämnas.7 Lagen om stöd och service till vissa funktionshindrade Lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade, LSS, är en rättighetslag som ska garantera att människor med om- fattande och bestående funktionsnedsättning kan leva ett bra liv. De insatser som kan bli aktuella enligt lagen är (9 § LSS) 1.rådgivning och annat personligt stöd, 2.personlig assistans eller ekonomiskt stöd till skäliga kostnader för sådan assistans, 5.avlösarservice i hemmet, 6.korttidsvistelse utanför det egna hemmet, 7.korttidstillsyn för skolungdom , 8.boende i familjehem eller i bostad med särskild service för barn och ungdomar, 9.bostad med särskild service för vuxna eller annan särskilt an- passad bostad för vuxna, 10.daglig verksamhet för personer som saknar förvärvsarbete och inte utbildar sig. 7Genom reglerna om avtalssamverkan i 9 kap. 37 § kommunallagen (2017:725) får kommunen även sluta avtal med en annan kommun om att utföra kommunens uppgifter inom social- tjänsten. Rättslig bakgrund för beräkningarna Regionerna ansvarar för insatsen rådgivning och annat personligt stöd medan kommunerna ansvarar för övriga insatser om inte annat avtalats (2 § LSS). Enligt 17 § LSS kan kommunen med bibehållet ansvar sluta avtal med någon annan om att tillhandahålla insatser enligt lagen. Ett sådant uppdragsavtal kan träffas med en annan kom- mun eller med en enskild utförare. Det ska enligt förarbetena vara fråga om själva utförandet av stödet eller insatsen. Uppgifter som innefattar myndighetsutövning får inte överlämnas.8 Ansvaret för just insatsen personlig assistans är fördelat mellan kommunerna och staten. Om en persons behov av assistans för det som i lagen kallas ”grundläggande behov” bedöms understiga 20 tim- mar är kommunen ansvarig. Den som behöver personlig assistans i genomsnitt kan ha rätt till stat- lig assistansersättning enligt 51 kap. Socialförsäkringsbalken (SFB). Sådan ersättning beviljas av . Kommunen ansvarar finansiellt för de första medan staten genom ansvarar för övrig finansiering.9 Hur enskilda huvudmäns verksamhet finansieras Kommunerna har det övergripande ansvaret för att samtliga elever erbjuds undervisning på grundskole- och gymnasienivå. De privata aktörer som vill starta en friskola måste ansöka om tillstånd hos Skolinspektionen. När en privat aktör godkänns blir denne ansvarig huvudman för verksamheten och får ekonomiska resurser för varje elev från respektive elevs hemkommun. Närmare bestämmelser om bidraget finns i 14 kap. skolförordningen (2011:185) och 13 kap. gymnasieförordningen (2010:2039). Bidraget består av ett grund- belopp och i vissa fall ett tilläggsbelopp. Grundbeloppet avser ersätt- ning för undervisning, lärverktyg, elevhälsa, måltider, administra- tion, mervärdesskatt och lokalkostnader. Ersättningen för mervär- desskatt ska utgå med ett schablonbelopp som uppgår till av det totala bidragsbeloppet.10 Procentsatsen som används är så- ledes densamma som för kommunernas schablonersättning enligt 1992/93:159 s. 186. 951 kap. 22 och 23 §§ SFB. 1014 kap. 4 § 6 skolförordningen och 13 kap. 3 § 6 gymnasieförordningen. Rättslig bakgrund för beräkningarna huvudregeln om ersättning för dold mervärdesskatt, dvs. enligt 5 § LEMK och 1 § ersättningsförordningen. Hälso- och sjukvård inom ramen för elevhälsan Enligt skollagen (2010:800) ska det för eleverna i förskoleklassen, , grundsärskolan, sameskolan, specialskolan, gymnasie- skolan och gymnasiesärskolan finnas elevhälsa. Elevhälsan ska om- fatta medicinska, psykologiska och psykosociala insatser. Den ska främst vara förebyggande och hälsofrämjande. Elevernas utveckling mot utbildningens mål ska stödjas. Det ska i elevhälsan finnas till- gång till skolläkare, skolsköterska, psykolog och kurator. Det ska också finnas tillgång till personal med sådan