sou · H9B392 · 2021-11-30 00:00:00 — En anmaning under dessa förutsättningar får dock endast ges om det behövs för att möjliggöra kontroll en- ligt 7 § och får inte gå utöver vad som är nödvändigt för detta ändamål. Den som är skyldig att stanna är också skyldig att på begäran lämna de uppgifter och visa upp de handlingar som behövs för en sådan kontroll (6 §). Kontroller enligt lagen får inte utformas på sådant sätt att urvalet av vad och vem som kontrolleras sker slumpmässigt (2 §). Att urvalet inte får ske slumpmässigt innebär att kontroll inte får ske enbart på grundval av att en person passerar en gräns. Någon form av misstanke, även en mycket svag sådan, måste föreligga i det enskilda fallet. Denna kan vara grundad exempelvis på iakttagelser, underrättelser, tips eller riskprofiler. Med riskprofiler avses sammanställningar av olika kri- terier eller förhållanden och metoder som har noterats vid den brotts- lighet som har upptäckts.2 och är skyldiga att medverka i kontrollverksamheten enligt inregränslagen. Vad som sägs i lagen om och en tulltjänsteman gäller vid sådan medverkan i huvud- sak också och en polisman samt och en kustbevakningstjänsteman (12 §). har också rätt att omhänderta varor om det behövs för att genomföra en kontroll eller t.ex. på den grunden att varan inte får föras in i eller ut ur landet. Sådana varor kan under vissa förut- sättningar även förverkas. 7.1.3Rätten att inhämta vissa passageraruppgifter Rätten för att inhämta vissa passageraruppgifter från transportföretag i fall då uppgifterna kan antas ha betydelse för dess brottsbekämpande verksamhet infördes . Bestämmelserna finns numera i 4 kap. 6–8 §§ tullagen samt i 15–16 §§ inregränslagen. Bestämmelserna motsvarar de i 25–26 §§ polislagen som redovisats 2Se , lagen (1996:710) om befogenheter vid gräns mot ett annat land inom Europeiska unionen, 2 §, Karnov (), se även prop. 1995/96:166 s. 55–61. ovan (avsnitt 6.6). Regleringen innebär således en rätt för att begära in uppgifter om ankommande och avgående transporter och uppgifter om passagerare som avser namn, resrutt, bagage och medpassagerare samt sättet för betalning och bokning. Sådan begä- ran får göras endast om uppgifterna kan antas ha betydelse för den brottsbekämpande verksamheten. Lagstiftningen ställer inga krav på i vilket format uppgifterna ska lämnas men ger myndigheten en möj- lighet att få terminalåtkomst, alltså koppla upp sig mot transportföre- tagets bokningsdator eller liknande. Kompletterande bestämmelser finns i 4 kap. 4–9 §§ tullförord- ningen och i 3–7 §§ förordningen (1996:702) om befog- enheter vid gräns mot ett annat land inom Europeiska unionen. Om ett transportföretag inte lämnar bokningsuppgifter på Tull- verkets begäran har möjlighet att förelägga transportföre- taget att vid vite lämna uppgifterna. Bestämmelser härom finns i 4 kap. 24 § och 7 kap. 5 § tullagen samt i 21 § inregränslagen. Användningen av passageraruppgifter inom verksam- het regleras i övrigt lagen (2018:1694) om behandling av personuppgifter inom brottsdatalagens område. Bestämmelser om per- sonuppgifter från transportföretag finns intagna i 2 kap. 10–12 §§. Bestämmelserna redovisas närmare i avsnitt 9.7. har också tillgång till passageraruppgifter från flyg ge- nom , s.k. PNR- uppgifter (PNR står för , se vidare avsnitt 9.12). har enligt lagen (1998:506) om punktskattekontroll av transporter m.m. av alkoholvaror, tobaksvaror och energiprodukter, befogenhet att kontrollera att transporter av punktskattepliktiga varor sker enligt gällande regler genom att göra s.k. punktskattekontroller. Punktskattekontroller kan utföras på väg, i postförsändelser och på lager där punktskattepliktiga varor kan förvaras. De punktskatteplik- tiga varor som omfattas av denna kontroll är alkoholvaror, tobaks- varor och energiprodukter (1 kap. 2 §). Vid kontroller på väg, s.k. transportkontroller, har en tulltjänsteman bl.a. rätt att undersöka trans- portmedel, lådor, behållare eller andra utrymmen i