sou · H9B329 · 2021-04-29 00:00:00 — Regleringen får anses rimlig med hänsyn till intresset att av skydda landets gränser. En reglering som skulle innebära att all personal inom postverksamheten i landet skulle vara skyldig att lämna uppgifter om misstänkta brott till brottsbekämpande myndigheter skulle dock ha ett annat ändamål. Skyldigheten skulle syfta till att fler uppgifter om misstänkta brott kom till de brottsbekämpande myndigheternas kännedom. Det finns inte något stöd för att en sådan skyldighet verkligen skulle medföra en större benägenhet bland personalen att lämna uppgifter vidare till brottsbekämpande myndigheter än om den endast hade en möjlighet att göra det. Det kan också konstateras att en skyldighet att lämna ut uppgifter, som inte är kopplad till en straffsanktion, riskerar att bli tandlös. Det kan dock inte anses lämpligt att införa någon form av straffsanktion för de anställda inom postverksamheten som väljer att inte anmäla misstänkta brott. En skyldighet för personalen inom postverksamheten att lämna uppgifter om misstänkta brott till brottsbekämpande myndigheter skulle träffa fler aktörer än regleringen i tullagen och inregränslagen. Aktörerna arbetar i olika delar av posthanteringen. En skyldighet att lämna uppgifter skulle möjligen kunna fungera i ett tidigt skede av posthanteringen, där någon personlig kontakt med kunder och andra enskilda inte sker. Det finns dock anledning att bedöma frågan annorlunda i de fall postverksamheten innebär kontakter med kunder och andra enskilda. konstaterade i sitt delbetänkande Stärkt straffrättsligt skydd för blåljusverksamhet och andra samhällsnyttiga funktioner, att det förekommer hot mot brevbärare i vissa utsatta områden med följden att post inte delats ut där (se SOU 2018:2 s. 103). Det har under utredningens arbete också framförts att ett uppgiftslämnande skulle kunna ge upphov till besvärliga situationer för personalen i postverksamheten, t.ex. för ensamarbetande ombud i glesbygd. Det går inte att undvika att det finns en viss risk för att personal inom postverksamheten utsätts för hot eller trakasserier, om det blir känt att de har lämnat uppgifter om misstänkta brott till brottsbekämpande myndigheter. Att erbjuda en valmöjlighet i frågan om Ökade möjligheter att lämna uppgifter till brottsbekämpande myndigheter att lämna ut uppgifter skulle därför innebära ett hänsynstagande till personalens olika förutsättningar. Härmed respekteras etiska principer i det brottsförebyggande arbetet som den enskilde får möjlighet att påverka sin arbetsmiljö. Från arbetsmiljösynpunkt skulle en reglering som innebär en möjlighet för de enskilda inom postverksamheten att lämna ut uppgifter vara att föredra. Det kan alltså konstateras att en reglering som innebär en uppgiftsplikt skulle kunna ge upphov till besvärliga situationer för personalen inom postverksamheten. Med hänsyn härtill och till vad som i övrigt anförts, bör de brottsbekämpande myndigheternas möjligheter att få tillgång till uppgifter om misstänkta brott i postverksamheten inte grundas på en uppgiftsskyldighet. I stället bör den berörda personalen ha frihet att själv bedöma vad som är lämpligast i varje enskilt fall. Utredningen har övervägt om det hade varit möjligt att låta postoperatörerna omfattas av en skyldighet att lämna uppgifter, medan postombuden skulle omfattas av en möjlighet att göra det. En sådan uppdelning skulle dock inte gagna brevbärare och andra anställda hos Postnord eller andra postoperatörer som arbetar nära kunderna. En sådan lösning föreslås därför inte. För att motverka att personal som arbetar kundnära riskerar att utsättas för hot eller trakasserier kan det vara lämpligt att via interna rutiner göra klart vem som inom en viss verksamhet ska lämna ut uppgifter till brottsbekämpande myndigheter. Vi återkommer till den frågan nedan. 