sou · H9B393 · 2021-11-26 00:00:00 — Det innebär bland annat att särskilda boendeformer för service och om- vårdnad för äldre som behöver särskilt stöd i stället benämns ”sär- skilda boendeformer för äldre personer som behöver omvårdnad och särskilt stöd”. Bostäder med särskild service för personer med funk- tionsnedsättningar benämns ”bostäder med särskilt stöd” för per- soner med funktionsnedsättning. Utredningen föreslår att socialtjänstlagens nuvarande målbestämmel- ser kompletteras med att , utöver jämlika, även ska främja människornas jämställda levnadsvillkor. Genom att ange både jämlikhet och jämställdhet i de övergripande målen blir det tydligt att särskilt måste arbeta med jämställdhet. Utredningen föreslår att regeringen bör ge lämplig myndighet i uppdrag att göra en fördjupad beskrivning och analys av aspekter av genusbias inom område. Utredningen underströk vikten av att har ett före- byggande perspektiv och arbetar förebyggande oavsett om det hand- lar om övergripande arbete, i samverkan med andra, kommunens planering, insatser till grupper eller insatser till enskilda. Utredningen föreslog att det i socialtjänstlagen ska anges att social- tjänsten ska ha ett förebyggande perspektiv. Målet är att perspektivet ska genomsyra hela verksamhetsområde och på samtliga nivåer; samhälls-, grupp- och individnivå och tillämpas av beslutsfattare och yrkesverksamma inom alla verk- samheter. En lätt tillgänglig socialtjänst Utredningen konstaterade att det förebyggande arbetet hänger nära samman med att enskilda har kunskap om och enkelt kan kontakta dem. Utredningen föreslår en bestämmelse som ger tillgänglighetsbegreppet en generell betydelse för verk- samhet. Inriktningen ska regleras tillsammans med det förebyggande perspektivet. ska således ha ett förebyggande perspek- tiv och inriktas på att vara lätt tillgänglig. Lagens indelning i olika grupper Utredningen övervägde att ta bort merparten av de särskilda bestäm- melser som gäller för olika grupper. Detta för att tydligare framhålla individperspektivet och lagens karaktär av ramlag med förutsättningar att möta nya behov i ett föränderligt samhälle. Principiellt var intresset för en sådan förändring stort från flera av de aktörer som utredningen haft kontakt med. framkom betydande oro och farhågor för hur en sådan förändring skulle påverka den enskildes möjligheter att hävda sina rättigheter och förstå vilka skyldigheter har. Det gällde också möjligheterna att upprätthålla och utveckla en tillräckligt specialiserad kompetens för att möta olika behov av stöd, omsorg och vård. Utredningen valde därför att huvudsakligen låta de särskilda bestäm- melserna finnas kvar, men strukturera dem på ett sätt som tydliggör vikten av helhetssyn och inriktningen på personers individuella behov och förutsättningar i stället för deras grupptillhörighet. Undantag görs dock för bestämmelserna om barn, som samlas i en egen avdelning. Den strukturella förändringen innebär bland annat att målgrupps- indelningen tonas ned på så sätt att nuvarande 5 kap. SoL, där be- stämmelser som avser olika grupper samlats, utgår ur lagen, vissa bestämmelser som avser grupper görs generellt tillämpliga för alla personer som exempelvis har en viss typ av insats och andra bestäm- melser formuleras som preciserade uppgifter för och inte som särskilda bestämmelser för vissa grupper. Bestämmelserna om medverkan i samhällsplaneringen är ett viktigt inslag i socialtjänstlagen. Genom dessa bestämmelser ska ges möjlighet att förebygga sociala problem och svårigheter på en övergripande nivå. Utredningen föreslår att kompletteras med en bestämmelse som tar sikte på de sociala aspekterna i planlägg- ningen. Den föreslagna bestämmelsen är ett komplement till den bestämmelse i socialtjänstlagen som reglerar socialnämndens med- verkan i samhällsplaneringen. Avsikten med regleringen är att till- föra social sakkunskap och underlag till samhällsplaneringen. För att tydliggöra kommunens ansvar och förstärka