sou · H9B374d2 · 2021-09-23 00:00:00 — I utredningsbe- tänkandet om kvinnlig tronföljd anfördes att den uppfattning som torde vara den förhärs- kande i doktrinen innebar att de olika uttryckssätten i de olika bestämmelserna om förlust av successionsrätt borde ”betraktas som språkliga variationer av en och samma grundsats: som låtit otillåtet förfarande komma sig till last förlorar sin arvsrätt till tronen och succes- sionsförlusten drabbar därefter [kurs. här] födda barn.”686 Stöd för detta fanns således hos , (hans senare eller förtydligade uppfattning), Fahlbeck och (beroende på hur man ska uppfatta hans uttalande). De tidigare födda barnen ansågs då ha en på släktskap med ättens stamfader grundad självständig successionsrätt. års ändringar hade bl.a. Högsta domstolens ledamöter den uppfattningen att de av arvprinsens efterkommande som föddes efter det att prinsen övergav den evangeliska läran förlorade successionsrätten, medan de som hade fötts tidigare behöll sin. Domstolen anförde att det syntes önskvärt att, när förlust av successionsrätt jämväl för efterkommande åsyftades, detta framgick av lagtexten. Departementschefen anslöt sig till de tolkningar av rättsläget som och Regeringsrätten hade gjort i sina remissyttranden.687 Vad det innebär i detta sammanhang är inte alldeles klart – det kan antingen tolkas som att 677Blomberg 1904-06 s. 212, 1911 s. 143. 678Se härtill 1877 s. 48. 679Se härtill Fahlbeck 1955 s. 82. 680Hagman 1902 s. 509. 681Reuterskiöld s. 46-47. 682Reuterskiöld s. 207. 683Fahlbeck 1955 s. 16-17. 684Sundberg 1957 s. 88. 685Petrén och Ragnemalm 1980 s. 367-368. 686SOU 1977:5 s. 29. 1977/78:71 s. 12-13. barnen inte omfattas eftersom det inte framgick av lagtexten, eller att bara de som fötts före övergivandet av läran behöll successionsrätten. Den slutsats som kan dras av detta är att rättsläget till viss del är oklart. Det mesta talar dock för att rättsläget är sådant som Fahlbeck beskrev det, nämligen att förverkandet omfat- tar senare födda men inte tidigare födda barn – dessa har redan inträtt i tronföljdsordningen. 5.3.4.Vilken betydelse tolkningen av begreppen ’kungl. huset’ och ’kungl. familjen’ har i samman- hanget Bestämmelsen i 4 § successionsordningen är tvetydig på så sätt att både kungl. huset och kungl. En bokstavstrogen tolkning skulle kunna vara att prinsar och prin- sessor av det kungl. huset (såsom en snävare krets, se avsnitt 4.3) ska uppfödas i den rena evangeliska läran och inom riket, medan medlemmar den av kungl. familjen (en vidare krets, se avsnitt 4.3) som inte behöver vara prinsar och prinsessor men ändå är successionsberätti- gade, inte nödvändigtvis behöver uppfödas i den rena evangeliska läran och inom riket. Oavsett tillhörighet till kungl. huset eller kungl. familjen är all successionsrätt utesluten för den som inte tillhör rätt lära vid successionen. Denna tolkning stämmer överens dels med Naumanns uppfattning om när frågan ska prövas, dels med H.M. Konungens beslut om den nya indelningen av de successionsberättigade i kungl. huset och kungl. Med stor sannolikhet tänkte emel- lertid inte successionsordningens författare på det sättet, utan de förutsatte rimligen liktydig- het mellan begreppen ’prins’ och ’successionsberättigad’ och mellan begreppen ’kungl. huset’ och ’kungl. Detta följer av att begreppen inte definieras i successionsordningen och det inte heller går att finna någon entydig definition i något annat sammanhang . Om en sådan tolkning ska anses gälla uppkommer frågan om det ändå är möjligt för konungen i egenskap av kungl. husets och kungl. familjens överhuvud att fylla ut bestämmel- sen med innehåll och bestämma kungl. husets omfattning på ett sådant sätt att de mera peri- fert successionsberättigade inte behöver uppfödas inom den rätta läran och inom statsreli- gionen. Med utgångspunkt i Naumanns uppfattning om när frågan ska prövas uppkommer egentligen inga problem med ett sådant synsätt, eftersom prövningen ska ske