6.6.3Närmare utformning av en ny reglering Förslag: Den som i postverksamhet har fått del av eller tillgång till uppgift som omfattas av tystnadsplikt, får lämna en sådan uppgift som rör misstanke om brott till åklagarmyndighet, eller någon annan myndighet som har att ingripa mot brottet, om fängelse är föreskrivet för brottet. Ökade möjligheter att lämna uppgifter till brottsbekämpande myndigheter Vilken brottslighet bör omfattas? Enligt direktiven ska utredningens förslag underlätta de brottsbekämpande myndigheternas arbete mot och förhindra illegal handel via post med narkotika, inklusive narkotikaklassade läkemedel, samt med varor som dopningsmedel, prekursorer för framställning av narkotika, hälsofarliga varor, vapen och explosiva varor. I direktiven anges också förfalskade id-handlingar. Den föreslagna regleringen bör således, som utgångspunkt, ge utrymme för att uppgifter om misstänkta brott som avser de uppräknade varuslagen ska kunna lämnas ut från postverksamheten till brottsbekämpande myndigheter. Det förekommer att brevförsändelser används för distribution vid otillåten handel med läkemedel. Man kan också tänka sig att springstiletter, springknivar och andra föremål som är särskilt ägnade att användas som vapen skickas med post. Regleringen kan därför behöva omfatta även brottslighet som avser dessa varor. Med narkotika avses i de substanser som är föremål för kontroll enligt en internationell överenskommelse som har biträtt eller som av regeringen har förklarats vara narkotika. Substanserna listas i föreskrifter om förteckningar över narkotika (LVFS 2011:10). All olovlig användning och hantering av narkotika är straffbar enligt narkotikastrafflagen (1968:64). Nya substanser klassas löpande. har det främst varit fråga om nya psykoaktiva substanser (NPS:er) som introducerats på marknaden främst via internet. Sådana substanser kan även omfattas av lagen (1999:42) om förbud mot vissa hälsofarliga varor. För narkotikabrott av normalgraden döms enligt 1 § narkotikastrafflagen till fängelse i högst . Är brottet att anse som ringa döms för ringa narkotikabrott till böter eller fängelse (2 §). För grovt narkotikabrott är straffet fängelse i lägst två och högst . Vid bedömningen av om brottet är grovt ska det särskilt beaktas om brottet har utgjort ett led i en verksamhet som bedrivits i större omfattning eller yrkesmässigt, avsett en särskilt stor mängd narkotika eller annars varit av särskilt farlig eller hänsynslös art. Är brottet att anse som synnerligen grovt döms för synnerligen grovt narkotikabrott till fängelse i lägst sex och högst (3 §). Ökade möjligheter att lämna uppgifter till brottsbekämpande myndigheter För försök eller förberedelse till narkotikabrott, ringa narkotikabrott, grovt narkotikabrott eller synnerligen grovt narkotikabrott liksom för stämpling till narkotikabrott, grovt narkotikabrott eller synnerligen grovt narkotikabrott döms till ansvar enligt 23 kap. BrB. Detta gäller dock inte vid gärningar som avses i 1 § första stycket 6 narkotikastrafflagen (4 §). När narkotika har sålts via internet och därefter transporteras med post till köparen, sker en överlåtelse av narkotika eller i vart fall försök till sådant brott. Det bör i princip vara uteslutet att bedöma en överlåtelse av narkotika som ett ringa narkotikabrott (se prop. 1992/93:142 s. 17). Som utgångspunkt är det därför fråga om ett misstänkt brott av normalgraden när ett brev innehållande narkotika upptäcks i postflödet. Om informationen når brottsbekämpande myndigheter inleds en förundersökning om narkotikabrott av normalgraden och tvångsmedel får användas utifrån det. Omständigheterna i övrigt kan leda till att gärningen senare rubriceras om till t.ex. ett grovt narkotikabrott. Med ”narkotikaklassade läkemedel” avses huvudsakligen icke läkarordinerade narkotikaklassade läkemedel, främst sömnmedel och lugnande medel men även olika smärtstillande preparat. Överlåtelse av sådana läkemedel faller under narkotikastrafflagen. Prekursorer för framställning av narkotika Med narkotikaprekursorer avses ämnen som kan användas