socialnämndens med- verkan i samhällsplaneringen föreslår utredningen också att det i regleras att översiktsplanen ska anges inrikt- ningen för den långsiktiga utvecklingen av den sociala miljön. Vidare konstaterade utredningen att kommunen i nuvarande social- tjänstlag har ett ansvar för att planera sina insatser för äldre och per- soner med funktionsnedsättning. Genom övergripande planering och god framförhållning skapas bättre förutsättningar för att anpassa verksamheten efter ändrade förhållanden. Därmed kan resurserna användas mer effektivt. Kommunens ansvar att planera sina insatser inom bör emellertid inte vara begränsat till äldre personer och personer med funktionsnedsättning utan i stället avse alla enskilda. Utredningen föreslår därför att ansvaret vid- gas i syfte att tydliggöra att kommunens ansvar omfattar ett aktivt arbete med förutsättningar för att, , kunna tillgodose beho- ven av insatser. Planeringen av insatser bör knytas nära annan planer- ing i kommunen, bland annat bostadsförsörjningsplanering. Det är också angeläget att planeringen knyts an till förebyg- gande perspektiv, målet om en lätt tillgänglig socialtjänst och till en förbättrad tillgänglighet för personer med funktionsnedsättning. Vid planering bör kommunen alltid överväga hur insatserna ska till- handahållas och om det kan finnas fördelar med att tillhandahålla insatserna utan föregående behovsprövning. Utredningen anser vidare att problemet med ej verkställda beslut kan lösas på ett bättre sätt än med sanktionsavgifter. I stället kan kommunernas ansvar för planering utvidgas och tillsynsmyndigheten med stöd av det vanliga granskningsinstitutet granska och ingripa mot de kommuner som inte planerar sina insatser eller verkställer beslut inom skälig tid. Eftersom tillsynsmyndigheten, oavsett den särskilda avgiften, har möjlighet att ingripa mot kommuner som inte verkställer beslut eller erbjuder de insatser som kommunen är skyldig att tillhandahålla anser utredningen att systemet med sank- tionsavgifter bör tas bort. Däremot ansåg utredningen kommuner- nas rapporteringsskyldighet om ej verkställda beslut utgör ett viktigt underlag för tillsyn av såväl kommunernas planering som kontroll av eventuella väntetider men den tar mycket tid i anspråk för många socialnämnder. Utredningen föreslår därför att skyldigheten att inrap- portera ej verkställda beslut förlängs från till var sjätte månad. Utredningen föreslår att begreppet insatser, som bland annat före- kommer i nuvarande kvalitetsbestämmelse i 3 kap. 3 § SoL, ska vara ett övergripande begrepp som tar sikte på de insatser som socialnämn- den ska erbjuda i form av rådgivning, omsorg, vård, stöd och annan hjälp till enskilda som behöver det. Därmed skulle kvalitetsbestäm- melsen få en snävare innebörd än vad som är avsett. Utredningen föreslog därför att begreppet insatser i kvalitetsbestämmelsen ska änd- ras till verksamhet, varmed avses alla åtgärder och aktiviteter som socialnämnden genomför, däribland insatser. Eftersom uppföljning av verksamheten är en nödvändig förutsätt- ning för att säkerställa kvaliteten, och såväl tillsyn som öppna jäm- förelser indikerat att uppföljningen brister, föreslår utredningen att det i 3 kap. 3 § SoL uttryckligen ska framgå att kvaliteten i verksam- heten systematiskt och fortlöpande ska följas upp, utvecklas och säkras. Likaså framhåller utredningen att ett gott bemötande är en central kvalitetsaspekt. Utan ett väl fungerande bemötande vill och vågar människor inte söka stöd och hjälp och riskerar att inte få ta del av den enskildes erfarenheter och önskemål. föreslår därför att det i SoL ska anges att enskilda ska bemötas på ett respektfullt sätt utifrån sina förutsättningar och behov. Utredningen menade också att den fortsatta utvecklingen av en kunskapsbaserad socialtjänst behöver stärkas. I syfte att skapa lång- siktiga och stabila förutsättningar för en sådan utveckling föreslogs att det i SoL införs ett krav på att verksamheten