sou · H9B391 · 2021-11-24 00:00:00 — För det fall det förstnämnda alternativet väljs kan en regressrätt för staten gentemot verksam- hetsutövaren införas. Om ett skadelidande svenskt subjekt ska för- sättas i motsvarande situation som ett skadelidande utländskt sub- jekt ska det vara staten som är det primära ansvarssubjektet. En sådan ordning kan sedan, vilket är brukligt, förenas med en regressrätt för staten gentemot verksamhetsutövaren. Ordningen har den fördelen för den skadelidande att ersättningen garanteras och inte är avhängig av ansvarssubjektets ekonomiska situation. Ett utdömt skadestånd kommer alltså att betalas till den skadelidande. har infört en ansvarsreglering i sin rymdlag som innebär att staten är ersättnings- skyldig för alla skador som rymdföremål orsakat. Ansvaret omfattar även finska medborgare och deras egendom. Staten har sedan regress- rätt gentemot verksamhetsutövaren (157/2017 rd, s. 44 f.). Den danska lagen och det norska lagförslaget har i stället valt ordningen att verksamhetsutövaren är ersättningsskyldig gentemot skadelidande, vilket även inkluderar egna medborgare och deras egendom (2015/1 LSF 128, s. 37 och Rett i bane, s. 107 f.). Den finska regleringen bör dock ses i ljuset av att inte har en utsändningsverksamhet och att risken för att den blir ersättningsskyldig därför är betydligt lägre än för den svenska staten. Det finns flera andra skäl mot att ansvarssubjektet i första hand är staten. Om man ser på hur andra bestämmelser om strikt ansvar för farlig verksamhet är konstruerade så är det den som bedriver verksamheten som är ersättningsskyldig för skada orsakad av verk- samheten, och inte staten. Detta faller sig naturligt eftersom det är den som bedriver verksamheten som ansöker om tillstånd och som har det ekonomiska intresset i verksamheten. Det är verksamhets- utövaren som värderar risk för skada gentemot ekonomisk vinst och som styr och kontrollerar verksamheten. Det är därmed verksam- hetsutövaren som kan driva ett skadeförebyggande arbete. Verksam- hetsutövaren kan även skydda sin verksamhet ekonomiskt genom att teckna en ansvarsförsäkring. Dessa preventiva skäl talar för att det är rimligt att det är verksamhetsutövaren som har ansvar för verksamheten och ersätter skada om sådan uppstår. En försäkrings- skyldighet för verksamhetsutövaren, vilket behandlas i avsnitt 10.4.1, säkerställer dessutom att ersättning kommer att utgå till den skade- lidande. Att staten är den som primärt utger ersättning enligt det internationella ansvar som följer av ansvarskonventionen är dess- utom rimligt när det är fråga om ett skadeståndsförfarande som fram- ställs på diplomatisk väg. Sammantaget anser vi att det är verksamhetsutövaren som bör vara ansvarssubjekt i en nationell skadeståndsreglering för skador i . Det bör därför i den nya lagen införas en bestämmelse om att verksamhetsutövaren ska vara strikt ansvarig för skada som rymd- föremålet orsakat svenska medborgare eller svenskt territorium eller luftfartyg som är registrerad i och är under flygning. Det kan i sammanhanget nämnas att regeringen från och med /73 utbetalat årliga ersättningar till de samebyar som omger (se till exempel regeringens beslut, Ersättning till vissa samebyar och Samefonden med anledning av verksamhet vid –2022, från , U2017/04982/F). Denna ersättning avser inte skadestånd för skador som orsakats av rymd- föremål på jorden, utan är en kompensation som utgår för de skador och olägenheter som verksamheten vid kan förorsaka de närliggande samebyarna. Ersättningen till samebyarna kommer alltså inte att påverkas av den föreslagna skadeståndsregleringen i rymd- lagen. Behovet av nationell skadeståndsreglering för tredje parts skada Som framgått i avsnitt 10.3.2 reglerar traktaten ett mellanstatligt ansvar för tredje parts skada orsakade av rymdföremål. En fråge- ställning är om det trots den internationella regleringen kan finnas skäl att införa en nationell reglering för motsvarande