sou · H9B368 · 2021-08-25 00:00:00 — 1.innefattat användning av skjutvapen eller sprängämnen eller annat likvärdigt ämne och begåtts på allmän plats eller en annan plats där människor brukar samlas eller har samlats, 2.haft bakgrund i en konflikt mellan grupper av personer i vilken skjut- vapen eller sådana ämnen som avses i 1 använts, eller 3.varit ägnad att framkalla en konflikt av sådant slag som avses i 2. Paragrafen är ny och utgör en särskild straffskärpningsbestämmelse. Den har behandlats i avsnitt 8.6.4 och syftar till att medföra en kraf- tigare höjning av straffvärdet än vad som följer av 2 § i samma kapitel, vilket följer av att omständigheterna som omfattas av bestämmelsen ska anses som synnerligen försvårande. Bestämmelsen är tillämplig vid bedömningen av straffvärdet för brott bestående i en gärning som inneburit ett allvarligt angrepp på någons liv eller hälsa eller trygghet till person, varmed avses detsamma som i 1 § andra stycket i samma kapitel. Det vill säga brott med ett straffvärde där gärningen har bestått i eller innefattat uppsåtlig allvarligare våldsanvändning, uppsåtligt allvar- ligare hot, eller med sådant våld eller hot jämställbart handlande, som är direkt riktat mot en annan person. Också medhjälp och anstiftan samt försök och andra osjälvständiga brottsformer omfattas.6 I första punkten regleras sagda sorters angrepp som sker med användning av skjutvapen eller sprängämnen och begås på vissa platser. Med användning avses att man har avlossat, eller försökt avlossa, skjutvapnet eller har bringat ett sprängämne eller liknande till explo- sion eller försökt göra det. Med skjutvapen avses detsamma som i 1 kap. 2 § vapenlagen (1996:67) och med sprängämnen avses som i andra bestämmelser i olika former av sprängämnen, däribland handgranater. Även sprängningar framkallade av likvärdiga ämnen omfattas av punkten. Härmed avses explosiva varor enligt 4 § lagen (2010:1011) om brandfarliga och explosiva varor som inte klassas som just sprängämnen. De platser som omfattas är allmän plats eller en annan plats där människor brukar samlas eller har samlats, med samma innebörd som dessa begrepp har i 9 kap. 1 a § 1 vapenlagen. Med begreppet allmän plats avses alltså en plats, inom- eller utomhus, som är upp- låten till eller frekventeras av allmänheten, t.ex. gata, torg, tunnel- banestation eller järnvägsstation. Om allmänheten har tillträde endast under vissa tider är platsen allmän men inte i övrigt. Även tåg, båtar, hotell, restauranger, affärslokaler, teatrar, biografer och liknande utgör allmänna platser i den mån och allmänheten har tillträde till dem. Med begreppet en annan plats där människor brukar samlas eller har samlats avses en plats som inte utgör allmän plats men som regelmässigt fungerar som samlingsplats eller där det vid tillfället för brottet finns en folk- samling. En annan plats där människor brukar samlas kan t.ex. vara en myndighets-, företags- eller föreningslokal eller ett skol- eller universitetsområde dit allmänheten inte har tillträde. Det krävs inte att människor är samlade på platsen vid tillfället för brottet, utan endast att människor regelmässigt samlas där. Om en plats normalt inte utgör en samlingsplats men det finns en folksamling där när brottet begås, är det i stället fråga om en annan plats där människor har samlats. Det kan i princip vara fråga om vilken plats som helst 2009/10:147 Skärpta straff för allvarliga våldsbrott m.m. s. 41. som inte är allmän, t.ex. en skogsdunge som fungerar som tillfällig festplats.7 Eftersom brottet ska ha begåtts på en viss plats omfattas brott där en användning av skjutvapen eller sprängämnen m.m. som avses har skett på en sådan plats som anges i bestämmelsen. Även t.ex. en skjutning från en sådan plats mot någon på ett annat ställe omfattas. Likaså inryms en skjutning från något annat ställe mot en person på en sådan plats som anges i bestämmelsen – även när endast effekten av ett brott inträffar på allmän plats kan det anses vara