vid trontillträ- det. Om man emellertid ska utgå från att prövningen ska ske kontinuerligt är det enda logiska svaret att bestämmelsen gäller samtliga successionsberättigade, oavsett om de anses tillhöra kungl. huset eller kungl. och har utgått från rättsföljden vid sin tolkning av bestämmelsens innehåll. Eftersom rättsföljden av religionsbyte är förverkande av successionsrätt, riktar den sig till de successionsberättigade, oavsett om de anses tillhöra det kungl. huset eller den kungl. familjen.688 Jag ansluter mig till och Ragnemalms stånd- punkt, dock (se ovan avsnitt 5.2.2.) med den skillnaden att det inte finns någon rättsverkan av att barn uppföds utom riket. 688Petrén och Ragnemalm 1980 s. 367. 5.3.5.Rättsverkningar om konungen bekänner sig till annan lära I 2 § regeringsform, där kravet att konungen alltid ska vara av den rena evan- geliska läran fanns, angavs inte uttryckligen någon rättsverkan av påbudet. Detta föranledde till tolkningen att om konungen avföll från den rena evangeliska läran, skulle han ändå kunna fortsätta vara konung. Annars skulle alla grundlagsbrott kunna leda till ko- nungen hade förverkat rätten till kronan, och det skulle vara för långtgående. Konungen åtnjöt nämligen immunitet och det fanns föreskrivna förfaranden vid för lång utlandsvistelse eller sjukdom.689 Naumann motsatte sig detta och anförde att det följde med automatik och av ordet ”alltid” att om konungen inte uppfyllde kravet på att bekänna sig till den rena evan- geliska läran, så förlorade han tronen.690 Generellt har i doktrinen ansetts att avfall från den rätta läran jämställs med abdikation.691 Naumann tog upp frågan om proceduren för det fall konungen ville fortsätta regera trots avfall från den rena evangeliska läran. Då ankom det enligt honom på statsråden att inte biträda den avfallne konungen med några regenthandlingar. Det ankom på tronföljaren att överta riksstyrelsen, och om denne inte gjorde det, på att handla enligt 94 och 95 §§ regeringsformen.692 Enligt Reuterskiöld måste konungens inkapacitet officiellt konstateras, vilket skulle ske genom att tronföljaren i statsrådet förklarade sig för konung, eller, om det gällde tronföljarens inkapacitet, genom konstaterande av konungen i statsrådet.693 hade ett delvis annat synsätt och ansåg att bestämmanderätten låg hos konung och riksdag tillsammans eller hos ensam om frågan gällde tillträdande konung.694 Han menade att antingen kunde konungen anmäla övergången till annan lära, eller så kunde utan anmälan konstatera religionsförändringen.695 Reuterskiöld menade att riksda- gen inte var behörig att agera, utan att det var tronföljaren som hade plikt att träda in som ny konung.696 5.3.6.Vad innebär att ”bekänna sig”? En fråga som inte har tilldragit sig någon större uppmärksamhet är hur man konstaterar att en konung eller successionsberättigad inte ”bekänner sig till” den rena evangeliska läran. Det är ju fråga om en inre övertygelse hos en person, som kan, men inte måste, ta sig iakt- tagbara uttryck i form av deltagande i gudstjänster m.m. Broomé menade att när en arvprins ”framträdt [---] såsom sjelfständig person [---] blir det på eget ansvar som han måste be- stämma sig”.697 I detta ligger att ett personligt ställningstagande behövde göras när prinsen uppnått tillräcklig mognad. 689Broomé 1861 s. 50-63. 690Naumann 1879-84 bd 2 s. 62-64 och 269. 691Berger 1877 s. 26, 1902 s. 7, Fahlbeck 1955 s. 29. 692Naumann 1879-84 bd 2 s. 64. 693Reuterskiöld s. 46. 694Blomberg 1904-06 s. 213, 1911 s. 143. 695Blomberg 1904-06 s. 219 och 1911 s. 148. 696Reuterskiöld s. 7. 