situation. Som nämnts tidigare regleras inte privata verksamhetsutövares ansvar av traktaten, utan endast det mellanstatliga ansvaret. För att säkerställa att de subjekt som svenska staten ansvarar för har motsvarande ansvar som har enligt ansvarskonventionen kan det därför finnas anledning att fastställa verksamhetsutövarens ansvar i nationell rätt. En sådan reglering finns i den danska rymdlagen och det norska lag- förslaget, se avsnitt 10.2.3. Som anförts ovan rekommenderar även modellagen att en natio- nell lag inkluderar skadeståndsregler för att fastställa aktörens ansvar i nationell lag. Motivet för detta är bland annat att de skadelidande parterna kan driva krav civilrättsligt i nationell domstol i stället för att vara hänvisade till diplomatiska kanaler som föreskrivs i ansvars- konventionen. En sådan ordning bedöms vara både tydligare för den som bedriver rymdverksamheten och enklare för de skadelidande. Ett annat skäl som framförs i kommentaren till modellagen är att det kan vara nödvändigt att fastställa verksamhetsutövarens ansvar för att den statliga regressrätten inte ska sakna rättlig grund. Denna sistnämnda frågeställning har emellertid behandlats av Lagrådet i samband med införandet av den nuvarande rymdlagen och Lagrådets slutsats var att med all sannolikhet är den som driver rymdverksam- het strikt ansvarig för person- och sakskada enligt allmänna rätts- grundsatser om strikt ansvar för farlig verksamhet. Till följd av detta ansåg Lagrådet att någon invändning inte kunde göras mot att endast strikt regressansvar för verksamhetsutövaren reglerades i rymdlagen, och inte ansvaret direkt mot den skadelidande (prop. 1981/82:226, s. 25). Sammantaget anser vi att det finns skäl för att verksamhetsutöva- rens ansvar ska regleras i nationell rätt så att en icke statlig verksam- hetsutövare åläggs motsvarande ansvar som svenska staten har enligt ansvarskonventionen. Det bör därför införas en bestämmelse i den nya rymdlagen som anger att verksamhetsutövaren ska vara strikt ansvarig för tredje parts skada som rymdföremålet orsakat personer eller egendom på jorden eller på luftfartyg under flygning. Det strikta ansvaret kommer som tidigare nämnts främst att aktualiseras vid utsändning av rymdföremål, men det kan också bli aktuellt vid åter- föring av rymdföremål till jorden eller för det fall rymdföremålet inte brinner upp i atmosfären utan slår ner på jorden eller på luftfartyg under flygning. Verksamhetsutövare för en utsändning av rymdföre- mål eller en återföring av raketdelar och raketsteg är utsändnings- leverantören. Verksamhetsutövare för ett rymdföremål, till exempel en satellit, som återförs till jorden eller som inte planenligt brinner upp i atmosfären är ägaren till rymdföremålet. Den föreslagna bestämmelsen omfattar skador som orsakas av rymdföremål, vilket innebär att utsändningar av föremål som inte omfattas av lagens definition av rymdföremål faller utanför regler- ingen. Det innebär en avgränsning av bestämmelsens tillämpnings- område till skador som orsakas av rymdföremål som ska sändas ut eller har sänts ut till en höjd som överstiger över havsytans nivå. Vidare innebär bestämmelsen att den skadelidande kan framställa ersättningskrav för skada direkt mot verksamhetsutövaren och behö- ver inte gå genom diplomatiska kanaler såsom ansvarskonventionen föreskriver. För det fall en utsändning av rymdföremål orsakar skada på jorden eller på luftfartyg under flygning kan en utländsk skade- lidande alltså med stöd av regleringen väcka skadeståndstalan i svensk domstol mot en svensk utsändningsleverantör vars rymdföremål har orsakat skada under utsändningen. Däremot kan en sådan skade- ståndstalan inte väckas mot en svensk satellitägare vars satellit var med på utsändningen. Satellitägaren är nämligen inte verksamhets- utövare för utsändningen. Här föreligger alltså en skillnad jämfört med det folkrättsliga ansvaret eftersom enligt ansvarskonventionen är utsändande stat i de fall en