kompetens att elevernas behov av specialpedagogiska insatser kan tillgodoses (2 kap. 25 §skollagen). I och med bestämmelserna om elevhälsa har skolan en skyldighet att bedriva hälso- och sjukvård. All elevhälsa utgör dock inte hälso- och sjukvård. Beträffande i vilket utsträckning elevhälsan utgör hälso- och sjukvård anges i och vägledning för elevhälsan följande. Insatser av en legitimerad skolläkare, skolsköterska och skolpsykolog som riktar sig till enskilda elever är i regel hälso- och sjukvård. Exempel på detta är då en skolläkare eller en skolsköterska undersöker en elevs syn och hörsel, ger vaccination eller har ett enskilt hälsosamtal med en elev. Om en skolpsykolog remitterar en elev till hälso- och sjukvården bör det normalt också falla in under hälso- och sjukvård. Huruvida en skolpsykologs utredning av och insatser för en elev är hälso- och sjuk- vård eller inte beror på dess karaktär. Om skolpsykologen gör en indi- viduell utredning av elevens psykiska hälsa i en patient- och behand- larrelation är verksamheten hälso- och sjukvård. En sådan utredning kan bland annat ha sin grund i att det pedagogiska arbetet inte fungerar. Om utredningen och insatserna istället är av mer generell karaktär och främst är knutna till den pedagogiska miljön är det emellertid inte hälso- och sjukvård. En skolpsykolog som uttalar sig om barnets behov utifrån generella bedömningar av barn i allmänhet och pedagogisk kunskap på ett generellt plan utför inte hälso- och sjukvård. Om skolhuvudmannen även engagerar andra legitimerade yrkesut- övare i elevhälsan, till exempel en logoped eller fysioterapeut, så gäller motsvarande resonemang för om deras insatser är hälso- och sjukvård eller inte. Det innebär att en logoped som utreder en elevs tal- och språkstörning utför hälso- och sjukvård, medan ett mer generellt arbete med elevers kommunikationsproblem normalt inte är hälso- och sjuk- vård. Insatser av mer generell karaktär som riktar sig till en grupp elever kan normalt, även om de utförs av hälso- och sjukvårdspersonal, inte Rättslig bakgrund för beräkningarna anses vara hälso- och sjukvård. Sådana insatser kan exempelvis röra skolans generella arbete mot kränkande behandling, förebyggande och hälsofrämjande arbete mot tobak, alkohol och andra droger, under- visning om hälsa, kost och motion samt om sex- och samlevnad. Inom elevhälsan ska det även finnas tillgång till personal med sådan kom- petens att elevernas behov av specialpedagogiska insatser kan till- godoses. De uppgifter som åligger denna personalkategori är inte hälso- och sjukvård.11 Elevhälsa i annat än egen regi I stället för att bedriva elevhälsan i egen regi kan en huvudman välja att lägga ut den på entreprenad eller överlåta medicinska insatser till en kommun eller region. Bestämmelserna i skollagen om entrepre- nad och samverkan har ändrats (23 kap. skollagen).12 Med entreprenad avses att en huvudman sluter avtal med någon annan om att denne ska utföra uppgifter inom utbildning eller annan verksam- het som huvudmannen ansvarar för. Huvudmannen behåller huvud- mannaskapet för uppgifter som utförs på entreprenad. 13 Vid entre- prenad ansvarar alltså kommunen eller den enskilde huvudmannen i egenskap av huvudman för verksamhetens innehåll, men låter någon annan bedriva verksamheten. I likhet med vad som redan gällt får alla uppgifter som inte är hänförliga till undervisning, med vissa undantag, överlämnas till en enskild fysisk eller juridisk person på entreprenad.14 Detta möjliggör att till exempel elevhälsa överlämnas på entreprenad.15 Sådana uppgifter får dock inte över- lämnas på entreprenad till en offentlig juridisk person, som en kommun eller region. Med samverkan avses i 23 kap. skollagen att en kommun sluter avtal med en annan kommun, en region eller staten om att denna ska ta över ansvaret för kommunens uppgifter enligt skollagen på ett visst område. Ett sådant avtal om samverkan innebär att den som tar över ansvaret också tar över huvudmannaskapet för uppgifterna.16 Både allmänna och enskilda skolhuvudmän får låta en region eller en kommun ta över ansvaret för elevhälsans medicinska insatser. 