transportmedel, containrar eller tankar där punktskattepliktiga varor kan förvaras Även lokaler där punktskattepliktiga varor förvaras eller kan antas förvaras får undersökas. Varor som påträffas får också undersökas närmare och provtagning får ske. Vid genomförande av transportkontroller får också exempelvis öppna transport- medel, containrar och andra utrymmen som är låsta eller, och bereda sig tillträde till områden som inte är tillgängliga för allmänheten (2 kap. 2–3 §§). Förare är skyldiga att stanna på anmaning av tjänsteman vid Tull- verket och även att på begäran legitimera sig eller på annat godtag- bart sätt styrka sin identitet (2 kap. 4–5 §§). Ett beslut om åtgärd enligt lagen får fattas endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden inne- bär för den enskilde. Lagen innehåller också ett förbud mot slump- mässiga kontroller (1 kap. 5 §). Punktskattekontrollerna kan utföras i hela landet. Bestämmelser om befogenheter inom områdena brottsbekämpning och ordningshållning samt vissa allmänna befog- enheter avseende kontroll och tillsyn finns i Kustbevakningslagen (2019:32), som kompletteras av kustbevakningsförordningen (2019:83). Ytterligare befogenheter avseende kontroll och tillsyn finns i andra författningar. Här kan särskilt nämnas medverkan i utförandet av lastsäkringskontroller och tillsynen av transporter av visst farligt gods. Särskilda bestämmelser om och kustbevaknings- tjänstemans rätt att ingripa mot brott finns i lagen om straff för smuggling och lagen om och befog- enheter att ingripa mot rattfylleribrott. Därutöver ges kustbevaknings- tjänstemän i vissa fall samma rätt som tillkommer polismän att agera, och i viss författning föreskrivs även en skyldighet för Kustbevak- ningen att bistå andra myndigheter i deras verksamhet. Enligt bestämmelserna i kustbevakningslagen gäller följande. verksamhet är begränsad till vissa geografiska om- råden, främst till sjöss men också delvis på land, och därför har även kustbevakningslagen ett geografiskt avgränsat tillämpningsområde (1 kap. 4–6 §§). De befogenheter som enligt kustbevakningslagen till- kommer kustbevakningstjänstemän får således endast tillämpas inom detta område. verksamhet inom det brottsbekämpande om- rådet delas in i två kategorier; den direkta och den indirekta brotts- bekämpningen. Den direkta brottsbekämpningen omfattar sådan brottslighet som har en naturlig anknytning till myndighetens befint- liga sjöövervakning och på detta område har myndigheten möjlig- heter att agera självständigt. Här har bl.a. befogen- het att inleda förundersökning och vidta utredningsåtgärder, gripa misstänkta och göra husrannsakan, kroppsvisitera och hantera frågor om beslag. Här är främst fråga om sjörelaterad brottslighet, exem- pelvis brott som rör sjötrafik och sjösäkerhet, vattenförorening och miljö, fiske- och jaktlagstiftning, vrak och maritima zoner (3 kap. 2 §). Inom ramen för den indirekta brottsbekämpningen ges Kustbevak- ningen möjlighet att ingripa också mot brott som har en svagare kopp- ling till myndighetens befintliga kärnverksamhet och där något själv- ständigt ansvar inte föreligger. Här omfattas alltså alla typer av brott. Samma uppdelning finns i lagen i fråga om den ordningshållande verk- samheten. Gemensamt för all brottsbekämpande verksamhet och för ordnings- hållning enligt lagen gäller följande. I 2 kap. 1 § stadgas att en kust- bevakningstjänsteman, inom ramen för den brottsbekämpande eller ordningshållande verksamheten, ska ingripa på ett sätt som är för- svarligt med hänsyn till åtgärdens syfte och övriga omständigheter. Även kustbevakningslagen innehåller alltså en bestämmelse om pro- portionalitet vid ingripanden som gäller i hela verksamheten. Om tvång måste användas ska detta ske endast i den form och den ut- sträckning som behövs för att uppnå det avsedda resultatet. Bland de befogenheter som följer av lagen finns att preja, borda, hålla kvar och föra fartyg till hamn. En kustbevakningstjänsteman får vidare, i den mån andra