vid framställning av narkotika. Dessa ämnen är förtecknade i och rådets förordning (EG) nr 273/2004 av om narkotikaprekursorer eller i rådets förordning (EG) nr 111/2005 av om regler för övervakning av handeln med narkotikaprekursorer mellan gemenskapen och tredjeländer. Eftersom kemikalierna även används för många lagliga ändamål, kontrolleras den lagliga handeln för att förhindra att kemikalier från den lagliga hanteringen överförs till olagliga tillverkare av narkotika. I är tillstånds- och tillsynsmyndighet. I 3 b § narkotikastrafflagen stadgas straff för den som olovligen befattar sig med narkotikaprekursorer som är avsedda för olovlig framställning av narkotika. Den som t.ex. överlåter sådana varor döms till fängelse i högst . Om brottet är att anse som ringa, döms till Ökade möjligheter att lämna uppgifter till brottsbekämpande myndigheter böter eller fängelse . Är brottet att anse som grovt, döms till fängelse i lägst och högst . För försök till olovlig befattning med narkotikaprekursorer av alla grader döms till ansvar enligt 23 kap. BrB. Straffansvar på försöksstadiet föreskrivs dock inte om gärningen avser förvaring, innehav eller annan befattning med narkotikaprekursorer enligt 3 b § första stycket 2 (4 § andra stycket). På samma sätt som gäller för narkotikabrott bör utrymmet för att bedöma ett brott enligt 3 b § som ringa vara begränsat. Också i övrigt bör vid bedömningen ledning sökas i vad som gäller för narkotikabrott (se prop. 2005/06:42 s. 50). I lagen (1991:1969) om förbud mot vissa dopningsmedel föreskrivs ansvar för befattning med ett antal dopningsmedel. De dopningsmedel som omfattas av lagen är syntetiska anabola steroider, testosteron och dess derivat, tillväxthormon samt kemiska substanser som ökar produktion eller frigörelse av testosteron och dess derivat eller av tillväxthormon. Befattning med de angivna dopningsmedlen är inte tillåten annat än för medicinskt eller vetenskapligt ändamål. Det är således inte tillåtet att t.ex. överlåta, förvärva i överlåtelsesyfte, bjuda ut till försäljning, inneha eller bruka dessa dopningsmedel (se 1 och 2 §§). Den som uppsåtligen bryter mot regleringen döms enligt 3 § för dopningsbrott till fängelse i högst . För ringa dopningsbrott är straffet böter eller fängelse . Straffet för grovt dopningsbrott är fängelse i lägst och högst (3 a §). För försök eller förberedelse till sådant dopningsbrott som inte är att anse som ringa döms till ansvar enligt 23 kap. BrB, om gärningen gäller annan befattning än innehav eller bruk (4 §). Liksom för narkotikabrott bör sådan befattning som syftar till spridning av dopningsmedel, t.ex. överlåtelse, i allmänhet inte bedömas som ringa brott (se prop. 1998/99:3 s. 94). Ökade möjligheter att lämna uppgifter till brottsbekämpande myndigheter Lagen (1999:42) om förbud mot vissa hälsofarliga varor ska tillämpas på varor som på grund av sina inneboende egenskaper medför fara för människors liv eller hälsa och som används eller kan antas användas i syfte att uppnå berusning eller annan påverkan. Lagen ska inte tillämpas på narkotika, dopningsmedel eller läkemedel. Lagstiftningen ger myndigheter möjlighet att ingripa mot nya hälsofarliga medel. Syftet är att effektivisera kontrollförfarandet för nya droger eftersom det inte är möjligt att narkotikaklassa alla varor som används eller marknadsförs i berusningssyfte. Genom lagen har befattning med ett antal nya psykoaktiva substanser (NPS:er) kriminaliserats. I lagen kriminaliseras olika former av befattning med hälsofarliga varor, om befattningen sker utan tillstånd. Den som uppsåtligen bryter mot regleringen och utan tillstånd t.ex. överlåter eller bjuder ut varor som omfattas av lagen till försäljning, döms till böter eller fängelse i högst . Om brottet begås av grov oaktsamhet döms till böter eller fängelse . I ringa fall ska det inte dömas till ansvar. (3 och 4 §§) I lagen föreskrivs inte ansvar för osjälvständiga brottsformer. Det är inte