inom ska bedrivas i överensstämmelse med vetenskap och beprövad erfaren- het. Vad gäller beslutsordningen inom konstaterades att den är långt ifrån oviktig när det gäller frågor om kvalitetsutveckling och rättssäkerhet. Utredningen såg ett behov av att detta belyses ytterligare och föreslog därför att regeringen tillsätter en utredning som ges i uppdrag att se över professionens roll och den nuvarande beslutsordningen. Utredningen gjorde bedömningen att den nationella statistiken för brister i många hänseenden. Utredningen föreslår därför en ny lag om socialtjänstdataregister enligt vilken Socialstyrel- sen får utföra automatiserad behandling av personuppgifter. Utredningen ansåg att den nuvarande biståndsbestämmelsen behö- ver delas och skulle göras så att de regler som är kopplade till de olika huvudtyperna av bistånd – bistånd för livsföringen och ekonomiskt bistånd – skiljs åt. De insatser som ingår i bistånd för livsföringen är av en mängd olika slag, men förenas av att de avser individuella behov av stöd, omsorg och vård i den dagliga livsföringen till den enskilde. Utredningen ansåg att begreppet levnadsförhållanden är ett mer ända- målsenligt begrepp än ”levnadsnivå”, enligt nu gällande lag. Levnads- förhållanden syftar på sådana förhållanden som är viktiga för den enskildes sammantagna livssituation i stället för en viss nivå som kan mätas och jämföras. Begreppet ”skäliga levnadsförhållanden” ska därför ersätta ”skälig levnadsnivå” i den bestämmelse som reglerar rätten till bistånd för livsföringen. Därmed tydliggörs vikten av att biståndet ges utifrån individuella behov och inte utifrån uppfatt- ningar om generella behov hos personer i olika grupper. Med hänsyn till direktiven kunde utredningen dock inte föreslå en sådan ändring. Utredningen konstaterade att dagens regelverk inte är tillräckligt flexibelt då det lämnar mycket litet utrymme att tillhandahålla insat- ser på något annat sätt än efter utredning och behovsprövning. Inom flera verksamheter, bland annat vad gäller personer med ”missbruk”, är det viktigt att når den enskilde just när han eller hon är motiverad att ta emot hjälp. Eftersom det inte är möjligt att tillhandahålla insatser även utan behovsprövning föreslår utredningen en befogenhet som innebär att socialnämnden ska kunna besluta att en eller flera insatser ska tillhandahållas utan föregående individuell behovsprövning. Bestämmelsen är ett komplement till rätten till bistånd enligt nuvarande 4 kap. 1 § SoL och den enskilde kan alltid ansöka om motsvarande insats. Utredningen bedömde dock att vissa insat- ser ska undantas från möjligheten att tillhandahålla insatser utan föregående individuell behovsprövning: 1. kontaktperson, kontakt- familj eller kvalificerad kontaktperson, 2. vård i familjehem, 3. vård i sådana hem som avses i 12 § LVU samt 22 och 23 §§ LVM 4. vård av barn i jourhem, stödboende eller andra hem för vård eller boende än sådana som avses i 3, 5. stadigvarande plats i sådant boende som avses i 8 kap. 4 eller 7 § nya socialtjänstlagen, eller 6. ekonomisk hjälp. Vad gäller utformningen av insatser menade utredningen alla insat- ser till enskilda ska utformas så att de ger den enskilde möjligheter till ett självständigt liv. Sådana bestämmelser finns för bistånds- insatser. Utredningen föreslog att insatser för enskildas personliga behov utformas så att de stärker den enskildes möjligheter till ett värdigt liv och till att känna välbefinnande. Det gäller oavsett om insat- sen ges som bistånd eller utan behovsprövning. Utredningen föreslår att socialtjänstlagens bestämmelse om barnets bästa ska anpassas till lydelse. Nuvarande bestäm- melse om barnets bästa omformuleras därför till att ange att vid alla åtgärder som rör barn ska i första hand beaktas vad som bedöms vara barnets bästa. Utredningen föreslår även en kompletterande bestäm- melse som anger att vid bedömningen av barnets bästa ska hänsyn tas till barnets åsikter. För att det inte ska råda någon tvekan om