697Broomé 1861 s. 72-73. Enligt måste ett avfall från den rena läran ”taga sig vissa i det yttre konstater- bara uttryck”.698 Men hur markerade dessa uttryck ska vara är det svårare att säga något om. Det krävs enligt inte en anmälan om utträde ur , eftersom det inte fanns någon rätt till sådant utträde vid regeringsformens tillkomst.699 Detta får uppfattas som att ett avfall från läran skulle kunna konstateras även beträffande en konung eller succes- sionsberättigad som inte har avsagt sig sitt medlemskap i . De historiska ex- empel som finns ger föga ledning. Drottning abdikerade och hade dra- gits till katolicismen. Hon bekände sig dock till katolicismen i hemlighet efter abdikationen och avsade sig först senare lutheranismen offentligt.700 I rättspraxis har frågan om bekännelse dels uppkommit i fråga om befrielse från edgång med religiösa inslag,701 dels i fråga om asyl på grund av religiös förföljelse.702 I dessa fall har det varit fråga om att en part inför domstol har velat leda i bevis att en konversion hade sin grund i en genuin övertygelse. Den situationen liknar inte den som kan uppkomma i ett successionsrättsligt sammanhang. Det är alltså svårt att finna ledning för bedömningen av vad som krävs för att det ska konstateras att konungen eller en successionsberättigad person bekänner sig till annan lära och är utesluten från rätt att inneha kronan eller från successions- rätt. 5.4.Förlust av successionsrätt genom giftermål utan samtycke eller med icke jämbördig person Enligt 44 § regeringsform och 5 § successionsordningen fick ingen prins av det kungl. huset gifta sig utan konungens vetskap och samtycke. Om det ändå skedde, hade han förverkat successionsrätten ”för sig, barn och efterkommande”. I 44 § regeringsformen omtalades ”det konungsliga huset” i stället för, som i 5 § succes- sionsordningen, ”det kungl. Någon skillnad kan här inte antas ha varit åsyftad. I re- geringsformens bestämmelse angavs även att samma regel gällde alla prinsar av det konungs- liga huset, ”det vare sig kronprins, arvfurste eller ”. Den formuleringen synes utgöra en kvarleva av 36 § regeringsform, som löd: ”Ingen prins af svenska blodet, vare sig kronprins, arffurste eller , kan gifta sig utom konungens vetskap och samtycke; bryter han deremot, vare då efter lag ansedd, och barnen arflösa.”703 I kommentar angavs att med kronprins avsågs detsamma som tronföljare och att numera ingen skillnad gjordes mellan begreppen arvfurste och ,704 även om 698Malmgren 1921 s. 5. Detta resonemang finns inte med i senare upplagor av kommentaren, se t.ex. 1947 s. 5, men däremot i s. 63 (avfallet måste vara ”manifesterat genom yttre hand- ling”). 699Malmgren 1921 s. 5; 1948 s. 63-64. drottning, : , 2004, s. 223-243. 701NJA 1923 s. 329, 1924 s. 378, 1928 s. 96. 703Berger 1877 s. 19, 1890 s. 51. 704Malmgren 1921 s. 42, 1948 s. 80, se även Reuterskiöld s. 80. arvfurste egentligen endast var den närmast efter kronprinsen arvsberättigade prinsen.705 Som 36 § regeringsform måste tolkas hade det då gjorts en skillnad mellan arvfurste (kronprinsen), prinsar eller arvfurstar som var nära tronen i successionsord- ningen samt prinsar, arvfurstar eller furstar som var längre ned i successionsordningen (se även avsnitt 5.6.3. ).706 Samma rättsverkan – förlust av successionsrätten – inträdde enligt 5 § successionsordningen om en prins med eller utan konungens vetskap och samtycke gifte sig med enskild svensk eller utländsk mans dotter. Genom regeringsform infördes också formuleringen ”konungens vetskap och samtycke”, vilken ersatte det tidigare kravet på konungens och ständernas vetskap och sam- tycke.707 Begreppet ”vetskap och samtycke”, närmare bestämt ordet vetskap, tolkades av Naumann, , och som att konungen måste underrättas om gif- termålet innan det ingås. Konungen kunde alltså inte godkänna det i efterhand, sedan äkten- skapet ingåtts.708 ändrades i 5 § successionsordningen och 44 § regeringsformen formuleringen ”utan Konungens vetskap och samtycke” till ”med mindre Konungen, sedan statsrådets tan- kar inhämtats, därtill lämnat samtycke.”709 Förbudet mot giftermål med enskild utländsk mans dotter avskaffades , men en prins fick fortfarande inte gifta sig med enskild svensk mans dotter. Ett sista stycke om att prins fick gifta sig med prinsessa av det svenska kungahuset, om de inte var så nära