begånget där. Den som skjuter någon eller kastar en handgranat mot denne om- fattas alltså, vare sig det sker på, från eller mot t.ex. ett torg. På samma sätt omfattas brott begångna genom användning av skjut- vapen eller sprängämnen om de utförts från, i eller mot fordon på sådana platser som avses i bestämmelsen. I andra och tredje punkten regleras angrepp som haft bakgrund i en konflikt i vilken skjutvapen eller sprängämnen m.m. använts, eller varit ägnade att framkalla en konflikt av sådant slag. Samma sorts användning av skjutvapen och sprängämnen som i första punkten avses. Något krav på att brottet begås på vissa särskilda platser upp- ställs dock inte. Inte heller är det ett krav att brottet i sig innefattat någon sådan användning. Det räcker att det haft bakgrund i en kon- flikt där det förekommit eller varit ägnat att framkalla en konflikt i vilken skjutvapen eller sprängämnen m.m. används. Att gärningen haft bakgrund i en konflikt av nämnda slag innebär att en eller flera skjutningar eller sprängningar tidigare förekommit inom ramen för konflikten. Att brottet skett i visst syfte, t.ex. för att hämnas, krävs dock inte. Inte heller förutsätts det att det är fråga om en omedelbar reaktion. Även brott som inträffar senare men som kan kopplas till en skjutning eller sprängning längre bak i tiden omfattas. Att gär- ningen varit ägnad att framkalla en konflikt av det slag som avses innebär att den objektivt har varit av sådan karaktär att den typiskt sett riskerar att göra detta. Inte heller här förutsätts det alltså att det funnits någon sådan särskild avsikt med brottet. I stället får en sam- mantagen bedömning av brottet och det sammanhang i vilket det utspelat sig göras. Redan av det förhållandet att punkterna avser inträffade eller framtida skjutningar och sprängningar framgår att tillämpnings- området avser konflikter. Användningen av begreppet innebär inte i 2013/14:226 Skärpningar i vapenlagstiftningen s. 47. sig att några särskilda krav uppställs i den delen, t.ex. vad gäller dig- nitet, intensitet, omfattning, varaktighet, ändamål etc. En konflikt kan alltså bestå i meningsskiljaktigheter och bråk m.m. av olika slag och handla om vitt skilda saker. Alltifrån personliga oförrätter och föreställningar om heder i den kriminella miljön, till mer instrumen- tellt präglad konkurrens om drogmarknaden omfattas. Konflikten ska utspela sig mellan grupper av personer, vilket innebär att det finns minst två personer på varje sida som är beredda att agera gemensamt eller för varandras räkning i konflikten. Interna konflikter där det i en större grupp finns två falanger som är i kon- flikt med varandra omfattas. Däremot krävs det inte att konflikten är mellan kriminella nätverk. I praktiken kan dock just kriminella nätverk antas träffas, eftersom det är i denna miljö den sorts sam- mankopplade våldsdåd som avses i bestämmelsen förekommer. Det krävs inte heller att den som utfört eller annars medverkat till brottet har en viss grupptillhörighet. Även gärningar utförda av någon utom- stående för en grupps räkning omfattas. Skjutningar och sprängningar behöver inte heller ha skett från ömse sidor i konflikten. Tillämp- ningsområdet omfattar alltså även konflikter mellan grupper där vålds- handlingar eller allvarliga hot förekommer, men där endast en av sid- orna står för skjutningar eller sprängningar. För att avgöra om den andra och tredje punkten är tillämpliga kan bl.a. uppgifter om den tilltalades, men även brottsoffrets, tidigare brottslighet, tillgång till vapen och sprängämnen, och eventuella till- hörighet till en våldsam kriminell gruppering beaktas. Som exempel på när ett brott haft bakgrund i en sådan konflikt som avses i bestämmelsen kan nämnas situationen att en eller flera individer i ett kriminellt nätverk blivit utsatta för en skjutning eller sprängning och svarar på samma sätt. Alternativt kan det vara fråga om att annat grovt våld eller t.ex. utpressning utövas mot någon med anknytning till den andra