sou · H8B383 · 2021-01-01 00:00:00 — 19Europeiska kommissionen 2015, De olika vattenförvaltningarna godkände vägledningen och enades om en process för att ta fram verktyg och utförligt kontrollera och testa både vägledningen och rapporteringsverktygen. 20www.havochvatten.se/hav/vagledning--lagar/vagledningar/vattenforvaltning/omvattenfor valtning/rapportering-till-eu-om-vattenforvaltning.html, . Direktivet innehåller bl.a. bestämmelser om vatten från industrier, spillvatten och slam. Direktivet handlar också om att det behövs över- vakning av reningsverk, recipienter och slamhantering, för att säker- ställa att miljön skyddas från skadlig inverkan till följd av utsläpp av avloppsvatten. Bestämmelser om överträdelser har infört i . Havsmiljödirektivet omfattar de vattnen under Europeiska unionens medlemsstaters suveränitet och jurisdiktion och inbegriper , , och nordöstra samt vattnen runt , och . och Europeiska unionens råd fattade den beslut om havsmiljödirektivet av följande skäl: Det är uppenbart att den belastning som de naturresurserna och de ekosystemtjänsterna utsätts för ofta är alltför stor och att gemenskapen måste minska sin påverkan på de vattnen, obero- ende av var effekterna förekommer. Den miljön är ett värdefullt arv som måste skyddas, bevaras och om möjligt återställas med det slutliga målet att bevara den bio- logiska mångfalden och skapa variationsrika och dynamiska oceaner och hav som är rena, friska och produktiva. Detta direktiv bör i det av- seendet bland annat främja en integrering av miljöhänsyn i all relevant politik och utgöra miljöpelaren i Europeiska unionens framtida havs- politik. Den miljön är ett värdefullt arv som måste skyddas, bevaras och om möjligt återställas med det slutliga målet att bevara den bio- logiska mångfalden och skapa variationsrika och dynamiska oceaner och hav som är rena, friska och produktiva. Detta direktiv bör i det avse- endet bland annat främja en integrering av miljöhänsyn i all relevant politik och utgöra miljöpelaren i Europeiska unionens framtida havs- politik.21 Havsmiljödirektivet, Ramdirektiv om en marin strategi, 2008/56/EG, syftar enligt artikel 1 till att fastställa en ram inom vilken medlems- staterna ska vidta nödvändiga åtgärder för att uppnå eller behålla god miljöstatus i den miljön till 2020. Därmed slog Europaparla- mentet och rådet fast att 21Europaparlamentets och rådets direktiv /56/EG av om upprättande av en ram för gemenskapens åtgärder på havsmiljöpolitikens område (Ramdirektiv om en marin strategi). medlemsstaternas åtgärder enligt direktivet är att uppnå eller behålla en god miljöstatus i den miljön till 2020. Med uttrycket god miljöstatus avser och rådet ett mål, dvs. ett önskat framtida tillstånd. Enligt direktivets artikel 1 ska strategier utarbetas och genom- föras för att skydda och bevara den miljön, förhindra att den försämras eller återställa ekosystem i områden där de har påverkats negativt. Dessutom ska strategierna leda till förhindrade och minskade utsläpp för att fasa ut föroreningar och säkerställa att det inte finns någon betydande inverkan på de ekosystemen, människors hälsa eller ett legitimt utnyttjade av haven. I strategierna ska en ekosystembaserad metod för förvaltning tillämpas. Det ska säkerställa att mänskliga aktiviteters tryck hålls inom nivåer som är förenliga med god miljöstatus som ett hållbart nyttjande av varor och tjänster möjliggörs. Direktivet ska bidra till sam- stämmighet mellan politikområden, överenskommelser och lagstift- ningsåtgärder som påverkar den miljön samt syfta till att säker- ställa integrering av