svensk nyttolast är med på en utsändning från utlandet och kan i diplomatiska förhand- lingar åläggas skadeståndsskyldighet. Att inte en svensk satellitägare i detta fall kan bli instämd i svensk domstol anser vi vara fullt rimligt eftersom denne inte har haft ansvaret, kontrollen och det bestäm- mande inflytandet över utsändningen. För att talan ska kunna väckas i svensk domstol förutsätts emellertid att svensk rätt är tillämplig på händelsen. Enligt II- förordningen4, som reglerar tillämplig lag för utomobligatoriska förpliktelser, ska som huvudregel lagen i det land där skadan upp- kommer tillämpas oavsett i vilket land den skadevållande händelsen inträffade (artikel 4.1). Det finns emellertid undantag om parterna har sin vanliga vistelseort i samma land då skadan uppkommer (arti- kel 4.2), eller om den skadeståndsgrundande händelsen har en uppen- bart närmare anknytning till ett annat land (artikel 4.3). Regleringen i II-förordningen medför således att för tredje mans skador ska som huvudregel den skadelidande utländska aktörens lands lag tillämpas avseende ett skadeståndskrav som grundar sig på skada som inträffar i samband med en utsändning från . 4Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 864/2007 av om tillämplig lag för utomobligatoriska förpliktelser (II). När det gäller vilken lands domstol som är behörig regleras det i Luganokonventionen5. Enligt artikel 2 kan talan mot den som har hemvist i en konventionsstat väckas vid domstol i den staten. Av artikel 5.3 framgår emellertid att en talan om skadestånd utanför avtalsförhållanden också kan väckas vid domstolen i den ort där skadan inträffade. En utländsk skadelidande kan alltså välja om talan ska väckas i svensk domstol eller i den skadelidandes lands domstol. Sammanfattningsvis innebär det att en talan om skadestånd kan väckas i , men den svenska domstolen ska, i vart fall som huvudregel, inte tillämpa svensk lag. Rättsläget är emellertid inte nytt eftersom det med stor sannolikhet föreligger strikt ansvar för rymdverksamhet enligt allmänna rättsgrundsatser om strikt ansvar för farlig verksamhet, se avsnitt 10.3.3. Det kan även tilläggas att något skadeståndskrav på grund av rymdverksamhet från ett ut- ländskt subjekt aldrig har prövats i svensk domstol. Ansvarskonventionen befriar utsändande stat från strikt ansvar om skadan helt eller delvis är en följd av grov försummelse eller av hand- ling eller underlåtenhet i avsikt att orsaka skada och som utförts av den skadelidande (artikel 6). En liknande bestämmelse har införts i den danska rymdlagen och det norska rymdlagförslaget. Enligt vår bedömning bör skadeståndsskyldigheten i den nya lagen också begränsas på motsvarande sätt som i ansvarskonventionen. Detta är i överensstämmelse med allmänna skadeståndsrättsliga prin- ciper om att en inskränkning i den skadelidandes rätt till skadestånd gäller vid medvållande. Om den skadelidande genom oaktsamhet medverkat till sin skada, nedsätts ersättningen ofta efter en skälig- hetsbedömning. Denna regel tillämpas också i de allra flesta fall när skadeståndsskyldighet gäller oberoende av vållande, (Skadeståndslagen –en kommentar, avsnitt 6.1.1). Jämkningsregeln enligt 6 kap. 1 § är alltså tillämplig för det fall det anses finnas en allmän rättsgrundsats om strikt ansvar för tredje mans skador orsakade av rymdverk- samhet. Bestämmelsen anger att skadestånd med anledning av per- sonskada kan jämkas, om den skadelidande själv uppsåtligen eller 5Konventionen om domstols behörighet och om erkännande och verk- ställighet av domar på privaträttens område (Luganokonvention). genom grov vårdslöshet har medverkat till skadan och att skadestånd med anledning av sakskada eller ren förmögenhetsskada kan jämkas, om vållande på den skadelidandes sida har medverkat till skadan. Jämkning av skadestånd sker enligt bestämmelsen efter vad som är skäligt med hänsyn till graden av vållande på ömse sidor och omstän- digheterna i övrigt. Ansvarsbegränsningen