släkt att giftermål var förbjudet enligt svensk lag, togs då bort såsom överflödigt. Enligt nu gällande 5 § får prins och prinsessa av det kungl. huset inte gifta sig, om inte regeringen på hemställan av konungen därtill lämnat samtycke. Att rättsföljden, om detta ändå sker, är förverkande av successionsrätten ”för sig, barn och efterkommande”, gäller fortfarande. Däremot togs förbudet mot giftermål med enskild svensk mans dotter bort år 1980.710 Äktenskapslagstiftningen är är könsneutral och begreppet ”gifta sig” omfattar därmed även samkönade äktenskap.711 Enligt 6 § successionsordningen fick prinsessor av det kungl. huset inte fick gifta sig med svensk man utom det kungliga huset och utan konungens vetskap och samtycke. togs de särskilda villkoren bort utom konungens vetskap och samtycke. Bestämmelsen var inte knuten till någon påföljd712 utöver möjligen indraget ekonomiskt underhåll713 och att prinsessan kom att höra till kungl. familjen i stället för kungl. huset.714 Bestämmelsen blev överflödig när samma regel kom att gälla för prinsessor som för prinsar.715 705Malmgren, Fahlbeck och 1957 s. 53; , och 1971 s. 59. 706Kjellén 1890 s. 51-52. 707Berger 1877 s. 18, 1904-06 s. 213, 1911 s. 143-144. 708Naumann 1879-84 bd 2 s. 48-49, 1877 s. 37, 1904-06 s. 213, 1911 s. 143, Reuterskiöld s. 208. 1977/78:71 s. 9. 7111 kap. 1 § i lydelse enligt SFS 2009:253. 712Naumann 1879-84 bd 2 s. 339 713Berger 1877 s. 37 och 41. 714Reuterskiöld s. 209. 1977/78:71 s. 14. Bestämmelsen i 5 § har tillämpats vid fem tillfällen, varvid berörda prinsar förlorat suc- cessionsrätten av delvis skilda anledningar. gifte sig prins med svensk mans dotter efter konungens samtycke. Han fick behålla titeln prins men blev prins . gifte sig prins med svensk mans dotter utan konungens samtycke. gifte sig prins med utländsk mans dotter utan konungens samtycke. gifte sig prins jr med svensk mans dotter efter konungens samtycke. gifte sig prins med svensk mans dotter utan konungens samtycke.716 5.4.2.I vilken egenskap fattar konungen beslut? Enligt nu gällande bestämmelser ges tillstånd av regeringen på hemställan av konungen, vilket gör att det blir tydligt att frågan om giftermål både är en angelägenhet för konungen som kungahusets överhuvud och en riksangelägenhet. En omdiskuterad fråga års ändringar var i vilken av sina egenskaper konungen fattade sitt beslut. Några författare – ,717 ,718 ,719 Rydin720 och Varenius721 – menade att det var ett regeringsärende och att konungen skulle fatta sitt beslut i statsrådet. menade att stadgandets grund – att undvika ”politiskt dynastiska förvecklingar”722 – var sådant att det var ett regeringsärende, och att annars en konung som inte själv fick utöva riksstyrelsen kunde fatta beslut i dessa frågor. Reuterskiöld menade att det riktigaste vore att beslutet fattades av Kungl. Maj:t i statsrådet men att konungen enligt praxis meddelade stats- rådet beslutet i efterhand.723 Reuterskiöld skilde dock mellan samtyckets givande och konsta- terandet (”konstateringsakten”724) av att en successionsberättigad förlorat sin successionsrätt; successionsrättens förlust och utträdet ur det kungl. huset konstaterades under alla förhål- landen i statsrådet. menade – utifrån utgångspunkten att med ”konungen” avsågs konungen i statsråd om det inte fanns uttryckligt stöd för ett undantag (jfr ovan avsnitt 3.2.1.) –att beslutsmakten enligt successionsordningen skulle utövas av konungen i statsråd. De lege ferenda ansåg han att tillstånd till prinsessornas giftermål och de successionsberättigades utri- kesresor borde kunna hanteras av konungen som överhuvud för kungahuset.725 Bramstång ansåg på historiska skäl och vid en jämförelse med tysk fursterätt att slutsat- sen att det var ett regeringsärende kunde ifrågasättas. Han menade att det i första hand var en fråga som hörde till husmakten, men att inget hindrade att konungen ändå kunde behandla frågan i statsråd; det var ett sätt för honom att inhämta sina rådgivares åsikt. 