miljöhänsyn i dessa. Direktivet ska enligt artikel 2 och 3 vara tillämpligt på alla vatten, havsbotten och underliggande jordlager från baslinjen för att beräkna territorialvattnets utsträckning till den yttersta gränsen av det område där en medlemsstat har och/eller utövar jurisdiktion i enlighet med (med vissa undantag) samt för kustvatten enligt vattendirektivet. I kustzonen är alltså både vattendirektivet och havsmiljödirektivet tillämpliga. Direktivet ska inte tillämpas på verksamhet vars enda syfte är försvar eller nationell säkerhet. I artikel 4 anges regioner och delregioner och i artikel 5 åläggs medlemsstaterna att för varje berörd marin region eller del- region utarbeta en marin strategi med åtgärdsprogram för att uppnå eller bevara en god miljöstatus. Enligt artikel 6 ska medlemsstaterna använda befintliga regionala institutionella samarbetsstrukturer för att uppnå den samordning som behövs. Detta inbegriper regionala havskonventioner och de befintliga program och verksamheter som finns där. Medlemsstaterna ska enligt artikel 7 utse behöriga myndigheter för att genomföra direktivet, även för regioner eller delregioner när det gäller samordning. I direktivets andra kapitel (art. 8–12) anges de förberedelser med- lemsstaterna måste genomföra innan de börjar vidta åtgärder. De ska först göra en inledande bedömning av sina vatten för varje region eller delregion. Bedömningarna ska innehålla analyser av egenskaper och aktuellt miljötillstånd samt ekonomisk och social analys av utnyttjandet av dessa vatten. Därefter ska medlemsstaterna för varje berörd region eller delregion fastställa förhållanden som anger en god miljöstatus och miljömål och tillhörande indikatorer för de framsteg man behöver göra för att uppnå en god miljöstatus. Där- till ska medlemsstaterna fastställa samordnade övervakningsprogram för löpande bedömning av miljötillståndet. Direktivets tredje kapitel (art. 13–16) behandlar åtgärdsprogram. Medlemsstaterna ska för varje berörd region eller delregion identi- fiera de åtgärder som behöver vidtas för att uppnå eller upprätthålla en god miljöstatus. Åtgärderna ska samlas i ett åtgärdsprogram med beaktande av andra åtgärder enligt framför allt vattendirektivet, rådets direktiv /271/EEG om rening av avloppsvatten från tätbebyggelse och och rådets direktiv /7/EG om förvalt- ning av badvattenkvaliteten samt kommande lagstiftning om miljö- kvalitetsnormer inom vattenpolitikens område, eller internationella avtal. Medlemsstaterna ska ta hänsyn till hållbar utveckling och sociala och ekonomiska effekter. Åtgärderna ska vara kostnads- effektiva och tekniskt genomförbara och medlemsstaterna ska göra konsekvensanalyser innan nya åtgärder vidtas. Uppdatering, rapporter och information I havsmiljödirektivets fjärde kapitel (art. 17–23) anges hur upp- datering, rapporter och information till allmänheten ska skötas. ska medlemsstaterna se över sina strategier när det gäller den inledande bedömningen och fastställande av god miljöstatus, miljömål, övervakningsprogram och åtgärdsprogram. Medlemssta- terna ska se till att alla berörda parter tidigt ges reella möjligheter att delta i genomförandet av direktivet genom samråd och deltagande i befintliga förvaltningsorgan. Medlemsstaterna ska även offent- liggöra och ta emot synpunkter på den inledande bedömningen och fastställandet av god miljöstatus, miljömålen, övervakningsprogram- men och åtgärdsprogrammen som fastställdes enligt direktivet. Även kommissionen åläggs uppgifter enligt direktivet genom krav på rapportering om hur genomförandet av direktivet fortskrider, den miljöns