11Socialstyrelsen och vägledning för elevhälsan, s. 25. 12Bestämmelserna trädde i kraft och ska tillämpas på utbildning och annan verksamhet som påbörjas efter . 1323 kap. 2 § skollagen. 1423 kap. 10 § skollagen. 2019/20:127 s. 253. 1623 kap. 21 § skollagen. Rättslig bakgrund för beräkningarna stadgas i 23 kap. 25 § skollagen att huvudmän inom skolväsendet får överlåta ansvaret för sådana medicinska insatser som anges i 2 kap. 25–28 §§ till en kommun eller region även om huvudmannen i övrigt behåller huvudmannaskapet för utbildningen. En kommun får överlåta ansvaret för sådana medicinska insatser till en region, om kommunen och regionen är överens om detta. På motsvarande sätt får en region överlåta ansvaret för sådana insatser till en kommun. Vidare får staten eller en enskild som huvudman överlåta ansvaret för sådana insatser till en kommun eller en region, om huvudmannen och kommunen eller regionen är överens om detta. Till skillnad från vad som gäller för samverkan tillåts enligt 23 kap. 25 § skollagen att även andra huvudmän inom skolväsendet än kommuner överlåter ansvaret för vissa uppgifter till en kommun eller region.17 Om skolhuvudmannen bedriver elevhälsans hälso- och sjukvård i egen regi blir skolhuvudmannen vårdgivare.18 Beträffande vårdgivar- ansvaret när elevhälsan läggs ut på entreprenad anges i Social- styrelsen och vägledning följande. Om en skolhuvudman lägger ut hela eller delar av elevhälsans hälso- och sjukvård på entreprenad blir entreprenören alltid vårdgivare för den delen som har lagts ut, eftersom denna då bedriver hälso- och sjukvård. Om det är en fristående skola som lägger ut hela elevhälsans hälso- och sjukvård på entreprenad är denna inte längre vårdgivare eftersom denna då inte bedriver någon hälso- och sjukvård. Om den fristående skolan endast lägger ut delar av elevhälsans hälso- och sjukvård på entreprenad, såsom skolläkarens insatser, så är de fortfarande vårdgivare för den del av elevhälsan som de har kvar i egen regi. Beträffande vårdgivaransvaret när en fristående skola överlåtit ansva- ret för elevhälsans medicinska insatser till en region eller kommun anges i samma vägledning att skolan är vårdgivare för denna del, eftersom skolan inte bedriver hälso- och sjukvården. Det blir då i stället kommunen eller regionen som blir vårdgivare för de medicinska insatserna.20 2019/20:127 s. 260. 18Socialstyrelsen och vägledning för elevhälsan, s. 38. 19Socialstyrelsen och vägledning för elevhälsan, s. 39 f. 20Socialstyrelsen och vägledning för elevhälsan, s. 42. Rättslig bakgrund för beräkningarna Undantaget från mervärdesskatteplikt och elevhälsan rättsliga vägledning Mervärdesskatt för anges beträffande undantaget från skatteplikt för sjukvård och elevhälsan följande. Skolor är skyldiga att bedriva hälso- och sjukvård enligt skollagens be- stämmelser om elevhälsa. Om skolan bedriver elevhälsan för egen räk- ning och under eget ansvar, men anlitar en underentreprenör för vissa delar av den elevhälsa som skolan ska tillhandahålla eleverna inom ramen för skolans elevhälsa, så är det fråga om personaluthyrning. Uthyrning av personal är inte ett tillhandahållande av sjukvård. Om skolan lägger ut hela elevhälsan på entreprenad så bedriver entre- prenören verksamheten självständigt, för egen räkning och under eget ansvar. I det fallet tillhandahåller entreprenören en sjukvårdstjänst undantagen från skatteplikt, förutsatt att tjänsten i sig utgör sjukvård. HFD 2020 not.