i den danska rymdlagen har utformats på motsvarande sätt som den svenska jämkningsregeln i skadestånds- lagen när det gäller att ersättningen kan sättas ned eller bortfalla om den skadelidande uppsåtligen eller av grov oaktsamhet har medverkat till skadan (11 § tredje stycket), medan det norska lagförslaget har utformats som ett undantag från skadeståndsansvar vid sådana för- hållanden (21 § andra stycket a). Fråga uppkommer därför om den svenska bestämmelsen i den nya rymdlagen bör utformas som ett undantag från ansvar eller som en jämkningsregel. Om den skade- lidande uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet har medverkat till en skada orsakad av rymdföremål, anser vi att det är rimligt att ansvar inte utgår alls. Bestämmelsen bör därmed, liksom motsvarande be- stämmelse i ansvarskonventionen, utformas som ett ansvarsundantag. Ansvarskonventionen ska inte heller tillämpas på skada som or- sakas av utsändande stats rymdförmål och som drabbar annan stats medborgare som deltar i utsändningsverksamheten (artikel 7 b). Det norska lagförslaget innehåller en bestämmelse om att verksamhets- utövaren inte är ansvarig om den skadelidande skadas under deltag- ande i samma utsändningsprojekt (21 § andra stycket b). Det förekommer att stater som samarbetar i internationella pro- jekt ingår mellanstatliga avtal som reglerar ansvar och försäkring genom ömsesidiga ansvarsfriskrivningar som innebär att varje part betalar sin del av förlusten oavsett ansvar, så kallade ”knock-for- knock agreement”. Sådana avtal är vanliga inom olje- och gasindu- strin, men används också inom rymdverksamhet. Avsikten är att parter som samarbetar inte ska använda resurser på tvister om ersättnings- ansvar. Enligt vår bedömning bör skadeståndsskyldigheten i den nya lagen begränsas på motsvarande sätt som i ansvarskonventionen när det gäller det strikta ansvaret och det bör införas en bestämmelse om undantag från ansvar för skada som rymdföremålet orsakat personer eller egendom på jorden eller på luftfartyg under flygning om den skadelidande deltagit i den verksamhet som orsakat skadan. I artikel 10 i ansvarskonventionen regleras preskription. Av bestäm- melsen följer att krav på ersättning för skada får framställas hos utsändande stat från den dag då skadan inträffade eller från den dag då den ansvarsskyldiga utsändande staten identifierades. Om en stat inte känner till att skada inträffat eller inte kunnat identifiera vem som är ansvarig för skadan får krav framställas då staten fått kännedom om omständigheten. En allmän regel om preskription av fordringar finns i 2 § första stycket preskriptionslagen (1981:130). Enligt bestämmelsen preskri- beras en fordran efter det att den har tillkommit, om inte pre- skriptionen avbryts . I fråga om utomobligatoriska skade- ståndsanspråk anses fordringen ha tillkommit när den skadegörande handlingen företas. En frågeställning är om det finns anledning att införa någon sär- skild bestämmelse om preskriptionstid i den nya lagen. Den omstän- digheten att ansvarskonventionen som huvudregel har en preskrip- tionsfrist , föranleder inte enligt vår mening att en motsva- rande preskriptionsfrist ska införas i den nya lagen. Skälet är att konventionen föreskriver skadeståndsförhandlingar mellan staterna via diplomatiska kanaler och det kan då finnas anledning att processen inte drar ut . Vi anser därför att den allmänna preskrip- tionsregeln i preskriptionslagen ska gälla för skadeståndsanspråk en- ligt rymdlagen. Vår bedömning: Det bör inte införas någon bestämmelse i rymd- lagen om att verksamhetsutövaren är ansvarig för skada som rymd- föremålet orsakat ett annat rymdföremål i rymden och som denne vållat genom fel eller försummelse. Det bör i stället införas en bestämmelse som i detta fall hänvisar till skadeståndslagen. Skälen för bedömningen: Av artikel 3 i ansvarskonventionen fram- går att om skada annorstädes än på jordens yta tillfogas en utsänd- ande stats rymdföremål av en