medel är otillräckliga och det med hänsyn till omständigheterna är försvarligt, använda våld för att genomföra en tjänsteåtgärd i den brottsbekämpande eller ordningshållande verk- samheten (2 kap. 4 §). Sådan rätt tillkommer under i huvudsak samma förutsättningar som en polisman har rätt att använda våld enligt 10 § polislagen. Dock är rätt att använda våld något mer begränsad. I samband med att en kustbevakningstjänsteman griper eller annars omhändertar eller avlägsnar någon har denne, liksom en polisman i motsvarande situation, rätt att genomföra en kroppsvisitation (2 kap. 5 §). Det föreligger således en rätt att genomföra en skyddsvisitation för att vapen eller andra farliga föremål ska kunna tas om hand, men också rätt att söka efter identitetshandlingar eller liknande för att fastställa personens identitet. Särskilt för den indirekta brottsbekämpningen gäller följande. Innan en förundersökning har inletts får i ett enskilt fall ingripa, även om brottet inte ingår i den direkta brottsbekämpningen. Ett sådant ingripande får dock göras endast efter en förfrågan om biträde, antingen från till eller , eller från eller till Kust- bevakningen. En tillfrågad myndighet har rätt att neka eller avböja biträde. (4 kap. 1 §.) När sådant biträde lämnas har kustbevaknings- tjänsteman rätt att utöva delvis samma befogenheter som inom den direkta brottsbekämpningen, däribland hålla förhör och vidta andra utredningsåtgärder och ta hand om elektronisk kommunikations- utrustning (4 kap. 2 §). I undantagsfall kan även gripanden och be- slag aktualiseras (4 kap. 3 §). Även efter att en förundersökning har inletts får bistå förundersökningsledaren med utredningen av brottet även om brottet inte ingår i den direkta brottsbekämpningen (4 kap. 4 §). Vid ingripanden enligt 4 kap. 1–4 §§ har en kustbevakningstjänste- man rätt att stoppa ett fartyg eller annat transportmedel bl.a. om det finns anledning att anta att någon som befinner sig i eller på trans- portmedlet har gjort sig skyldig till brott som tjänstemannen får in- gripa mot, om det behövs för att med stöd i lag ingripa mot någon som befinner sig i eller på transportmedlet, genom att beröva honom eller henne friheten eller utsätta honom eller henne för kroppsvisita- tion eller för att utföra husrannsakan. direkta ordningshållning omfattar uppträdande till sjöss, samt vissa störningar enligt lagen (2004:487) om sjöfartsskydd och lagen (2006:1209) om hamnskydd. Inom den direkta ordnings- hållningen får självständigt förebygga och ingripa mot störningar av ordningen. får även i ett enskilt fall, efter förfrågan om biträde, ingripa mot störningar av ordningen som inte ingår i den direkta ordningshållningen. vid fara för liv eller hälsa har en kustbevakningstjänsteman rätt att ingripa utan föregående godkännande. Inom den ordningshållande verksamheten har en kustbevaknings- tjänsteman befogenhet att avvisa, avlägsna eller tillfälligt omhänderta personer. Som tidigare framgått finns vissa bestämmelser om rätten att resa till och vistas inom Schengenområdet i . Nationella bestäm- melser om villkor för att en utlänning ska få resa in i, vistas och arbeta i samt söka asyl här finns i utlänningslagen (2005:716) (UtlL), som kompletteras av utlänningsförordningen (2006:97) (UtlF). I ut- länningslagen finns också regler om avvisning och utvisning, liksom bestämmelser om såväl in- och utresekontroller, dvs. gränskontroller, som så kallad inre utlänningskontroll, dvs. kontroll av utlänningar som rest in i landet och befinner sig här. Bestämmelserna komplet- terar de regler om gränspassage som följer av EU:s gränskodex. Ut- länningslagen innehåller således villkor för inresa och vistelse, men ger också utlänningar rättigheter och innebär ett skydd mot godtycklig behandling samt ger ramar för prövningen av rätten att vistas i landet.1 8.2Villkor för inresa, vistelse och arbete i Svenska medborgare har enligt 2 kap. 7 § 1 stycket regeringsformen en ovillkorlig rätt att resa in i landet. Bestämmelser om