716Se Reuterskiöld s. 11 betr de fyra första, Bramstång 1990 s. 38-51 betr. samtliga samt konsekven- serna avseende titlar och ordnar. Se också betr. prins prop. 1888:31 och statsutskottets bet. 1888:2 s. 2- 3 angående att de finansiella effekterna tagits upp i statsrådsprotokoll i finansärenden och de civilrättsliga i statsrådsprotokoll i civilärenden. 717Key-Åberg 1888 s. 106-107. 718Blomberg 1904-06 s. 213, 1911 s. 143. 719Hagman 1902 s. 104. 720Rydin 1863 s. 313. 721Varenius 1924 s. 198-213. 722Rydin 1863 s. 313. 723Reuterskiöld s. 210, jfr även Reuterskiöld s. 48. 724Reuterskiöld s. 208, Reuterskiöld s. 11. 725Varenius 1924 s. 199-200. växlade, något som redan hade framhållit – ibland fattades beslut i statsråd,726 ibland av konungen själv,727 ibland i hovprotokoll varefter beslutet anmälts i statsrådet.728 menade att de fall där utredning behövdes hade hanterats av Kungl. Maj:t i statsrådet medan de fullt klara fallen hade hanterats av konungen själv som ”det kungliga husets huvud och chef”.729 Beslut i hovprotokoll med efterföljande anmälan i statsrådet blev sedan enligt Bramstång det vanliga förfaringssättet. Enligt honom skulle beslut om bifall eller vägran att samtycka såsom en fråga för konungens husmakt fattas i hovprotokoll, medan äktenskap som oavsett om samtycke förelåg eller ej medförde successionsrättens förlust behövde tas upp i statsråd. Dessa ärenden var regeringsärenden.730 Vad Bramstång menar är uppenbarligen att succes- sionsrättens förlust är en konstitutionell fråga som måste tas upp i regeringen och går utöver konungens husmakt. Detta ligger i linje med uppfattning att beslut i statsrådet var det huvudsakliga sättet för konungens beslutsfattande, särskilt när betydande rättsföljder var knutna till beslutet.731 Ändringen och formuleringen ”sedan statsrådets tankar inhämtats” har, som Bramstång anför, diskuterats i doktrinen. Det är oklart om avsikten var att samtycket skulle ges i statsråd eller i hovprotokoll sedan statsrådet tillfrågats. ansåg att det var ett regeringsärende.732 Vid samtycke gavs beslutet i statsråd när prins gifte sig med enskild svensk mans dotter (vilket ledde till att han förlorade successionsrätten). Vid vägrat samtycke fattades beslutet av konungen (i hovprotokoll) och anmäldes i statsråd, där frågan om successionsrättens förlust togs upp.733 I utredningsbetänkandet års ändringar av successionsordningen föreslogs att ’konungen’ skulle bytas ut mot ’regeringen’ eftersom det var ett regeringsärende.734 anförde emellertid i sitt remissyttrande att begreppet ’konungen’ i bestämmelsen syftade på dennes ”dubbla egenskap av riksstyrelse och företrädare för det kungliga huset”.735 Departementschefen anslöt sig till Högsta domstolens synsätt,736 och för att bibehålla det rättsläget valdes formuleringen ”regeringen på hemställan av konungen”. 726Förlovning mellan (I) och av Leuchtenberg, se 1924 s. 199 och Bramstång 1990 s. 14. 727Förlovning mellan (XV) och av , förlovning mellan (II)och av , se 1924 s. 199 och Bramstång 1990 s. 14 – de grundar slutsatsen på att frågan inte tagits upp i statsrådsprotokoll. 728Förlovning mellan prins och av ; se 1924 s. 199 och Bramstång 1990 s. 14. 729Varenius 1924 s. 199. 730Bramstång 1990 s. 13-14. 731Varenius 1924 s. 199. 732Malmgren 1947 s. 50; , och 1971 s. 59. 733Bramstång 1990 s. 15, 38-39 och 47-49. 734SOU 1977:5 s. 28. 1977/78:71 s. 14. 