tillstånd, granskning av de strategierna och förslag på förbättringar av dessa m.m. Enligt artikel 23 ska kommissionen se över direktivet senast den 6.6.1Sveriges implementering av havsmiljödirektivet Havsmiljödirektivet införlivades 2010 i svensk lagstiftning via havs- miljöförordningen (2010:1341) som är meddelad med stöd av 5 kap. . De inledande delarna av havsmiljöförordningen används till att definiera centrala begrepp. Därefter följer några organisatoriska bestämmelser. Två av de centrala begrepp som definieras i inledningen av havs- miljöförordningen är miljötillstånd och miljökvalitetsnorm. Där framgår att med miljötillstånd avses miljöns tillstånd i ett havsområde med hänsyn till ekosystemens struktur, funktion och processer, naturliga geomorfologiska, geografiska, biologiska, geolo- giska och klimatiska faktorer, och fysikaliska, akustiska och kemiska förhållanden som är naturliga, eller påverkade av mänskliga aktivi- teter inom eller utanför det berörda området.22 Med miljökvalitetsnorm och åtgärdsprogram avses detsamma som i 5 kap. miljöbalken.23 224 § havsmiljöförordningen (2010:1341. 235 § havsmiljöförordningen. Enligt 6 § ska delas in i två förvaltningsområden, Nord- sjön och . Havs- och vattenmyndigheten utses i 8 § till myndighet som ansvarar för havsmiljöförvaltning enligt artikel 7 i havsmiljödirektivet. I 9 § fastslås sexåriga förvaltningsperioder där man i varje period för ett havsområde ska göra en inledande be- dömning av miljötillståndet, slå fast vad som kännetecknar en god miljöstatus, ta fram miljökvalitetsnormer med de indikatorer som ska användas för att bedöma om den goda miljöstatusen upprätthålls eller nås, ta fram och genomföra ett program för övervakning av att miljökvalitetsnormerna följs, och slutligen ta fram och genomföra ett program för de åtgärder som ska vidtas för att upprätthålla eller nå en god miljöstatus. Allt detta i enlighet med direktivets artiklar 8–16. I 10–12 §§ regleras kraven på hur Havs- och vattenmyndigheten ska samråda och samverka med andra aktörer i sitt arbete med havs- . Det handlar även om samröre med vattenför- valtningen enligt vattendirektivet där det ställs krav på lämplighet och effektivitet. 13–16 §§ handlar om hur den inledande bedömningen av havs- miljön ska göras. Därefter följer bestämmelser om god miljöstatus. I 17 § fastslås att havsmiljöförvaltningen ska innebära att en god miljöstatus upprätthålls eller nås. Detta är en miljökvalitetsnorm enligt 5 kap. 2 § 4 p. . Enligt 18 § ska Havs- och vatten- myndigheten slå fast vad som kännetecknar en god miljöstatus och då ta hänsyn till fysikalisk-kemiska förhållanden, livsmiljöer, biolo- giska förhållanden, hydromorfologi samt andra relevanta förhållan- den och faktorer i fråga om belastning och påverkan som anges i bilaga III till havsmiljödirektivet. Havs- och vattenmyndigheten ska vidare enligt 19 § ta fram miljö- kvalitetsnormer med indikatorer som innebär att en god miljöstatus kan nås. I fråga om kustvatten ska miljökvalitetsnormerna endast omfatta de aspekter på kustvattnets kvalitet som inte omfattas av vattenmiljödirektivet eller annan relevant EU-lagstiftning. I 20 § tilldelas Havs- och vattenmyndigheten föreskriftsrätt för miljökvalitetsnormer som även ska typindelas enligt 5 kap. 2 § miljö- balken. Paragraferna 21–23 behandlar övervakningsprogram och ger Havs- och vattenmyndigheten ansvaret för den löpande övervakningen av miljötillståndet. Övervakningsprogrammen ska grundas på vad som anges i bilagor till havsmiljödirektivet och annan relevant EU- reglering eller internationella avtal. Havs- och