passkrav för svenska medborgare finns i passlagen (1978:302). Utgångspunkten i utlänningslagen är att endast svenska medbor- gare har en ovillkorlig rätt att vistas i och att utlänningar som huvudregel behöver ha pass och någon form av tillstånd vid inresa och vistelse här. Med utlänning avses i utlänningslagen den som inte 1979/80:96 med förslag till ny utlänningslag, m.m. s. 27. är svensk medborgare.2 Med EES-medborgare avses en utlänning som är medborgare i en EES-stat, dvs. en stat som omfattas av avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (1 kap. 3 b § UtlL). Eftersom den generella utlänningskontrollen bygger på en ord- ning med skyldighet att ha visering, uppehållstillstånd och arbetstill- stånd är det nödvändigt att utlänningar som kommer hit eller vistas här kan legitimera sig. Detta är en förutsättning för en fungerande kontroll. Som huvudregel ska därför en utlänning som reser in i eller vistas i ha pass (2 kap. 1 § UtlL). Från passkravet görs ett flertal undantag i lagstiftningen, bl.a. rörande utlänningar som är medborgare i ett nordiskt land eller en Schengenstat. En utlänning som inte behöver ha pass ska dock på be- gäran av eller en polisman kunna visa att passfri- het gäller för honom eller henne (2 kap. 3 § UtlF). Han eller hon måste alltså på något godtagbart sätt kunna legitimera sig vid en kontroll som kan ske t.ex. vid en inresa eller vid en s.k. inre utlänningskontroll. En utlänning som reser in i eller vistas i ska enligt huvud- regeln förutom pass även ha Schengenvisering eller nationell visering (2 kap. 3 § UtlL). Visering innebär ett förhandstillstånd för en utlän- ning att resa in i och vistas i . Närmare be- stämmelser om visering finns i 3 kap. UtlL och i viseringskodexen. Rätten till inresa och vistelse kan också grundas på ett uppehålls- tillstånd (2 kap. 4 § UtlL). Ett uppehållstillstånd är ett tillstånd att vistas i och kan gälla (tidsbegränsat uppehålls- tillstånd) eller utan tidsbegränsning (permanent uppehållstillstånd). En utlänning som vistas i mer än ska enligt huvud- regeln i 2 kap. 5 § UtlL ha uppehållstillstånd. Uppehållstillstånd kan beviljas för bl.a. flyktingar och alternativt skyddsbehövande, vissa anhöriga till utlänningar som vistats här varaktigt, eller på grund av arbete eller utbildning. De närmare förutsättningarna för när uppe- hållstillstånd ska eller får beviljas och vägras, samt när tillståndet ska vara permanent respektive tidsbegränsat, framgår av 5 kap. i lagen. Något som också kan grunda rätt till vistelse i är uppe- hållsrätten. Med uppehållsrätt avses rätten för EES-medborgare och deras familjemedlemmar att vistas i mer än utan uppehållstillstånd i enlighet med vad som sägs i 3 a kap. UtlL. Kapitlet tillkom vid genomförandet av det s.k. rörlighetsdirektivet i svensk 2Sandesjö och Wikrén, Utlänningslagen med kommentarer (, version 12A, ), kommentaren till 1 kap. 1 §. Uppehållsrätten är som huvudregel beroende av att vissa i lagen angivna villkor är uppfyllda. En EES-medborgare, och dennes familje- medlem, som har vistats lagligt i utan avbrott under har enligt huvudregeln permanent uppehållsrätt, vilket inne- bär en rätt att vistas i utan att några särskilda villkor längre kan ställas. En utlänning kan också under vissa förutsättningar beviljas ställ- ning som varaktigt bosatt i . Bestämmelserna om detta finns i 5a kap. UtlL och grundar sig i ett EU-direktiv.3 Den särskilda rätts- ställningen som varaktigt bosatt medför vissa rättigheter som har lik- heter med de rättigheter som tillkommer unionsmedborgare. Den som beviljats ställning som varaktigt bosatt i ska ges permanent uppehållstillstånd (5 kap. 2 b §). En utlänning som ska arbeta i ska också ha arbetstillstånd (2 kap. 7 § UtlL). Ett arbetstillstånd är ett tidsbegränsat tillstånd att arbeta i (6 kap. 1 § UtlL). Kravet på arbetstillstånd gäller vid sidan av kravet på tidsbegränsade tillstånd för inresa och vistelse. Den som har arbetstillstånd måste alltså även ha uppehållstillstånd eller på