att barn alltid har rätt till relevant information i åtgärder som rör barnet samt att denna information ska vara anpassad till barnets ålder, mognad och indivi- duella förutsättningar, föreslår utredningen också att detta bör komma till uttryck i socialtjänstlagen. Utredningen föreslår även att det anges i socialtjänstlagen att den som lämnar informationen till barnet så långt det är möjligt ska försäkra sig om att barnet har för- stått informationen. Utredningen menar också att om barnet inte har förmåga att framföra några åsikter bör dessa klarläggas på annat sätt. Om barnet däremot väljer att inte framföra några åsikter ska detta respekteras och inte klarläggas på annat sätt. Utredningen föreslår vidare att det i socialtjänstlagen ska införas en möjlighet för socialnämnden att tala med ett barn utan vårdnads- havarens samtycke och utan att vårdnadshavaren är närvarande även inför ett beslut om en utredning ska inledas eller inte. Ett sådant samtal syftar enbart till att socialnämnden ska kunna bedöma om en utredning ska inledas eller inte. Barnets vårdnadshavare ska, om inte särskilda skäl talar mot det, efter samtalet genast underrättas om att barnet har hörts. Det föreslås också att det i den nya socialtjänstlagen ska anges att socialnämnden särskilt ska uppmärksamma barnets eller den unges relationer till föräldrar, syskon och andra närstående och arbeta för att placerade barn ges möjlighet till kontakt med föräldrar, syskon och andra närstående. Utredningen föreslog att tiden för uppföljning av ett barns situa- tion, i enlighet med 11 kap. 4 a–c §§ SoL, skulle förlängas från . Ansvarsfördelningen för personer med ”missbruk” och beroende Utredningen konstaterade bland annat att personer med ”missbruk” eller beroende behöver insatser från både och hälso- och sjukvården men att gränsen för vad om är respektive huvudmans ansvar upplevdes oklar i den praktiska tillämpningen. Utredningen menade att ”missbruks”- och beroendevården är och har länge varit ett snårigt område ifråga om ansvarsfördelningen mel- lan kommuner och regioner. Trots kravet på överenskommelser inom ”missbruks- och beroendevården” visar erfarenheter från både SKR och att det inte är tillräckligt för att få samverkan att fungera. , anfördes vidare, bedömer att myndigheten inte har möjlighet att närmare precisera ansvarsfördelningen mellan kommunerna och regionerna utan att detta måste göras i ett lagstift- ningsärende. Svårigheterna att precisera ansvarsfördelningen och därmed den kommunala kompetensen medför att det finns risk för att enskilda i behov av insatser faller mellan stolarna. Utredningen bedömde att det bör göras en samlad översyn av huvudmannaskapet för ”miss- bruks- och beroendevården” för att kunna ta ställning till behovet av eventuella förändringar i lagstiftningen. En tydligare ansvarsfördel- ning skulle ge bättre förutsättningar för en effektiv, kunskapsbaserad, jämlik och likvärdig ”missbruks- och beroendevård”. I det här kapitlet beskrivs översiktligt förhållandena i , , , , och . Framställningen är främst inriktad på organisation och ansvarsfördelning, skaderedu- cerande insatser och tvångsvård. Länderna har valts för att systemen bedöms vara så lika det svenska att det är möjligt att göra relevanta jämförelser. Det överordnade målet med alkoholpolitiken i är att reducera de negativa konsekvenserna som ”rusmiddelbruk” har för enskilda personer, tredje man och för samhället. Målet med narkotikapoliti- ken är att reducera problematiskt bruk av narkotika genom att lägga vikt vid effektiva och universella förebyggande insatser, tidiga insat- ser, tillgänglig behandling och uppföljning. Politiken ska motverka experimentering och rekrytering, särskilt bland barn och unga, sam- tidigt som den ska bidra till bra tjänster och tillräcklig hjälp till per- soner med beroende. Politiken tar också sikte på att reducera felak- tigt bruk av läkemedel.1 infördes genom den s.k. samhandlingsreformen lagen om kommunala hälso- och