gruppen med anledning av det tidigare våldsdådet. En gärning kan i sin tur ha varit ägnad att framkalla en konflikt i vilken skjutvapen eller sprängämnen används om t.ex. någon ur en grupp angriper en konkurrerande sammanslutning vars medlemmar har tillgång till vapen eller sprängämnen eller har en historik av skjutningar och sprängningar. I subjektivt hänseende krävs uppsåt i förhållande till bestämmel- sens objektiva rekvisit. Så kallat likgiltighetsuppsåt är tillräckligt, vilket gäller för samtliga punkter i bestämmelsen. på att gärningen ska ha sin bakgrund i en konflikt som innefattar en skjutning eller sprängning, eller är ägnad att framkalla en konflikt av sådant slag, bör det subjektiva rekvisitet anses vara uppfyllt när gär- ningspersonen har haft kännedom om de relevanta omständighe- terna. Som redan nämnts krävs det alltså inte att brottet företagits med ett syfte att framkalla en konflikt i vilken skjutvapen eller spräng- ämnen m.m. används. Inte heller krävs det för brott som har bak- grund i en sådan konflikt att brottet skett med särskild avsikt att t.ex. hämnas, så länge som ett objektivt samband finns. När det gäller bestämmelsens närmare straffskärpande verkan följer det av dess utformning att den ska tillämpas utöver, dvs. som tillägg till, sådan straffskärpning som kan ske enligt 2 § i samma kapitel. Att straffskärpningen därvid ska vara kraftigare än enligt sistnämnda paragraf anges genom att de omständigheter som omfattas ska anses synnerligen försvårande. Någon regelmässig höjning av straffvärdet enligt en viss procentsats kan däremot inte anges. De förhållanden som omfattas kan vara av varierande slag och omständigheterna kan föreligga med olika styrka i olika fall. Exempelvis innefattar sådana sprängämnen m.m. som avses i första punkten såväl kraftiga indu- striella sprängämnen och handgranater som mindre pyro- teknik. Likaså kan de platser som omfattas vara av varierande slag. En sammantagen bedömning måste därför göras i det enskilda fallet. Även när det gäller andra och tredje punkterna kan de förhållanden som omfattas variera. Ytterst följer det av 26 kap. 3 a §, och de möjligheter att tillämpa en utvidgad straffskala som där anges, hur stor verkan bestämmelsen kan ges i de allvarligaste fallen. Bestäm- melsen kan även vara av betydelse vid den helhetsbedömning som ska göras när en domstol avgör om ett livstidsstraff är motiverat. Avslutningsvis bör nämnas den straffrättsliga princip som innebär att s.k. dubbelräkning inte ska ske. Av denna följer att försvårande omständigheter ska ges genomslag vid straffvärdebedömningen endast när dessa inte tillräckligt har beaktats genom rubriceringen av brottet eller vid kvalificeringen av brottet till en viss grad. Principen är tillämp- lig även i förhållande till den nu aktuella straffskärpningsbestämmelsen men bör sällan kunna leda till att bestämmelsen inte får något genom- slag alls. 4 § Vid straffmätningen ska rätten, utöver brottets straffvärde, i skär- pande riktning ta hänsyn till om den tilltalade tidigare gjort sig skyldig till brott, om inte förhållandet beaktas genom påföljdsvalet eller i tillräcklig ut- sträckning genom förverkande av villkorligt medgiven frihet. Har den till- talade tidigare vid upprepade tillfällen gjort sig skyldig till brott, eller utgör brottet återfall i särskilt allvarlig brottslighet ska den tidigare brottsligheten dock beaktas oberoende av om sådant förverkande sker. Vid tillämpning av första stycket ska rätten ta hänsyn till den tid som har förflutit mellan brotten och om den tidigare och den nya brottsligheten är likartade. Paragrafen har ändrats. Ändringen innebär att den omständigheten att den tilltalade har återfallit i brott ska beaktas vid straff- mätningen i större utsträckning än och har behandlats i av- snitt 11.4.2. Första stycket i paragrafen har ändrats på så sätt att det har lagts till en ny andra mening. Av denna mening följer att återfall i brott i två kvalificerade situationer ska beaktas i