annan utsändande stats rymdföremål är sistnämnda stat ansvarig endast om skadan kan tillskrivas fel eller försummelse av den som är ansvarig för händelseförloppet. Bestäm- melsen omfattar andra skador än på jorden, det vill säga huvudsak- ligen skador som orsakas i rymden när två rymdföremål kolliderar med varandra. När det gäller ansvaret för privata verksamhetsutövare, som inte regleras i ansvarskonventionen, så är verksamhetsutövaren under alla omständigheter ansvarig enligt svensk skadeståndsrätt när det gäller ansvar för vållande. Rimligen borde inte allmänna rättsgrundsatser om strikt ansvar på grund av farlig verksamhet kunna åberopas i dessa fall, eftersom båda parterna driver farlig verksamhet och varje part bör i sådana fall bära risken för sin verksamhet utom i de fall då det föreligger fel eller försummelse. Vi kan därför inte se att det finns något behov av att särskilt reglera i rymdlagen ansvaret för skador som orsakas i rymden när två rymdföremål kolliderar med varandra, eftersom detta omfattas av den svenska allmänna skadeståndsrätten. Den danska lagen och det norska lagförslaget innehåller i detta fall inte heller några särskilda bestämmelser, utan hänvisar till respektive lands nationella skade- ståndsrätt. En bestämmelse som hänvisar till skadeståndslagen har inte något materiellt innehåll och kan därför å ena sidan anses vara överflödig. Å andra sidan blir det mer tydligt för tillämparen av rymd- lagen att det culpösa ansvaret för skador i rymden regleras i svensk nationell rätt. Detta kan ha ett pedagogiskt värde, särskilt för ut- ländska verksamhetsutövare som har att tillämpa lagen. Vi föreslår därför att det införs en bestämmelse i den nya lagen som hänvisar till skadeståndslagen. Vårt förslag: Staten ska kunna kräva ersättning för sådant skade- stånd som staten betalt på grund av åtaganden enligt internatio- nella överenskommelser. Statens regressrätt gentemot aktörer som bedriver rymdverksamhet Enligt den nuvarande rymdlagen har staten regressrätt gentemot den som bedrivit rymdverksamhet för den ersättning som staten betalt på grund av åtaganden i internationella överenskommelser. Verksam- hetsutövarens regressansvar är strikt, det vill säga det gäller obero- ende av vållande, och obegränsat. Allmänna skadeståndsrättsliga regler ger inte möjlighet till regress- rätt, utan det krävs en särskild reglering om detta, jfr NJA 2008 s. 100 där framhöll den allmänna principen om att kostnader för åtgärder som myndigheter är skyldiga att utföra inte kan återkrävas utan lagstöd. I de fall ett skadedrabbat land fram- ställt skadestånd enligt ansvarskonventionen och såsom ut- sändande stat utgett ersättning bör staten kunna vidareföra hela eller delar av kravet till den aktör som bedriver rymdverksamheten. Vår bedömning är därför att staten fortsatt bör ha möjlighet till regress- rätt. Som redogjorts för i avsnitt 10.3.2 är utsändande stat en- ligt ansvarskonventionen i flera fall; för det första när det är fråga om en svensk utsändningsleverantör som sänder ut ett rymdföremål från utländskt territorium, för det andra när ett svenskt subjekt köper en utsändning eller en plats på en utsändning från utlandet för sin nyttolast och för tredje när en utsändning sker från svenskt territorium eller från en svenskregistrerad farkost. Det krävs inte att den svenska staten är delaktig i rymdverksamheten utan ansvar för svenska staten uppkommer enligt ansvarskonventionen för den rymd- verksamhet som företas på svenskt territorium eller av svenska med- borgare eller juridiska personer med säte i . Den aktör som i första hand kan bli aktuell för regressansvar när det gäller det strikta ansvaret, som omfattar skador på jorden eller på luftfartyg under flygning, är verksamhetsutövaren för utsänd- ningen, det vill säga utsändningsleverantören. Undantagsvis kan emellertid en verksamhetsutövare för ett rymdföremål som orsakar skador på jorden eller i luftrummet, till exempel en satellit som inte