vattenmyndigheten ska samarbeta med andra myndigheter, kommuner och organisationer på lämpligt sätt för att genomföra övervakningsprogrammen. Efterföljande regler, 24–28 §§, behandlar åtgärdsprogram som också ska upprättas av Havs- och vattenmyndigheten. Även åtgärds- programmen ska grundas på havsmiljödirektivets specificeringar (i bilaga V) och vara förenliga med övrig relevant EU-lagstiftning, angränsande direktiv och internationella avtal. Programmen ska även ta hänsyn till åtgärdernas sociala och ekonomiska effekter och en hållbar utveckling. Det finns även krav på konsekvensanalyser och att åtgärderna är kostnadseffektiva och tekniskt genomförbara. Havs- och vattenmyndigheten ska vid samråd tillgängliggöra förslagen till åtgärdsprogram och ta emot synpunkter på dem. Vid vissa situa- tioner ska regeringen ges möjlighet att pröva förslagen till åtgärds- program. Efter samråd och eventuell prövning ska Havs- och vatten- myndigheten fastställa och tillgängliggöra åtgärdsprogrammen. Därefter följer regler om undantag från kravet på god miljöstatus. Undantag kan enligt 29 § göras om det inte är möjligt att nå god miljöstatus genom åtgärder i ett åtgärdsprogram och detta beror på en åtgärd eller en brist på en åtgärd som en annan stat ansvarar för, naturliga orsaker, eller andra orsaker som är exceptionella och som inte rimligen har kunnat förutses eller förhindras, förändringar av havsområdets fysiska förhållanden som är en följd av åtgärder som vidtagits på grund av ett tvingande allmänintresse som är av sådan vikt att det uppväger negativa gränsöverskridande effekter eller annan negativ påverkan på miljötillståndet, eller naturliga förhållanden som inte tillåter en snar förbättring. Om det finns förutsättningar för undantag ska Havs- och vatten- myndigheten enligt 30 § likväl besluta om vad som behöver göras och som innebär en fortsatt strävan att nå god miljöstatus och enligt 32 § informera allmänheten om sitt arbete med de inledande bedöm- ningarna enligt 13 §, vad som enligt 18 § kännetecknar en god miljö- status, de miljökvalitetsnormer som meddelas med stöd av 20 §, övervakningsprogrammen enligt 21 §, och de skyddade områden som avses i 25 § 3 p. Enligt 34–38 §§ ska Havs- och vattenmyndigheten delta i inter- nationella och regionala samarbetsformer utöver de som följer av medlemskap i . Myndigheten ska i sitt internationella arbete verka för samarbete i syfte att vidta de åtgärder som behövs för att nå en god miljöstatus i och och för att upp- rätthålla eller återställa ekosystemens skydd, struktur och funktion. Slutligen ska Havs- och vattenmyndigheten informera och rappor- tera till kommissionen de uppgifter som följer av havsmiljödirektivet. Beslut om mål och uppföljning En övergripande definition av målet God miljöstatus (GES) har beslutats på EU-nivå genom direktivets artikel 3.5. Kortfattat inne- bär god miljöstatus att de vattnen ska vara rena, friska och produktiva och att användningen ska vara på en hållbar nivå. Direktivet anger vidare i artikel 9.1 att medlemsstaterna för varje berörd marin region ska fastställa ett antal förhållanden som känne- tecknar en god miljöstatus. ingår i de regionerna Öster- sjön och . Den inledande bedömning som gjorts i enlighet med artikel 8.1 ska ligga till grund för fastställandet. Fastställande av god miljöstatus ska göras utifrån de elva kvali- tativa deskriptorer som är förtecknade i bilaga 1 till direktivet.24 För att undvika dubbelreglering i kustområden ska havsmiljödirektivets krav bara omfatta de aspekter som inte tas upp i vattendirektivet. Artikel 9.3 anger att ska fastställa kriterier och metodstandarder för att garantera enhetlighet och göra det möjligt att jämföra mellan olika regioner eller delregioner i vilken ut- sträckning en god miljöstatus har uppnåtts. 