omsorgstjänster (hälso- och omsorgstjänst- lagen). Reformen bygger bland annat på en överordnad målsättning att reducera sociala hälsoskillnader och att alla ska ha likvärdiga erbjudanden om hälsovård oavsett diagnos, bostad, personlig eko- nomi, kön, etnisk bakgrund och den enskildes livssituation. Hälso- och omsorgstjänstlagen ersatte och harmoniserade kommunhälso- 1www.regjeringen.no/no/tema/helse-og-omsorg/psykisk-helse/innsikt/norsk- narkotikapolitikk/ id2528185/, 201203. vårdslagen och socialtjänstlagen så att den lagmässiga skillnaden mellan hälsovård och sociala tjänster upphävdes. En del av det som tidigare ansågs vara socialtjänst, reglerad i socialtjänstlagen, blev en del av hälso- och omsorgstjänsten i syfte att säkra koordinerade insat- ser till patienter och brukare. Patienters och brukares rättigheter regleras i patient- och brukarrättighetslagen.2 Socialtjänstlagen gäller numera, förutom generella uppgifter som att göra sig förtrogen med förhållandena i kommunen, främst ekono- miska hjälpinsatser. Det är kommunerna som enligt hälso- och omsorgstjänstlagen har ett ansvar för tjänster bland annat till personer med missbrukspro- blematik och/eller psykisk ohälsa. Kommunen har enligt § 3–1 ett överordnat ansvar för hälso- och omsorgstjänster och ska sörja för att personer som vistas i kommunen erbjuds nödvändiga hälso- och omsorgstjänster. Ansvaret omfattar alla patient- och brukargrupper, inklusive personer med somatisk eller psykisk sjukdom, skada eller lidande, rusmedelsproblem, sociala problem eller nedsatt funktions- förmåga. I § 3–2 räknas i sju punkter upp vilka åtgärder kommunen som minimum ska erbjuda, bland annat hälsofrämjande och förebyggande tjänster (1), utredning, diagnostisering och behandling (4), social, psykosocial och medicinsk habilitering och rehabilitering (5) och plats i institution inklusive sjukhem (6 c). Vad gäller punkt 5 fram- går av lagens förarbeten att kommunen ska säkerställa nödvändigt utbud av tjänster som kan bidra till stimulering av eget lärande, motivation, ökad funktions- och hanteringsförmåga och deltagande. Kommunen ska upprätthålla det socialprofessionella tillvägagångs- sättet för att säkra en uppföljning av människor med psykisk ohälsa och rusmedelsberoende utifrån en helhetssyn. För att uppfylla sina skyldigheter ska kommunen, enligt § 3–2, knyta till sig en rad olika professioner bland annat läkare, sjuksköterska, och psykolog. I 7 kap. hälso- och omsorgstjänstlagen regleras kommunens skyl- dighet att upprätta en individuell plan för patienter och brukare i behov av långvariga och koordinerade tjänster enligt lagen. nr 91 L (2010-2011) s. 485. nen ska också, enligt § 7–2, erbjuda en koordinator som ska sörja för nödvändig uppföljning av den enskilde patienten eller brukaren, säkra samordning av insatserna samt driva på arbetet med en individuell plan. Staten har, enligt § 2–1 lagen om specialisthälsotjänsten m.m. (specialisthälsotjänstlagen), det överordnade ansvaret för att befolk- ningen ges nödvändig specialisthälsovård. Den specialiserade sjuk- husvården drivs via fyra regionala hälsoföretag. Enligt § 2–1 a första stycket specialisthälsotjänstlagen ska det regionala hälsoföretaget ombesörja att personer i regionen bland annat erbjuds specialisthälsovård i och utanför institution inklusive sjukhustjänster (p. 1), akutmedicinsk beredskap (p. 3) och tvärpro- fessionell specialiserad behandling för rusmedelsberoende inklusive institutionsplatser som kan ta emot rusmedelsberoende enligt hälso- och omsorgstjänstlagen §§ 10–2 till 10–4 (p. 5) – dvs. Hälsoföretaget ska i enlighet med § 2–5 utarbeta en individuell plan för patienter med behov av långvariga och koordinerade insat- ser. Företaget ska samarbeta med andra tjänsteutövare om planen för att bidra till att insatser ges utifrån en helhetssyn. Har en patient behov av tjänster både enligt specialisthälsotjänstlagen och hälso- och omsorgstjänstlagen ska kommunen, efter underrättelse från