annan grund ha rätt att vistas i landet. Den som har permanent uppe- hållstillstånd behöver dock inte ha något arbetstillstånd. Undantag från kravet på arbetstillstånd görs även för medborgare i de nordiska länderna, liksom för EES-medborgare och deras familjemedlemmar, vilka har uppehållsrätt (2 kap. 8 c § UtlL). Ytterligare bestämmelser om arbetstillstånd finns i 6 kap. UtlL och i UtlF. För flera av de tillstånd som redovisats gäller att de som huvud- regel ska ordnas före inresan. Detta gäller för visering, uppehållstill- stånd och arbetstillstånd. Från flera av kraven görs också undantag, bl.a. för utlänningar som är medborgare i ett nordiskt land eller en Schengenstat. Återkallelse av tillstånd, avvisning och utvisning Visum och tillstånd för arbete och vistelse kan under vissa i lagen angivna förhållanden återkallas. Bestämmelser om återkallelse av till- stånd finns i 7 kap. UtlL. Bestämmelser om upphävande och återkal- lelse av Schengenvisering finns i viseringskodexen. 3Rådets direktiv /109/EG om varaktigt bosatta tredjelandsmedborgares ställning. Enligt bestämmelserna i 7 kap. kan återkallelse av tillstånd bl.a. ske i fall då en utlänning medvetet har lämnat oriktiga uppgifter eller medvetet har förtigit omständigheter, som varit av betydelse för att få tillståndet, eller i vissa fall om särskilda för det finns. Som ett sär- skilt skäl har i motiven framförts att utlänningen redan vid inresan visar sig sakna medel för sitt uppehälle här.4 Uppehållstillstånd får vidare i vissa fall återkallas för en utlänning som registrerats på spärr- lista i Schengens informationssystem (SIS). Ett beslut om avvisning eller utvisning av en tredjelandsmedborgare som meddelats av en stat inom EU eller av , , eller gör det också möjligt att under vissa förutsättningar återkalla ett uppehålls- tillstånd. Ett permanent uppehållstillstånd ska som huvudregel åter- kallas om det kan konstateras att en utlänning med sådant tillstånd är bosatt i . En utlänning som inte har rätt att resa in respektive vistas i kan nekas inresa enligt bestämmelserna om detta i artikel 14 i EU:s gränskodex, men också avvisas eller utvisas. Bestämmelser om avvis- ning och utvisning av utlänningar finns i 8 kap. UtlL. Bestämmelser om utvisning på grund av brott finns i kapitel 8 a och vissa bestäm- melser om utvisning finns även i lagen (1991:572) om särskild utlän- ningskontroll. En utlänning som har sökt asyl i en annan medlems- stat i EU eller i , , eller kan i stället överföras till det landet med stöd av Dublinförordningen. Med avvisning avses ett beslut om avlägsnande som fattas av en administrativ myndighet i samband med en utlännings försök att resa in i eller efter den första ansökan efter ut- länningens ankomst till (8 kap. 5 §). Detta oavsett på vilken grund avvisningsbeslutet grundas. För avlägsnandebeslut som fattas senare än används termen utvisning (8 kap. 6 §). Termen utvisning används också när en domstol beslutar att en utlän- ning ska lämna landet på grund av att han eller hon har begått brott.5 Förutsättningarna för avvisning och utvisning skiljer sig åt beträf- fande utlänningar som är EES-medborgare och deras familjemed- lemmar samt andra utlänningar. Om någon av de ovan redovisade formella förutsättningarna för passage in över gränser brister kan avvisning ske. 1979/80:96 s. 91, jfr prop. 2004/05:170 Ny instans- och processordning i utlännings- och medborgarskapsärenden s. 287. 5Sandesjö och Wikrén, Utlänningslagen med kommentarer (, version 12A, ), inledningen till 8 kap. melser om detta finns i 8 kap. 2 och 8 §§ UtlL. En utlänning kan också utvisas på materiell grund. Bestämmelserna i 8 kap. UtlL möjliggör således även en individuell utlänningskontroll. En utlänning kan exem- pelvis avvisas eller utvisas om det kan antas att utlänningen kommer att sakna tillräckliga medel för vistelsen eller inte kommer att försörja sig på ett ärligt sätt under vistelsen, kan antas komma att begå brott här, när tillstånd att vistas i saknas eller med hänsyn till allmän ordning och säkerhet. Avslås eller avvisas en ansökan om uppehållstillstånd eller åter- kallas ett sådant tillstånd och befinner sig utlänningen i , ska det i regel meddelas beslut om avvisning eller utvisning, om inte särskilda skäl talar mot det (8 kap. 16 §). har exklusiv befogenhet att besluta om avvis- ning i vissa fall. I andra fall får såväl som Polismyn- digheten pröva frågan om avvisning. Att har rätt att pröva avvisningsfrågan har sin grund i att frågan om avvisning ofta aktualiseras direkt vid gränskontrollen eller aktualiseras i sam- band med s.k. inre utlänningskontroll.6 När prövningen görs av Polis- myndigheten och det bedöms vara tveksamt om en utlänning bör av- visas, ska ärendet dock lämnas över till . (8 kap. 17 §). Frågor om utvisning prövas av (8 kap. 18 §). Ett beslut om avvisning eller utvisning ska i vissa fall innehålla en tidsfrist inom vilken utlänningen frivilligt ska lämna landet i enlighet med beslutet (tidsfrist för frivillig avresa). Ett beslut om avvisning eller utvisning kan i vissa fall också förenas med ett återreseförbud. 8.3Gränskontroll och inre utlänningskontroll Reglerna för gränspassage finns som framgått ovan i EU:s gräns- kodex och har redovisats i avsnitt 3. Av reglerna följer att de inre gränserna får passeras överallt utan att någon in- eller utresekontroll genomförs, men att alla personer ska underkastas kontroll vid in- och utresa från Schengenområdet, dvs. vid de yttre gränserna. Kontrollerna vid de yttre gränserna ser något olika ut för personer som har rätt till fri rörlighet enligt unionsrätten och tredjelandsmedborgare som inte 2004/05:170 s. 234. Kompletterande bestämmelser om gränskontroller finns i Med gränskontroller menas här in- och utresekontroller vid yttre gräns, men också vid tillfälligt återinförd gränskontroll vid inre gräns. Den kontroll av personer som ska ske enligt gränskodexen ansvarar för. och är enligt lag skyldiga att hjälpa vid en sådan kontroll och Kust- bevakningen ska medverka till kontrollen genom att utöva kontroll av sjötrafiken. Även får i vissa fall efter överenskom- melse med hjälpa till vid kontrollen. Inresekontrol- len kan således utföras, förutom av polismän, av särskilt förordnade passkontrollanter, tulltjänstemän eller kustbevakningstjänstemän. 8.3.2Kontroll- och tvångsåtgärder vid in- och utresekontroll Om det vid en inresekontroll är nödvändigt för att ta reda på utlän- ningens identitet får den tjänsteman som utför kontrollen kropps- visitera utlänningen och också undersöka det bagage, handväskor eller liknande som personen för med sig (9 kap. 2 § UtlL). Sådan kon- troll får också ske för att ta reda på utlänningens resväg till om den är av betydelse för bedömningen av rätten att resa in och vistas här i landet. I samband med inresekontrollen får även bagageutrym- men och övriga slutna utrymmen i bilar och andra transportmedel undersökas i syfte att förhindra att en utlänning reser in i landet i strid med bestämmelserna i gränskodexen. Möjligheten till denna typ av kontroll är inte avsedd att tillämpas rutinmässigt utan det måste enligt uttalanden i lagens förarbeten finnas någon anledning att anta att utlänningen underlåter att t.ex. visa upp medförda identitetshandlingar. Om anledning saknas att ifrågasätta de uppgifter utlänningen lämnar och resväg och identitetshandlingar ska visitation alltså inte ske.7 På samma sätt krävs det enligt uttalan- den i förarbetena att det finns en rimlig anledning till undersökning av transportmedel, t.ex. att polisen har fått skäl att misstänka att ut- länningar och en viss plats försöker ta sig in illegalt genom att exempelvis gömma sig i bagageutrymmen på bilar.8 1988/89:86 med förslag till utlänningslag m.m. s. 101. 1981/82:146 om ändring i utlänningslagen (1980:376), m.m. s. 67. I bestämmelsen erinras om att kroppsvisitation inte får göras mer ingående än vad som krävs med hänsyn till ändamålet med åtgärden och att all den hänsyn som omständigheterna medger ska iakttas.