2010 antog EU-kommis- sionen ett sådant beslut.25 Ett uppdaterat kommissionsbeslut togs 2017. 26 Beslutet syftade till att förbättra kvaliteten och samstämmig- heten mellan medlemsländerna i deras respektive fastställande av god miljöstatus. Beslutet anger minimikrav för att tillförsäkra enhetlighet mellan länder och för att möjliggöra jämförelser av miljöstatus mellan och inom regioner och delregioner. 24Bilaga 1 till havsmiljödirektivet (2008/56/EG). 25Kommissionens beslut /477/EU av om kriterier och metod- standarder för god miljöstatus i vatten (EUT L 232, , s. 14). 26Kommissionens beslut (EU) 2017/848 av om fastställande av kriterier och metodstandarder för god miljöstatus i vatten, specifikationer och standardiserade metoder för övervakning. Kommissionsbeslutet innehåller bl.a. obligatoriska (primära) och kompletterande (sekundära) kriterier för respektive deskriptor och ett antal specifikationer om vad som ska finnas med i beskrivningen av god miljöstatus för respektive kriterium.27 Beslu- tet innehåller även krav på att medlemsländerna ska ta fram s.k. tröskelvärden. Tröskelvärden definieras i beslutet som ett värde eller intervall för att möjliggöra en bedömning av om ett kriterium, och då i förlängningen målet god miljöstatus, har nåtts. Havsmiljödirektivet ställer enligt artiklarna 5.2 och 6 krav på regio- nalt samarbete i medlemmarnas arbete med att ta fram stra- tegier. För del medför detta samarbete inom Helcom för och inom Ospar för . Kommissionsbeslutet förtydligar kraven på det regionala samarbetet i synnerhet vad gäller fastställande och bedömning av god miljöstatus. Enligt artikel 3.1 ska en medlemsstat underrätta andra medlems- stater som den delar samma region eller delregion med, innan den beslutar att inte använda ett primärt kriterium. Artikel 4 i kom- missionsbeslutet tydliggör även när det finns krav på att tröskel- värden ska tas fram på unions- eller regional nivå. Havsmiljödirektivet har genomförts i svensk rätt genom havs- miljöförordningen (2010:1341). Havs- och vattenmyndigheten är enligt förordningen ansvarig myndighet för genomförandet och har föreskriftsrätt. Av 18 § i förordningen framgår att Havs- och vatten- myndigheten med stöd i kvalitetsbeskrivningarna i bilaga I till havs- miljödirektivet (deskriptionerna) och kommissionsbeslutet ska slå fast vad som kännetecknar en god miljöstatus i och Öster- sjön. Av förordningen 39 § framgår även att Havs- och vatten- myndigheten ansvarar för rapportering av havsmiljödirektivet till . Underlag och process för uppföljning Arbetet med genomförande av havsmiljöförordningen bedrivs i sex- åriga förvaltningsperioder. Definition och bedömning av god miljö- status, miljökvalitetsnormer med indikatorer, övervakningsprogram och åtgärdsprogram för havsmiljön är verktygen som ingår i den sexåriga förvaltningscykeln. 27Artikel 3.1 havsmiljödirektivet. Havs- och vattenmyndigheten fastställer genom föreskrift HVMFS 2012:18 bilaga 2, del A, vad som kännetecknar god miljöstatus i havsmiljön för respektive och Västerhavet.28 Den senaste uppdateringen av vad som kännetecknar god miljöstatus genom- fördes 2018. Bilaga 2 anger för var och en av de elva deskriptorerna ett eller flera kriterier som enligt definitionen i havsmiljödirektivet ska vara ett särskiljande tekniskt kännetecken som har nära samband med den kvalitativa deskriptorn.29 Ett kriterium kan ha flera indikatorer som