brinner upp i atmosfären utan slår ner på jorden, få ett regressansvar avseende strikt ansvar, se avsnitt 10.3.4. Svenska staten kan också få ersätta skador i enlighet med det strikta ansvaret i ansvarskonven- tionen på grund av att en svensk nyttolastägare haft en nyttolast ombord på en utsändning som orsakat skador. Staten bör därför ha möjlighet att återkräva den utbetalda ersättningen från nyttolast- ägaren, trots att denne inte är verksamhetsutövare för utsändningen. Nyttolastägaren är emellertid verksamhetsutövare för den efterfölj- ande aktiviteten i rymden och kan därför också få ett regressansvar gentemot svenska staten för det culpösa ansvaret för skador i rym- den om staten utbetalt ersättning för detta på grund av sina inter- nationella åtaganden. Vi anser det rimligt att staten ska kunna kräva ersättning för det skadestånd som staten betalt på grund av åtaganden enligt inter- nationella överenskommelser av de aktörer som bedriver rymdverk- samheten som orsakat skadorna. Vi föreslår i avsnitt 6.5 att den nya rymdlagens tillämpnings- område ska avgränsas till att avse rymdverksamhet, vilket för utsänd- ning begränsas till ett föremål som ska sändas ut till en höjd som överstiger över havsytans nivå. Eftersom de inter- nationella rymdtraktaten inte innehåller motsvarande avgränsning kan det inte uteslutas att en utsändning som faller utanför den svenska lagen och därmed tillståndsplikten, till exempel en utsändning av en sondraket ovanför havsytan, aktualiserar skadeståndsansvar enligt ansvarskonventionen. I detta fall kan inte hävda regressrätt enligt rymdlagen eftersom det inte rör sig om rymdverksamhet i den mening som lagen avser. Detta är en följd av att den svenska regleringens tillämpningsområde vad avser verk- samhet med rymdföremål är tydligt avgränsad till viss höjd, till skill- nad från den internationella regleringen som omfattar verksamhet i rymden. Regressrätten bör vara fakultativ Regressrätten enligt den nuvarande rymdlagen gäller emellertid inte om det finns särskilda skäl som talar mot det. I förarbetena anges att det kan finnas fall då det framstår som skäligt att regressrätten jämkas eller helt bortfaller. Ett exempel som nämns är att svenska staten vid folkrättsliga förhandlingar med en skadelidande stat, av skäl som kan vara politiskt betingade, vill gå längre i ersättningsskyldighet än vad som följer av åtagandena i konventionen. Ett annat exempel som nämns är om ett statligt organ genom felaktiga åtgärder eller anvis- ningar medverkat till skadan på sätt som motiverar att staten helt eller delvis bör stå för denna (prop. 1981/82:226, s. 13 och 25). Vi anser att det även fortsatt bör finnas utrymme för att regress- rätten i vissa fall inte ska åberopas av staten. Förutom de ovan nämnda situationerna kan det också vara fallet när det är en statlig myndighet som bedriver rymdverksamhet, eftersom staten inte bör kräva ersättning av staten som utgångspunkt. Detta kan lagtekniskt ske genom att regressbestämmelsen utformas fakultativt, det vill säga inte som ett krav utan som en möjlighet för staten. En bestämmelse bör därför föras in i den nya lagen om att staten kan kräva ersättning för sådant skadestånd som staten betalt på grund av åtaganden enligt internationella överenskommelser. Kan hävda regressrätt gentemot utländska aktörer? En relevant frågeställning i detta sammanhang är om den regressrätt som finns i rymdlagen, och som vi föreslår fortsatt ska gälla, även gäller gentemot utländska subjekt som bedriver rymdverksam- het från svenskt territorium eller svensk farkost, dvs. kan svenska staten när den har ersatt en skada som har uppstått till följd av rymdverksamhet som bedrivits av en utländsk verksamhetsutövare kräva denne på ersättning. Frågan är om en fordran från svenska staten gentemot ett utländskt subjekt avseende återkrav för erlagt skadestånd ska karaktäriseras som en privaträttslig eller offentlig- rättslig fordran enligt den internationella privaträtten.