hälsoföre- taget, sörja för att arbetet med planen inleds och koordineras. För patienter med behov av komplexa eller långvariga och koordi- nerade tjänster enligt specialisthälsotjänstlagen ska det, enligt § 2–5, utses en koordinator som ska sörja för nödvändig uppföljning av den enskilde patienten, säkra samordning av insatserna i samband med institutionsvistelse och andra insatser samt säkra att arbetet med individuell plan fortskrider. Av § 3–1 andra stycket följer att regionala hälsoföretag ska ange nödvändigt antal hälsoinstitutioner, eller avdelningar i sådana insti- tutioner, inom hälsoregionen som har skyldighet att ge ögonblicklig hjälp beträffande patienter som behöver psykiatrisk vård, och patienter som behöver tvärprofessionell specialiserad behandling för rusmedels- missbruk. Åtgärder för att reducera konsekvenser av injektionsmissbruk har i ansetts som ett viktigt hjälpmedel för att bekämpa sjukdomar bland personer med skadligt bruk eller beroende. De viktigaste åt- gärderna är att säkerställa rena sprutor och användarutrustning och tillgång till läkemedelsassisterad rehabilitering (). har man arbetat med att få personer med skadligt bruk eller beroende att övergå från injektionsmissbruk till rökning (”SWITCH-kampanje”). Välfärdsavdelningen i delade ut cirka 25 000 rökfolier.3 Lågtröskelverksamheter för hälsoåtgärder för personer med rus- medelsproblem upprättades och ingår i det kom- munala arbetet. I lågtröskelverksamheterna kan ingå utdelning av utrustning för injektion eller rökning av rusmedel, naloxon nässpray, kondomer/glidmedel och engångstandborstar. Tjänsteutbudet varie- rar från kommun till kommun. Många erbjuder bland annat sårvård och behandling, sprututbyte och vaccin. av kartlagda brukare som injicerar bor i kommuner som delar ut utrustning för injicering.4 Tillgång till rena sprutor m.m. Sprutor och kondomutdelning är viktiga element i lågtröskelverk- samheterna. Sprututdelning sker oftast vid inbyte av använda sprutor/ nålspetsar, men det delas också ut sprutor och annan användarutrust- ning oavsett inbyte. var den första kommunen som införde gratis utdelning av sprutor vid inrättandet av ”sprutbussen” 1988. blev denna ordning ersatt med utdelning av sprutor och annan brukarutrustning genom fältvårdsstationer runt om i kommunen. är tjäns- terna i i hög grad centraliserade till en mottagningscentral. har det distribuerats strax under 3 miljoner sprutor i och är bland de länder i med högst antal ut- delade sprutor/person. 3www.fhi.no/nettpub/smittevernveilederen/temakapitler/personer-stoff-med-sproyter/ Folkehelseinstituttet, . 4www.fhi.no/nettpub/smittevernveilederen/temakapitler/personer-stoff-med-sproyter, . I kommuner som inte har lågtröskelverksamheter är sprutor till- gängliga för inköp på apotek. Sprutor har varit till fri försäljning på apotek efter en Hepatit B- epidemi bland personer med injektionsmissbruk. Enligt Nationella råd från Helsedirektoratet rörande hepatit C har kommunerna skyldighet att förebygga smitta och sörja för diag- nostik och främja behandling. Bland annat ska man ha ordningar som gör brukarutrustning (sterila sprutor, kanyler, och rökfolie) gratis och enkelt tillgänglig för alla injicerande drogmissbrukare som bor eller tillfälligt uppehåller sig i kommunen. Vidare ska man erbjuda injicerande rusmedelsmissbrukare gratis vaccin mot hepatit A och B. Kommunerna kan välja att organisera utdelningen av brukarut- rustning på olika sätt. I många orter är det etablerat lågtröskelhälso- vård såsom sprutbuss, fältvård och värmestugor. Mindre kommuner kan organisera utdelning genom utekontakt, apotek och läkarmot- tagningar. Några kommuner har avtal med frivilliga organisationer om utdelning av utrustning. Helsedirektoratet anmodar kommuner med injektionsmissbru- kare att sätta igång lokala åtgärder för att bistå brukarna med att ändra missbruket till mindre skadliga intagningssätt. Det kan leda till färre dödsfall, färre hälsoskador och det eliminerar smittorisker.