skärpande riktning vid straffmätningen oberoende av om förverkande av villkorligt med- given frihet sker. Den första situationen avser om den tilltalade vid upprepade tillfällen har gjort sig skyldig till brott. Här avses de fall när en person gång på gång återfaller i t.ex. förmögenhetsbrott, trafiknykterhets- brott eller våldsbrott. Att det ska vara fråga om upprepade tillfällen innebär att den tilltalade bör ha dömts vid i vart fall två , eller något fler fall om brottsligheten inte är av allvarlig art. Återfall ska alltså ha skett i sådan utsträckning att den upptrappning av ingripandenivån som kan ske inom ramen för för- verkande av villkorligt medgiven frihet har passerats, vilket också är en förutsättning för att det ska vara möjligt att förverka villkorligt medgiven frihet. Den andra situationen när rätten ska beakta återfallet oberoende av förverkande av villkorligt medgiven frihet är om brottet utgör återfall i särskilt allvarlig brottslighet. När det gäller vad som utgör särskilt allvarlig brottslighet är ingen ändring i sak avsedd i förhål- lande till den hittillsvarande lydelsen av bestämmelsen. För straff- skärpning vid återfall i särskilt allvarlig brottslighet krävs inte, till skillnad från vad som anges i första ledet, att den tilltalade har dömts vid upprepade tillfällen. Av paragrafens andra stycke följer att rätten vid bedömningen av om återfallsskärpning ska ske ska ta hänsyn till den tid som har förflutit mellan brotten och om den tidigare och den nya brottslig- heten är likartade. Någon ändring i sak i förhållande till den hittills- varande lydelsen av paragrafen är inte avsedd. Det är inte möjligt att i detalj ange hur mycket straffet i det en- skilda fallet ska skärpas med hänsyn till att den tilltalade återfallit i brott. Enligt 26 kap. 3 § är det emellertid vid återfall möjligt att gå utöver det högsta straffet som kan följa på brottet . Utgångspunkten vid återfallsskärpning enligt förevarande bestäm- melse bör därför vara att utgör den maximala skärpning som kan komma i fråga. En så sträng återfallsskärpning bör endast aktua- liseras vid återfall i mycket allvarlig brottslighet, där det fängelse- straff som annars skulle ha dömts ut hade uppgått till . Andra förutsättningar för att straffet ska kunna skärpas med så mycket som bör vara att den tidigare brottsligheten har varit jämförelsevis allvarlig och omfattande, att den tilltalade har återfallit i brott vid upprepade tillfällen och att det har förflutit mellan brotten. Straffskärpningen bör som regel vara procentuellt sett högre vid låga straffnivåer än vid höga straffnivåer. Det är t.ex. inte orimligt att straffet för den som har gjort sig skyldig till ett brott med ett straff- värde motsvarande fängelse i en månad skärps till fängelse om den tilltalade har dömts för likartad brottslighet. Att döma ut ett straff som är dubbelt så långt som brottets straffvärde bör däremot inte bli aktuellt när det gäller mer allvarlig brottslighet. Har brottet ett straffvärde som motsvarar fängelse bör det sällan komma i fråga att skärpa straffet med mer än en fjärdedel p.g.a. återfall i brott. Det måste dock beaktas att återfallsskärpningens storlek inte endast påverkas av det nya brottets straffvärde, utan också av omfattningen av den tilltala- des tidigare brottslighet och den tid som har förflutit mellan brotten. Har den tilltalade dömts för brott vid ett stort antal tillfällen och det senaste brottet har begåtts efter senaste brottsdatum kan det finnas anledning att skärpa straffet i något större utsträckning än vad som angetts ovan. Å andra sidan ska återfallsskärpningen vara mindre omfattande om den tilltalade är dömd till fängelse endast någon en- staka gång tidigare och detta brott ligger förhållandevis långt tillbaka i tiden. När det gäller sådana situationer som inte omfattas av den tillagda meningen i första stycket är någon ändring av paragrafens tillämp- ning inte avsedd. Nuvarande praxis bör alltså äga fortsatt giltighet. 