gemensamt gör det möjligt att bedöma kriteriet. För varje indikator ska ett tröskelvärde anges. Indikatorer och tröskelvärden framgår av HVMFS 2012:18 bilaga 2, del B. Kriterier, indikatorer och tröskelvärden för god miljöstatus följer av bilagan till kommissionsbeslutet och har i enlighet med direktivet och kommissionsbeslutet till stor del samordnats inom de regionala havsmiljökonventionerna Helcom och Ospar. Det medför i praktiken att även om Havs- och vattenmyndigheten i enlighet med havsmiljöförordningen ska fastställa god miljöstatus så tas underlag till beslut fram på unions- eller havsregional nivå. Enligt havsmiljödirektivets artikel 8, ska en inledande bedömning av god miljöstatus genomföras i början av varje förvaltningscykel. Den senaste inledande bedömningen genomfördes av Havs- och vattenmyndigheten och är det inledande steget i andra cykeln med att ta fram en marin strategi för och 2018– 2023.30 De regionala havsmiljökonventionerna Helcom och Ospar har i enlighet med kraven på regional samordning enligt havsmiljödirek- tivet, tagit fram regionala bedömningar av miljötillståndet i Öster- sjön31 och Nordostatlanten32 (inklusive , och ). Rapporterna har använts som underlag till inle- dande bedömning 2018. 28Havs- och vattenmyndighetens föreskrifter (HVMFS 2012:18) om vad som kännetecknar god miljöstatus samt miljökvalitetsnormer med indikatorer för och . 29Definition enligt havsmiljödirektivet. 30Havs- och vattenmyndighetens rapport 2018:27, strategi för och , 2018–2023, Bedömning av miljötillstånd och socioekonomisk analys. 31Helcom 2018, State of the Baltic Sea Report (HOLAS II). 32Ospar 2017, Intermediate Assessment 2017. Havs- och vattenmyndigheten ska fullgöra de uppgifter i fråga om information och rapportering till Europeiska kommissionen som föl- jer av havsmiljödirektivet. Havs- och vattenmyndigheten ska i deltagandet i det arbete som regeringen bedriver inom Europeiska unionen och internationellt utföra de uppgifter, i fråga om information och rapportering, till andra medlemsstater i Europeiska unionen och till de behöriga organ enligt de regionala havskonventionerna och andra internationella avtal, som följer av havsmiljödirektivet. 6.7Den gemensamma fiskeripolitiken (GFP) EU:s gemensamma fiskeripolitik reglerar hur fiskeflottorna i EU ska förvaltas och fiskbestånden bevaras. Reglerna ska förvalta de gemen- samma resurserna och ge alla medlemmars fiskeflottor samma till- gång och konkurrensvillkor till fiskevattnen i EU.33 Den gemen- samma fiskeripolitiken gäller fyra huvudområden; •Fiske utanför EU:s vatten och avtal med länder utanför EU. •Marknad och handelspolitik. •Finansiering av den gemensamma fiskeripolitiken. Fiskeripolitiken omfattar också regler för vattenbruk och medverkan av berörda grupper. Den gemensamma fiskeripolitiken härstammar och har moderniserats . Genom EUF-fördraget (Lissabon- fördraget) infördes ändringar i fråga om del- tagande i utformningen av lagstiftning som rör den gemensamma fiskeripolitiken (artiklarna 38–43). Den största förändringen är att lagstiftning som krävs för att uppnå den gemensamma fiskeri- 33https://ec.europa.eu/fisheries/cfp_sv, . politikens mål nu antas enligt det ordinarie lagstiftningsförfarandet, vilket gör parlamentet till medlagstiftare. Sådan lagstiftning kan dock endast antas av på grundval av ett förslag av EU-kommis- sionen. Internationella fiskeavtal ska enligt Lissabonfördraget rati- ficeras av rådet först efter det att parlamentet har gett sitt god- kännande.34 Enligt fördragets artikel 3 faller fiskeripolitiken under EU:s exklusiva kompetens (se ovan). