sou · H9B369 · 2021-08-20 00:00:00 — Om nedsättningen av förvärvsförmågan inte kunde anses varaktig och förutsättningarna för förtidspension inte var uppfyllda kunde i stället sjukbidrag beviljas. En förutsättning för detta var att nedsättningen kunde antas bestå under ”avsevärd tid”, vilket avsåg en tidsrymd som inte understeg ett år198 utan att för den skull vara ”varaktig”. Med denna definition liknar begreppet ”avsevärd tid” så- ledes begreppet ”långvarig”, med skillnaden att avsevärd tid utgjorde ett faktiskt rättsligt rekvisit för ersättning. 2000/01:96, s. 180 och SOU 1989:101, s. 114. Rätten till sjukersättning – problemanalys Hur lång tidsrymd innebär begreppet ”stadigvarande”? Emellanåt beskrivs sjukersättningen fortfarande som en ersättnings- form för de försäkrade med en ”permanent” nedsatt arbetsförmåga. Åren efter införandet av gällande regelverk tillämpades varaktighets- kravet också på detta sätt i stor utsträckning av och krav på ”livslång” nedsättning ställdes upp.199 Högsta förvalt- ningsdomstolen klargjorde emellertid i rättsfallet HFD 2011 ref. 63 I–III att begreppet all överskådlig framtid inte innebär att nedsätt- ningen ska vara livslång eller fram till pensionsålder. Domstolen konstaterade i avgörandet bl.a. följande. Enligt motivuttalanden ska begreppet stadigvarande nedsatt arbetsför- måga tolkas så att nedsättningen förväntas kvarstå under all överskådlig framtid. Det finns däremot varken i lagtext eller motiv stöd för att ställa upp ett krav på att nedsättningen ska kvarstå livslångt eller fram till pen- sionsåldern. Arbetsförmågan ska utredas på nytt minst . Denna tematik återkommer i såväl förarbeten som rättspraxis – det sägs ingenstans mer preciserat hur begreppet stadig- varande ska anses utgöra; i stället redogörs på ett antal ställen vad begreppet inte ska anses innefatta. Vid bedömningen av om arbets- förmågan är stadigvarande nedsatt ska också beaktas om det finns tidigare perioder med nedsatt arbetsförmåga och deras orsak och längd.200 Av regelverket framgår också att en försäkrads arbetsförmåga ska utredas igen senast efter beslutet om ersättning (se av- snitt 7.2.4). Det kan konstateras att HFD särskilt anger detta i samma stycke som domstolen konstaterar att kravet inte är livslångt eller till pension, men utan att utveckla detta resonemang närmare. Omständigheten att är skyldig att följa upp arbets- förmågan innebär enligt skrivningar i vägledning emellertid inte att är måttstocken för vad som menas med kravet på att arbetsförmågan är stadigvarande nedsatt.201 I motiven till regelförändringarna anförs bl.a. att med begreppet stadigvarande avses att nedsättningen bedöms bestå för all överskåd- lig framtid. Det måste således röra sig om kroniska sjukdomar och irreversibla skador där ytterligare medicinsk eller arbetslivsinriktad 199Se ISF 2013:20. 200HFD 2013 ref. 60. 201Försäkringskassan, vägledning 2013:1 version 6, s. 46. Rätten till sjukersättning – problemanalys rehabilitering inte bedöms kunna leda till att den försäkrade återfår någon arbetsförmåga eller att den arbetsförmåga som finns kan för- bättras. Bedömningen av om arbetsförmågan är stadigvarande nedsatt eller om ytterligare rehabilitering kan leda till att den försäkrade återfår någon arbetsförmåga måste utgå från den kunskap som är tillgänglig vid prövningstillfället. Det kan inte rimligen vägas in att det skulle kunna komma fram behandlingsmetoder eller arbetshjälpmedel som gör att arbetsförmåga då kan återvinnas. Utifrån allmänna språkliga betydelser av ordet ”överskådlig” kan konstateras att innebörden är densamma som överblickbar, översikt- lig, klar och tydlig. Tidsrymden inom överskådlig framtid är så långt fram i tiden som man kan ha en god uppfattning om ett förhållande.202 Det får alltså anses finnas ett mått av överblickbarhet i denna bedöm- ning; en säker betydelse av överskådlig framtid är att denna framtid i vart fall inte får vara oöverskådlig. Det är vidare oklart om tillägget ”all” i begreppet överskådlig framtid ska tillmätas någon särskild betydelse. Det kan möjligen ses som att det är den bortre gränsen av den överblickbara perioden som avses. Något resonemang om detta saknas emellertid i förarbetena. Denna fråga har såvitt framgått för utredningen inte heller prövats rättsligt. Jämfört med det ovan diskuterade och tidigare gällande begreppet ”varaktigt nedsatt arbetsförmåga” har det nu gällande begreppet stadig- varande nedsatt arbetsförmåga i kommentaren till socialförsäkrings- balken uttryckts ha en högre grad av bestående.203 I sammanhanget kan också noteras att HFD i rättsfallet HFD 2011 ref. 63 III uttalade att den försäkrade i målet hade sjukdomsbesvär som var sådana att hennes arbetsförmåga kunde antas komma att vara nedsatt under ”förhållandevis ”. Utredningen gav enligt HFD emellertid inte tillräckligt stöd för slutsatsen att hennes arbetsförmåga kunde anses ha varit stadigvarande nedsatt, en period som i vart fall alltså är längre än förhållandevis . Begreppet stadigvarande får alltså anses innebära den längsta tids- rymden av de begrepp som historiskt gällt i sjukförsäkringen. Det är inte möjligt att utifrån uttalanden i förarbeten och rättspraxis dra några närmre slutsatser om hur lång en sådan period ska anses vara. Mot bakgrund av förarbetsuttalanden om det tidigare varaktighets- begreppet ”varaktig” är en utgångspunkt att tidsrymden i vart fall är 203Kommentaren till socialförsäkringsbalken 33 kap. 6 § SFB. Rätten till sjukersättning – problemanalys längre än åtskilliga204 år men kortare än livslångt eller till pensions- ålder. Olika typer av sjukdomar och funktionsnedsättningar lämpar sig olika väl för längre prognoser och ledning får också tas från HFD:s uttalanden om att det är den individuella bedömningen som blir avgörande. 7.7.3Rehabiliteringskriteriet – alla rehabiliteringsmöjligheter ska bedömas vara uttömda Enligt gällande regelverk krävs för att en försäkrad ska kunna be- viljas sjukersättning, utöver en stadigvarande nedsatt arbetsförmåga, även att ytterligare medicinsk eller arbetslivsinriktad rehabilitering inte bedöms kunna leda till att den försäkrade återfår någon arbets- förmåga. Nytt från är således att det i lagtexten explicit anges ett krav på att rehabiliteringsåtgärder inte bedöms kunna leda till att den försäkrade återfår någon arbetsförmåga. Ett sådant krav torde i princip ha gällt även tidigare enligt slutet av den s.k. steg-för- stegmodellen.205 Före fanns det inte något särskilt krav på att rehabiliteringsåtgärder skulle ha övervägts eller genomförts kopplat direkt till rätten till sjukersättning. Enligt regelverket gällde dock vid prövningen av rätten till sjukpenning att bedömningen av arbetsförmågans nedsättning skulle göras med hän- syn till om den försäkrade kunde försörja sig själv efter medicinska och arbetslivsinriktade rehabiliteringsåtgärder.206 En konsekvens av detta var att rehabiliteringsåtgärder normalt redan hade övervägts, innan rätten till sjukersättning aktualiserades. I äldre förarbeten ut- talas vidare att rätten till sjuk- eller aktivitetsersättning inte före- ligger förrän det i rehabiliteringshänseende har gjorts vad som rim- ligen kan komma i fråga i det enskilda fallet.207 Nedsättningen av arbetsförmågan skulle i princip bedömas efter det att möjliga rehabiliteringsåtgärder – medicinska och arbets- marknadsmässiga – vidtagits.208 I samband med att reglerna om sjukersättning fick sin nuvarande utformning framhöll regeringen att kravet på att sjukersättning endast 204”Åtskilliga” har enligt betydelsen ”rätt stor mängd av” eller ”rätt ”. 205Hessmark et al, Kommentaren till socialförsäkringsbalken 33 kap. 6 §; jfr 27 kap. 2 §. 2063 kap. 7 § AFL i dess olika lydelser till . 1962:90, s. 292. 1970:66, s. 30 och 62. Rätten till sjukersättning – problemanalys ska kunna beviljas i de fall rehabiliteringsåtgärder inte bedöms kunna leda till att den försäkrade återfår någon arbetsförmåga. Detta ut- gjorde en skärpning i förhållande till vad som gällt tidigare.209 Det är här viktigt att poängtera att det inte krävs att alla sådana rehabiliteringsmöjligheter ska vara prövade och uttömda i praktiken –det är en bedömning som ska göras. Någon rehabiliteringsåtgärd behöver inte faktiskt ha vidtagits.210 Det kan dock konstateras att det finns tecken på att det har skett en utveckling hos , men även i kammarrättspraxis, där det i många fall i praktiken upp- ställs krav på genomförda rehabiliteringsinsatser.211 Detta menar ut- redningen utgör en utveckling som alltså inte är i linje med rätts- praxis från HFD och som inte heller har stöd i lag eller förarbeten. En annan sak är att resultatet från genomförda rehabiliteringsinsatser av medicinsk eller arbetslivsinriktad natur kan ha bevisvärde i frågan om ytterligare sådana kan bedömas medföra att den försäkrade kan komma att återfå arbetsförmågan, eller att genomförande av sådana åtgärder kan vara behövligt för att göra en rimlig bedömning av om arbetsförmågan kan anses stadigvarande nedsatt.212 Enligt rådande rättsläge är inte tidpunkten för resultatet av reha- biliteringsåtgärder avgörande. Även om en försäkrad kan bedömas återfå arbetsförmågan först bortom gränsen för när det är möjligt att få sjukersättning, dvs. till månaden man fyller , innebär en sådan rehabiliteringsmöjlighet att sjukersättning inte kan beviljas. anförde kring detta i rättsfallet 2019 ref. 69 att en sådan ordning skulle innebära att en försäkrad som närmar sig pensionsåldern bedöms annorlunda än en yngre person. Det framgår av förarbeten och praxis att prövningen av om en försäkrads arbetsförmåga är nedsatt ska göras med utgångspunkt i den försäkrades sjukdom och att annat än de medicinska faktorerna –såsom exempelvis den försäkrades ålder – inte ska beaktas. Det är här också viktigt att skilja mellan rehabilitering och å ena sida och habilitering å andra. Medan rehabiliterande åtgärder har som syfte att ge den försäkrade förmågor och arbetsförmåga åter, har de habiliterande åtgärderna som syfte att behålla exempelvis stabilitet eller livskvalitet. Sådana livkvalitetshöjande åtgärder ingår inte i de 2007/08:136, s. 88 och 103. 210HFD 2011 ref. 63 I–III. 211Se utredningens aktgranskning av sjukersättningsärenden i bilaga 3 och t.ex. Kammarrätten i mål nr 3561-19. 212Se t.ex. Kammarrätten i i mål nr 1432-20. Rätten till sjukersättning – problemanalys rehabiliteringsåtgärder som måste vara uttömda för att sjukersätt- ning ska kunna beviljas. Det är inte ovanligt att medicinska åtgärder som farmaceutisk behandling eller sjukgymnastik pågår i ett ärende utan att det för den skull betyder att medicinsk rehabilitering pågår. Även de svårast sjuka människorna får ofta kontinuerlig behandling. En annan fråga som berör rehabiliteringskriteriet är vilken styrka på bevisningen som krävs vid bedömningen av huruvida alla rehabi- literingsmöjligheter kan anses uttömda och om beviskravet i detta led skiljer sig från den övriga bedömningen vid en ansökan om sjuk- ersättning. Räcker det att det kan antas att ytterligare rehabilitering inte skulle leda till förbättrad arbetsförmåga eller måste det uteslutas att sådana rehabiliteringsmöjligheter finns? Denna fråga berörs vidare under analysen av beviskravet i försäkringen, se avsnitt 7.8. 7.7.4Svårigheter med medicinska prognosbedömningar För rätt till sjukersättning ska den försäkrades arbetsförmåga bedömas vara stadigvarande nedsatt. Som diskuterats ovan innebär det att en bedömning om nedsättning av arbetsförmåga under all överskådlig framtid ska finnas. I och med den medicinska renodlingen av sjukförsäkringen som regelverk inneburit har den medicinska bedömningen blivit än viktigare för frågan om varaktighetskriteriet i sjukersättningen. Eftersom arbetsförmågans nedsättning endast ska baseras på medi- cinska faktorer – medan faktorer som ålder, utbildning, bostadsort och sociala faktorer kan beaktas – är också arbetsförmå- gans varaktighet också beroende av den medicinska prognosen. Rätten till sjukersättning baseras således på att det underliggande medicinska tillstånd i from av sjukdom eller funktionsnedsättning som har lett till nedsatt arbetsförmåga ska vara ”stadigvarande”, med en kontinuerlig påverkan på den försäkrades arbetsförmåga. Med detta menas ett tillstånd som, givet dagens medicinska kunskap, kan antas bestå över all överskådlig framtid. Problemet med ett så snävt formulerat kriterium är att det ofta kan vara mycket svårt att uttala sig så kategoriskt om ett tillstånds varaktighet. Arbetsförmågeutred- ningen uttalade uppfattningen att för många av de diagnoser som Rätten till sjukersättning – problemanalys dittills hade dominerat när sjukersättning beviljats är det tveksamt om det över huvud taget går att uppfylla ett sådant kriterium.213 Utredningen har inte kunnat finna något klarlagt vetenskapligt kun- skapsläge för hur långt in medicinska prognoser generellt kan göras. I de muntliga kontakter som utredningen har haft med medicinskt sakkunniga, såsom i utredningens expertgrupp där för- säkringsmedicinska sakkunniga ingår eller kontakterna med hälso- och sjukvården via SKR, har framkommit att det finns svårigheter med att göra sådana medicinska framtidsprognoser. Vad gäller längden på prognoserna synes en tidsgräns på ca maximalt utgöra medicinsk etablerad praxis . Liknande synpunkter har efter regelförändringarna 2008 förts fram i olika fora.214 Även där har medicinskt sakkunniga fört fram synpunkten att det är mycket svårt att göra medicinska framtidsprognoser. En medicinsk prognos för en sjukdom avser dess sannolika fort- satta förlopp. Prognosen om framtida funktionsförmåga beror på bl.a. sjukdomens natur, förekomsten av andra sjukdomar, patientens ålder och motivation att tillfriskna, den fysiska belastningen i arbetet och livssituationen i övrigt. Här finns alltså ytterligare en svårighet som har förts fram i utred- ningens muntliga kontakter med läkare och medicinskt sakkunniga. Den medicinska prognosen och läkarvårdens utgångspunkt är holi- stisk, dvs. den ser till hela människan inklusive faktorer som inte är rent medicinska men som kan ha stor betydelse för prognosen av en sjukdoms bestående. Den medicinska bedömningen existerar inte i ett vacuum utan är tätt sammankopplad med övriga faktorer som påverkar en människas hälsa och förmåga till t.ex. arbete. Detta är också uttryck för principen om den individuella bedömningen och principen om befintligt skick. I förarbetena betonas att bedömningen ska utgå från kunskaps- läget för bedömningen. Det ska alltså inte beaktas i vilken utsträckning framtida forskning eller utveckling kan komma att påverka t.ex. behandlings- eller rehabiliteringsmöjligheter för en viss sjukdom. Omständigheten att man inte vet hur forskningsläget kommer att utvecklas framöver är alltså inte ett skäl att avslå sjuk- ersättning. 213SOU 2009:89, s. 277. debattinlägg i nr 47/2011. Rätten till sjukersättning – problemanalys HFD har uttalat att det för sådana sjukdomar och tillstånd där inga generella slutsatser kan dras är det utredningen i det individuella fallet som blir avgörande. Uttalandet innebär också att det inte går att per automatik utesluta vissa typer av sjukdomar eller underlig- gande tillstånd på den grunden att det inte går att göra medicinska prognoser för dem. I det aktuella målet hade kammarrätten i sin dom, som alltså överklagades till HFD, uttalat att de diagnoser som var aktuella – fibromyalgi och utmattningssyndrom – inte tillåter några säkra slutsatser om den framtida varaktigheten av sjukdomsbesvären, och att det därigenom inte är fråga om en sådan stadigvarande ned- sättning av arbetsförmågan som förutsätts för rätt till sjukersättning. Men här uttalade alltså HFD att en sådan generaliserad bedömning inte kan göras utifrån diagnoser där inga generella slutsatser kan dras, och att det är individuella omständigheter som ska vara avgörande. Utredningen menar att det sannolikt är relativt få sjukdomar och tillstånd där generella slutsatser kan dras. Till dessa bör höra exempel- vis medfödda, ej behandlingsbara funktionsnedsättningar och obotliga sjukdomar, liksom t.ex. permanenta skador eller progressiva sjuk- domar. Sjukdomstillståndet ska också bedömas utifrån rådande kun- skapsläge. Det innebär att det sannolikt i de flesta fall blir fråga om en individuell bedömning baserad på omständigheterna i det enskilda fallet. 