ovanligt att samma personer och organisationer som säljer narkotika över internet även tillhandahåller läkemedel som inte är narkotikaklassade. Försäljningen kan omfatta receptbelagda mediciner som t.ex. antidepressiva eller potenshöjande läkemedel. För att få sälja läkemedel till konsument krävs som utgångspunkt tillstånd av . Detta regleras i 2 kap. lagen (2009:366) om handel med läkemedel. För att få tillstånd måste sökanden uppfylla vissa krav på lämplighet och visa sig ha förutsättningar att uppfylla en rad krav som ställs på verksamheten. För försäljning av vissa receptfria läkemedel är det tillräckligt att handeln har anmälts till . Det är också tillåtet att utan tillstånd från sälja vissa naturläkemedel och läkemedel som är godkända som vissa utvärtes läkemedel. Av 9 kap. 1 § lagen om handel med läkemedel följer att den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bedriver detaljhandel med läkemedel till konsument utan erforderligt tillstånd döms till böter eller fängelse Ökade möjligheter att lämna uppgifter till brottsbekämpande myndigheter i högst , om inte gärningen är belagd med straff enligt . I ringa fall ska inte dömas till ansvar. Om en uppsåtlig gärning har begåtts yrkesmässigt, avsett betydande mängd eller värde eller annars varit av särskilt farlig art, döms till fängelse i högst . Lagen föreskriver inte ansvar för osjälvständiga brottsformer. På internet förekommer försäljning även av oäkta eller förfalskade läkemedel, som inte har blivit kontrollerade av myndigheter. Dessa preparat kan vara skadliga eller rent av farliga. Som framgått ovan krävs som utgångspunkt tillstånd av för att få sälja läkemedel till konsument (se 2 kap. lagen om handel med läkemedel). Av 8 kap. 2 § läkemedelslagen (2015:315) följer också att yrkesmässig tillverkning av läkemedel endast får bedrivas av den som har tillstånd. Den som utan sådant tillstånd framställer läkemedel döms enligt 16 kap. 1 § till böter eller fängelse i högst , om gärningen inte är belagd med straff enligt eller smugglingslagen. I ringa fall ska det inte dömas till ansvar. Vapenlagen (1996:67) är tillämplig på skjutvapen och ammunition samt vissa föremål som i lagen jämställs med skjutvapen. Med skjutvapen förstås i lagen vapen med vilka kulor, hagel, harpuner eller andra projektiler kan skjutas ut med hjälp av krutladdningar, kolsyreladdningar, komprimerad luft eller andra liknande utskjutningsmedel (1 kap. 2 §). Vad som sägs om skjutvapen i lagen gäller, enligt 1 kap. 3 §, också a)anordningar som till verkan och ändamål är jämförliga med skjutvapen, b)obrukbara vapen som i brukbart skick skulle räknas som skjutvapen, c)start- och signalvapen som laddas med patroner, d)armborst, Ökade möjligheter att lämna uppgifter till brottsbekämpande myndigheter e)tårgasanordningar och andra till verkan och ändamål jämförliga anordningar, f)slutstycken, ljuddämpare, eldrör, pipor, stommar, lådor, trummor och mantlar till skjutvapen, eller armborststommar med avfyrningsanordningar, g)anordningar som kan bäras i handen och är avsedda att med elektrisk ström bedöva människor eller tillfoga dem smärta, och h)anordningar som gör att skjutvapen kan användas med annan ammunition än de är avsedda för. För att ha rätt att inneha skjutvapen krävs att innehavaren antingen har tillstånd att inneha skjutvapen eller att denne omfattas av något eller några av de undantag som gäller från kravet på tillstånd. Det krävs även tillstånd för att bedriva handel med vapen (se 2 kap. 1 §). Skjutvapen får, enligt 2 kap. 9 §, överlåtas endast till den som har tillstånd eller rätt att inneha skjutvapnet. Vidare finns i 3 kap. vapenlagen regler om under vilka förutsättningar skjutvapen får lånas ut. I 9 kap. 1 § vapenlagen anges att den som uppsåtligen överlåter eller lånar ut ett skjutvapen till någon som inte har rätt att inneha vapnet, döms för vapenbrott till fängelse i högst . Om gärningen har begåtts av oaktsamhet eller om brottet är ringa, döms till böter eller fängelse . För grovt vapenbrott är straffet fängelse i lägst två och högst (9 kap. 1 a §). Är brottet att anse som synnerligen grovt föreskrivs fängelse i lägst fyra och högst . Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet överlåter ammunition till någon som inte har rätt att inneha ammunitionen döms till böter eller fängelse (9 kap. 2 §). För försök, förberedelse eller stämpling till grovt vapenbrott eller synnerligen grovt vapenbrott döms till ansvar enligt 23 kap. BrB (9 kap. 8 §). I övrigt föreskrivs inte ansvar för osjälvständiga brottsformer i vapenlagen. Straffbestämmelserna om vapenbrott omfattar inte bara skjutvapen utan även sådana föremål som enligt 1 kap. 3 § jämställs med skjutvapen vid tillämpningen av lagen. Ökade möjligheter att lämna uppgifter till brottsbekämpande myndigheter Brandfarliga och explosiva varor I lagen (2010:1011) om brandfarliga och explosiva varor finns bestämmelser om hantering, överföring, import och export av brandfarliga och explosiva ämnen samt sådana förberedande åtgärder som behövs med hänsyn till brand- och explosionsrisken. Lagen syftar till att hindra, förebygga och begränsa olyckor och skador som kan uppkomma genom brand eller explosion orsakad av brandfarliga eller explosiva varor samt att förebygga obehörigt förfarande med varorna (1 § andra stycket). Till brandfarliga varor hänförs i lagen brandfarliga gaser, brandfarliga vätskor och brandreaktiva varor (3 §). Till explosiva varor hänförs explosiva ämnen och blandningar, explosiva föremål samt ämnen, blandningar och föremål som tillverkas i avsikt att framkalla en verkan genom en explosion eller en pyroteknisk effekt (4 §). Vilka varor som på grund av sina egenskaper eller sin sammansättning anses utgöra brandfarliga eller explosiva varor i lagens mening anges i Myndigheten för samhällsskydd och beredskaps (MSB) föreskrifter. Exempel på explosiva varor är handgranater, minor, sprängämnen, tändmedel, ammunition, krut och pyrotekniska artiklar, såsom fyrverkerier och s.k. bangers. Den som hanterar, överför, importerar eller exporterar explosiva varor ska som utgångspunkt ha tillstånd till det. Detsamma gäller den som yrkesmässigt eller i större mängd hanterar brandfarliga varor (16 § första stycket). Tillstånd ges av MSB eller kommunerna (17 och 18 §§). Undantag från den generella tillståndsplikten finns i MSB:s föreskrifter för viss hantering av fyrverkerier. Den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet bryter mot tillståndsplikten döms, enligt 29 §, till böter eller fängelse i högst om brottet avser brandfarliga varor, eller böter eller fängelse i högst om brottet avser explosiva varor. Om brottet har begåtts av oaktsamhet döms till böter. Om ett uppsåtligt brott avser explosiva varor och är att anse som grovt döms till fängelse i lägst två och högst . Är brottet att anse som synnerligen grovt föreskrivs fängelse i lägst fyra och högst . (29 a §) I ringa fall döms inte till ansvar enligt lagen. 29 eller 29 a § döms inte om gärningen är belagd med straff i smugglingslagen. Till ansvar enligt 29 § döms inte heller om gärningen är belagd med straff i . (30 §) Lagen föreskriver inte ansvar för osjälvständiga brottsformer. Ökade möjligheter att lämna uppgifter till brottsbekämpande myndigheter Föremål som är särskilt ägnade att användas som vapen Av 2 § lagen (1988:254) om förbud beträffande knivar och andra farliga föremål följer att knogjärn, kaststjärnor eller andra sådana föremål som är särskilt ägnade att användas som vapen vid brott mot liv eller hälsa samt springstiletter eller springknivar inte får saluhållas, dvs. bjudas ut till försäljning. De angivna föremålen får inte heller överlåtas till personer . Bestämmelsen tar, förutom springstiletter och springknivar, även sikte på, s.k. gatustridsvapen. Härmed avses t.ex. karatepinnar, strypsnaror, rivhandskar, skarpslipade mejslar, blydaggar, s.k. precisionsslangbågar och kedjor som försetts med handtag. Den som bjuder ut ett sådant föremål till försäljning över internet gör sig därmed skyldig till brott. Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot regleringen ska enligt 4 § dömas till böter eller fängelse . I ringa fall döms inte till ansvar. Om brottet är grovt, döms till fängelse i högst . Lagen föreskriver inte ansvar för osjälvständiga brottsformer. Det förekommer internetsidor där det är möjligt att beställa falska id-handlingar. Dessa handlingar skickas sedan hem till den enskilde med posten. Enligt 14 kap. 1 § BrB döms den som framställer en falsk id-handling eller någon annan form av urkund eller ändrar eller fyller ut en äkta sådan, för urkundsförfalskning, om åtgärden innebär fara i bevishänseende. Brottet är fullbordat i och med förfalskningsåtgärden. Straffet för urkundsförfalskning är fängelse i högst . Är brottet att anse som ringa, döms för förvanskning av urkund till böter eller fängelse (14 kap. 2 §). Är brottet att anse som grovt, döms för grov urkundsförfalskning till fängelse i lägst och högst (14 kap. 3 §). Även försök eller förberedelse till urkundsförfalskning och grov urkundsförfalskning är straffbelagt (14 kap. 13 §). Brukande av falsk urkund och missbruk av urkund Tystnadsplikten enligt postlagen omfattar, förutom breven i sig, även andra uppgifter som rör en enskild persons förbindelse med verksamheten när det gäller befordran av brev. Det råder således tystnads- Ökade möjligheter att lämna uppgifter till brottsbekämpande myndigheter plikt för uppgifter om den som t.ex. hämtar ut brev hos ett postombud. Det är alltså inte möjligt för personalen i postverksamheten att lämna uppgifter om denne person och vilken id-handling denne har använt till en brottsbekämpande myndighet utan att bryta mot tystnadsplikten. Från de brottsbekämpande myndigheternas sida kan det dock finnas intresse av att få ta del av uppgifter om en enskild som misstänks använda en förfalskad id-handling för att legitimera sig, eller som misstänks använda sig av någon annans id-handling. Den som åberopar en falsk urkund döms, om åtgärden innebär fara i bevishänseende, för brukande av det förfalskade som om denne själv hade gjort förfalskningen (14 kap. 10 § BrB). Påföljden för att bruka t.ex. ett falskt körkort är därmed som utgångspunkt fängelse i högst (se 14 kap. 1–3 §§ BrB). För försök eller förberedelse till brukande av vad som förfalskats döms till ansvar enligt 23 kap. BrB (14 kap. 13 §). Enligt 15 kap. 12 § BrB döms den som sanningslöst åberopar någon annans pass eller annan identitetshandling såsom gällande för sig eller annan person för missbruk av urkund, om åtgärden har inneburit fara i bevishänseende. Straffet för brottet är böter eller fängelse . Är brottet grovt, döms till fängelse i högst . Ansvar för osjälvständiga former av brottet är inte föreskrivet. En reglering som bryter tystnadsplikten i postlagen blir tillämplig för ett stort antal olika privata aktörer inom postverksamheten, såväl ett stort företag som Postnord som mindre aktörer som agerar som postombud. Eftersom regleringen kan komma att tillämpas av aktörer med olika förutsättningar att göra juridiska bedömningar, bör den utformas på ett så enkelt sätt som möjligt. För det fall uppställda rekvisit inte är uppfyllda vid ett utlämnande kan det nämligen bli fråga om ett brott mot tystnadsplikten. Den långa uppräkningen av illegala varor som kan transporteras via post talar för att regleringen inte bör knytas till vissa specifika brott. En sådan uppräkning skulle bli alltför omfattande och skulle behöva ändras i de fall andra brottstyper skulle komma till eller aktuella brott ändras. Det finns också en risk för att en sådan uppräkning inte skulle bli uttömmande. Med hänsyn härtill får det anses Ökade möjligheter att lämna uppgifter till brottsbekämpande myndigheter lämpligare att regleringen avgränsas på annat sätt, t.ex. genom att den knyts till misstänkta brott som innehåller en viss straffskala.