1977/78:71 s. 14. alltså vetorätt i egenskap av överhuvud för det kungl. huset.737 En möjlighet att förena sam- tycke med villkor diskuterades men infördes inte.738 Om prinsen eller prinsessan ändå gifter sig, trots att konungen inte har hemställt om samtycke eller så har skett men regeringen inte har samtyckt, har vederbörande förverkat successionsrätten. Det synes oklart om detta för- verkande fortfarande måste konstateras av regeringen. Uttrycket ’konungen’ i 6 § successionsordningen om prinsessors giftermål synes alltid ha uppfattats som ”konungen personligen i egenskap av huvudman för den kungliga famil- jen”.739 Eftersom prinsessorna saknade successionsrätt saknade nämligen bestämmelsen statsrättslig betydelse. En fortfarande intressant fråga är hur samtyckesärenden ska hanteras om konungen är omyndig eller om statschefsämbetet av annan anledning upprätthålls av riksföreståndare . Med Rydins synsätt kunde samtycke ges av Kungl. Maj:t i statsrådet även om konungaämbetet upprätthölls av riksföreståndare.740 Med motsatt synsätt blir det antingen omöjligt att inhämta samtycke om konungen personligen på grund av underårighet eller sjuk- dom är förhindrad att lämna ett sådant, eller också får man anse att funktionen som kunga- husets överhuvud övergår till riksföreståndaren. I så fall kan nya problem uppkomma, om det t.ex. är riksföreståndaren själv som önskar gifta sig. Kan i så fall riksföreståndarskapet på grund av jäv övergå till nästa person i successionsordningen? Se vidare nedan avsnitt 5.7.1. 5.4.3.Möjlighet till villkorat samtycke? I anslutning till det hypotetiska resonemanget om systrars giftermål för det fall de hade haft successionsrätt (se ovan avsnitt 4.3.3.) diskuterades i SOU 1977:5 om samtycke till giftermål kunde villkoras. Skälet bakom detta var, att dittills hade prinsar ”hemfört sin utländska brud till medan prinsessorna vid sitt äktenskap med utlänning avflyttat ur riket och bosatt sig i ett främmande land, där även barnen kommit att uppfostras, kanske utan närmare kontakt med svenskt språk och svenskt samhälle”.741 Märkligt nog för- utsatte utredaren att prinsessor som gifte sig även i fortsättningen skulle flytta utomlands.742 Det förhållandet att det inte följer någon rättsverkan av att prins (eller prinsessa) inte uppföds inom riket (4 § successionsordningen, se ovan avsnitt 5.2.2.) skulle enligt utredaren kunna tala för att samtycke ”skulle kunna förenas med villkor t. ex. om parets bosättning och barnens uppfostran i ”.743 En förebild fanns i när samtycke gavs till prin- äktenskap. Det är emellertid oklart också vilka rättsverkningar brott mot ett sådant villkor skulle kunna få. I propositionen uttalade departementschefen att det för 737Petrén och Ragnemalm 1980 s. 369. Jfr Bramstång 1990 s. 16 som anser att det är fråga om reell snarare än formell beslutsmakt. 1977/78:71 s. 14. 739SOU 1977:5 s. 29. 740Rydin 1863 s. 313. 741SOU 1977:5 s. 46. 742SOU 1977:5 s. 47. 743SOU 1977:5 s. 46-47. uppställande av villkor krävdes en regel i successionsordningen om detta men att det inte framkommit behov av att införa en sådan möjlighet.744 5.4.4.Enskild mans dotter och kravet på jämbördighet Som nämnts förlorade en prins som med eller utan konungens vetskap och samtycke gifte sig med enskild svensk eller utländsk mans dotter successionsrätten. I det ursprungliga förslaget till successionsordning omfattade bestämmelsen bara ”gemål av svensk ätt”, vilket förklarar att det uttryckligen angavs som ett undantag att giftermål var tillåtet inom svenska kungahuset ”inom i svensk lag ej förbudna leder”. fördes en diskussion på om att det borde vara tillåtet med giftermål mellan prins och en adelsmans dotter, på samma sätt som enligt beslut, men dis- kussionen ledde inte till någon annan justering av förslaget än att prins varken fick gifta sig med svensk eller utländsk enskild mans dotter.745 Bl.a. framhöll friherre att den svenska adelns döttrar inte kunde anses ovärdiga att bestiga en tron, men förslaget att utesluta dem var enligt honom ganska välgrundat, ”i anseende till den jalousie, och de oredor som af dylika föreningar äro en oundviklig följd”.746 har utförligt refererat diskussionen och har konstaterat att undantaget för giftermål inom kungahuset ”inom i svensk lag ej för- budna leder” blev kvar trots att det var överflödigt eftersom en medlem av kungahuset inte var enskild svensk man.747 Successionsordningens innebörd påverkades här alltså av vad som generellt gällde om på grund av släktskap otillåtna äktenskap.748