16.3Förslaget till lag om ändring i narkotikastrafflagen (1968:64) 1 § Den som olovligen 2.framställer narkotika som är avsedd för missbruk, 3.förvärvar narkotika i överlåtelsesyfte, 4.anskaffar, bearbetar, förpackar, transporterar, förvarar eller tar annan sådan befattning med narkotika som inte är avsedd för eget bruk, 5.bjuder ut narkotika till försäljning, förvarar eller befordrar vederlag för narkotika, förmedlar kontakter mellan säljare och köpare eller företar någon annan sådan åtgärd, om förfarandet är ägnat att främja narkotika- handel, eller 6.innehar, brukar eller tar annan befattning med narkotika döms, om gärningen sker uppsåtligen, för narkotikabrott till fängelse i högst . Om en gärning som avses i första stycket innebär att gärningsmannen säljer narkotika eller annars befattar sig med narkotika som är avsedd att säljas döms i stället till fängelse i lägst och högst . Bestämmelser om straff för olovlig införsel och utförsel av narkotika och olovlig befattning i vissa fall med narkotika finns i lagen (2000:1225) om straff för smuggling. Paragrafen, som reglerar straffansvar för narkotikabrott, har ändrats på så sätt att ett nytt andra stycke har tillkommit. Ändringen har behandlats i avsnitt 10.6.2. Enligt andra stycket ska en särskild straffskala tillämpas för narkotikabrott av normalgraden som innebär försäljning eller annan befattning med narkotika som är avsedd att säljas. Straffskalan upp- går till fängelse i lägst och högst . Genom kravet på att det ska vara fråga om försäljning av narko- tika eller annan befattning med narkotika som är avsedd att säljas begränsas tillämpningsområdet för den särskilda straffskalan till sådana former av överlåtelser som typiskt sett sker i vinningssyfte. Det kan t.ex. vara fråga om försäljning av narkotika genom gatuför- säljning eller försäljning via en hemsida på internet. ningar som sker via telefon eller via sms till ett telefonnummer som regelmässigt används för att sälja narkotika omfattas. Andra former av överlåtelser, t.ex. där narkotika överlåts till vänner utan vederlag eller där det är fråga om ett samköp av narkotika mellan flera miss- brukare faller däremot utanför tillämpningsområdet för den stängare straffskalan. Vilket syfte gärningspersonen har med försäljningen saknar däremot betydelse. Även försäljning som sker för att gärnings- personen ska kunna finansiera sitt eget missbruk omfattas av den särskilda straffskalan. Storleken av vinningen eller den förväntade vinningen har inte någon betydelse vid bedömningen av om gärningen har varit ägnad att ge ekonomisk . Det är tillräckligt att en överlåtelse vid en objektiv bedömning har sådan karaktär att den kan förväntas inne- bära ekonomisk för någon för att den särskilda straffskalan ska vara tillämplig. Någon utredning som visar att en vinst uppstått i det enskilda fallet behöver alltså inte läggas fram. Det behöver inte heller vara gärningspersonen som ska beredas ekonomisk , utan det kan t.ex. vara dennes uppdragsgivare. Rekvisitet – säljer respektive som är avsedd att säljas – ska dock givetvis vara täckt av gärningspersonens uppsåt. Så kallat likgiltighetsuppsåt är tillräckligt. Den särskilda straffskalan är tillämplig även för andra typer av befattningar med narkotika än just försäljning. Det kan t.ex. vara fråga om framställning, förvärv, förpackning, transport, förvaring eller innehav av narkotika. Det avgörande är om det är fråga om befattning med narkotika som är avsedd att säljas. Samtliga för- faranden som anges i första stycket 1–6, som innefattar någon form av befattning med narkotika, kan således komma att omfattas av den särskilda straffskalan under förutsättning att det kan visas att den narkotika som gärningspersonen befattat sig med varit avsedd att i något led säljas. Detta innebär alltså att samma typ av befattning med narkotika, t.ex. transport eller förvaring, kan komma att straffas enligt två olika straffskalor, där ett konstaterande av om narkotikan varit avsedd att säljas är avgörande för att den