7.7.5Uppföljning av arbetsförmågan senast En aspekt av varaktighetskravet i sjukersättningen utgörs av de upp- följningar av den försäkrades arbetsförmåga som ska göra med jämna intervall. Formen för och omfattningen av dessa uppföljningar kan tänkas få betydelse för hur varaktighetsbedöm- ningen görs och t.ex. innebörden av begreppet stadigvarande nedsatt arbetsförmåga. En mer ingående uppföljning av arbetsförmågan med en förnyad utredning liknande den som föregår ett beslut om sjuk- ersättning med jämna intervall skulle i praktiken kunna medföra att begreppet all överskådlig framtid är begränsad till nästa sådan tid- punkt för den förnyade utredningen, medan en mer begränsad upp- följningsmetod kan tänkas få endast liten betydelse på fattade beslut om sjukersättning och de varaktighetsbedömningar som där görs. Rätten till sjukersättning – problemanalys Ett beslut om sjukersättning har i regel mycket stor betydelse för den enskildes ekonomi, i de flesta fall under en betydande del av livet. Sjukersättningen svarar också för en betydande del av social- försäkringsutgifterna. Det är därför angeläget att följa upp eventuella förändringar i arbetsförmågan som sker efter beslutet om sjukersätt- ning för att säkerställa att det är rätt personer som får ersättning och att dessa får ersättning med rätt omfattning. Men det är minst lika angeläget att den som har sjukersättning kan få hjälp att komma till- baka i arbete om förutsättningar för detta finns. Det är detta som uppföljningen av arbetsförmågan syftar till.215 ska enligt nuvarande regelverk senast räknat från ett beslut om sjukersättning göra en uppföljning av den försäkrades arbetsförmåga. ska därefter, så länge den försäkrade har rätt till sjukersättning, minst på nytt följa upp den försäkrades arbetsförmåga. Om den försäkrade har fyllt , behöver någon uppföljning inte göras.216 Syftet med uppföljningen är dels att följa upp om arbetsförmågan har förändrats sedan beslutet om sjukersättning fattades, dels att under- söka möjligheterna till rehabilitering. Detta är obligatoriskt i ärenden där sjukersättning har beviljats enligt regelverket i den lydelse som gäller . Regeln om att någon uppföljning inte behöver göras om den försäkrade har fyllt innebär inte att en uppföljning aldrig ska göras för den som fyllt . Innebörden av lagtexten för försäkrade som fyllt är att en sådan utredning ska göras för dessa personer om den är nödvändig.217 Gruppen fyllda är således inte undantagna från sådana utredningar men om- fattas inte av en skyldighet att utredas. De försäkrade som har beviljats sjukersättning tills vidare enligt äldre regler, enligt 7 kap. 1 och 3 §§ i den upphävda AFL i lydelsen före , omfattas av reglerna i 37 kap. SFB. Det står dessa personer fritt att använda sin förbättrade arbetsförmåga om de har uppnått sådan, vilket innebär att inte gör några uppföljningar av deras arbetsförmåga.218 Det är bara om de inte längre omfattas av reglerna, som det blir aktuellt med uppföljning. 215Se t.ex. prop. 2004/05:21, s. 76–77 och prop. 2016/17:1 utg. omr. 10, s. 55–56. 21633 kap. 17 § SFB. 2004/05:21, s. 101 f. 2007/08:124, s. 48. Rätten till sjukersättning – problemanalys Bakgrund till förnyade utredningar av arbetsförmågan infördes regler om förnyad utredning av den dåvarande förtidspensionen i lag. Det föreskrevs att försäkringskassorna i sam- band med beslut om förtidspension skulle bedöma om en förnyad utredning av arbetsförmågan skulle göras . I förarbe- tena motiverades införandet med att det i vissa ärenden fanns skäl att kontrollera om en försäkrad som hade beviljats förtidspension fortfarande uppfyllde förutsättningarna för rätten till ersättning. Regeringen konstaterade att en undersökning som Riksrevisions- verket hade genomfört visade att praxis hos försäkringskassorna var att inte göra någon efterkontroll i de flesta ärenden. Detta berodde i sin tur på att sådana kontroller inte ansågs ge något resultat och att man i de ärenden där det hade kunnat vara motiverat i stället beviljade den försäkrade den då möjliga tidsbegränsade ersättnings- formen sjukbidrag. Förnyad utredning var enligt regeringen särskilt viktigt för yngre personer för att dessa inte permanent skulle ute- stängas från arbetsmarknaden.219 blev det obligatoriskt att besluta om förnyad utredning när sjukersättning beviljades tills vidare. Reger- ingen hade inför denna förändring övervägt att besluta om att begränsa rätten till sjukersättning till maximalt i taget, men det hindra- des av att de arbetsrättsliga konsekvenserna av detta förslag inte var tillräckligt utredda.220 I stället föreslogs att uppföljningen av arbets- förmågan skulle förstärkas för dem som hade beviljats sjukersättning tills vidare. Avsikten var att alla förmånstagare kontinuerligt skulle omfattas av en utredning av arbetsförmågan, antingen i form av en ny prövning vid tidsbegränsad sjukersättning eller genom en obliga- torisk förnyad utredning vid sjukersättning som beviljas utan tids- begränsning. Detta ansågs stärka försäkringens legitimitet.221 I förarbetena beskrevs vidare att omfattningen av utredningen kan anpassas efter förmånstagarens sjukdom eller funktionshinder, vilket bör innebära stor flexibilitet vid tillämpningen. Regeringen betonade att förnyad utredning av arbetsförmågan inte får ske enbart i form av korta telefonsamtal mellan handläggare och 1994/95:147, s. 42 f. och 51. 220Parterna kunde inte enas om en tillfredsställande lösning i lagen (1982:80) om anställnings- skydd. En konsekvens av en icke tidsbegränsad sjukersättning är att arbetsgivaren kan säga upp arbetstagaren, något som det inte finns grund för vid beviljande av en tidsbegränsad sjuk- ersättning. Se 33 § i lagen (1982:80) om anställningsskydd. 2004/05:21, s. 76. Rätten till sjukersättning – problemanalys En förnyad utredning ska både innehålla utredning av arbetsförmågan och initiera rehabiliteringsinsatser genom Försäk- ringskassans samordningsansvar. har också ett informationsansvar om möjligheten att pröva att förvärvsarbeta med vilande sjukersättning.222 För den grupp som hade sjukersättning utan tidsbegränsning trädde nya regler i kraft som innebar att den försäkrade kunde återgå i arbete utan att rätten till ersättning skulle omprövas. Dessa regler om steglös avräkning behandlas mer ingående i kapitel 14 och 15. Regelverket för denna grupp innebar således att någon förnyad utredning inte behövde göras i dessa ärenden. Förenklade regler och upplättade krav på den förnyade utredningen genomfördes vissa reformer inom sjuk- och aktivitets- ersättningen. Dessa reformer innebar bl.a. att regelverket kring den förnyade utredningen av arbetsförmåga vid sjukersättning förändra- des på ett par punkter. I stället för en förnyad utredning av arbets- förmågan ska nu en uppföljning av arbetsförmågan genomföras. Vidare behöver inget beslut om tidpunkt för uppföljningen fattas i samband med beslutet om beviljande av sjukersättning; i stället regle- ras i lagen att en uppföljning ska ske minst så länge rätt till sjukersättning föreligger. Till grund för de förenklade reglerna låg bl.a. regeländringsförslag från Försäkringskassan223 och två rapporter från Inspektionen för socialförsäkringen. I förarbetena224 redogörs för varför vissa föränd- ringar är motiverade, bl.a. ett utbyte från kravet på en förnyad utred- ning till en uppföljning av arbetsförmågan. Det konstaterades att det är viktigt att uppföljningar görs, och att de görs med tillräckligt hög kvalitet. Detta är viktigt för att upprätthålla förtroendet för försäk- ringen, både hos allmänheten i stort och hos dem som får del av för- månen.