strängare straffskalan ska komma att aktualiseras. Förfaranden som endast faller inom tillämpningsområdet för första stycket 5 omfattas däremot inte av den särskilda straffskalan, eftersom gärningar som avses i denna punkt inte förutsätter att gärningspersonen säljer eller har tagit annan befattning med narkotika. Straffmätningen för gärningar som faller under den särskilda straff- skalans tillämpningsområdet startar vid minimistraffet om sex månaders fängelse och sker därefter inom hela straffskalan upp till maximistraffet om tre års fängelse. Sort och mängd narkotika utgör en utgångspunkt vid straffvärdesbedömningen. Även de allmänna principer för straffmätning av narkotikabrott som har utvecklats i praxis ska här tillämpas. I sammanhanget bör det noteras att den särskilda straffskalan endast gäller för brott av normalgraden. Vid sådana förhållanden som kan aktualisera ansvar för grovt narkotikabrott eller synnerligen grovt narkotikabrott torde dock distinktionen mellan de nu behand- lade olika typerna av befattning med narkotika i praktiken sakna be- tydelse. När det gäller ringa narkotikabrott se kommentaren till 2 §. 2 § Är brott som avses i 1 § första stycket med hänsyn till arten och mängden narkotika samt övriga omständigheter att anse som ringa, döms för ringa narkotikabrott till böter eller fängelse . Detta gäller inte om gärningen omfattas av 1 § andra stycket. Paragrafen har ändrats på så sätt att en andra mening har tillkommit. Övervägandena finns redovisade i avsnitt 10.6.2. Ändringen innebär att narkotikabrott som innefattar försäljning av narkotika eller annan befattning med narkotika som är avsedd att säljas inte kan bedömas som ringa brott, oavsett art och mängd narkotika eller omständigheterna i övrigt kring gärningen. Det sagda innebär att varken böter eller fängelsestraff kortare än kan dömas ut som påföljd för gärningar av denna typ, om inte någon särskild regel, som i det enskilda fallet tillåter straffmätning under minimistraffet, är tillämplig. Någon ändring vad avser tillämpnings- området för det ringa brottet i övrigt är inte avsedd. 4 § För försök eller förberedelse till narkotikabrott, ringa narkotika- brott, grovt narkotikabrott eller synnerligen grovt narkotikabrott liksom för stämpling till narkotikabrott, grovt narkotikabrott eller synnerligen grovt narkotikabrott döms det, om gärningen avser annat än bruk av narko- tika, till ansvar enligt 23 kap. . För försök till olovlig befattning med narkotikaprekursorer döms det, om gärningen avser annan befattning än som avses i 3 b § första stycket 2, till ansvar enligt 23 kap. . Paragrafen, som reglerar straffansvar för osjälvständiga brotts- former, har ändrats på så vis att det av första stycket följer att även försök, förberedelse och stämpling till narkotikabrott av normal- graden respektive försök och förberedelse till ringa narkotikabrott är kriminaliserat beträffande sådant innehav och annan befattning med narkotika som regleras i 1 § första stycket 6, med undantag för bruk av narkotika. Ändringen har behandlats i avsnitt 10.6.4. Ett försöksbrott som avser narkotikabrott i form av innehav kan vara för handen när en köpare beställer narkotika avsedd för eget bruk via t.ex. internet eller sociala medier, men sedan inte får narko- tikan i sin besittning p.g.a. att beställningen har avslöjats, narkotikan har tagits i beslag eller av annat skäl. Om beställaren utan att något sådant förhållande föreligger har ångrat sig och därför avstått från att fullfölja köpet kan gärningen dock vara straffri såsom ett frivilligt tillbakaträdande. Ett förberedelsebrott kan t.ex. föreligga om köp- aren införskaffat hjälpmedel som syftar till att undgå upptäckt eller identifikation i samband med brott.8 Ett sådant hjälpmedel skulle kunna vara en krypterad chattfunktion eller något annat tekniskt hjälpmedel för att anonymt kunna beställa narkotika via internet. Stämpling kan vara för handen om någon försökt förmå annan att genomföra en narkotikabeställning.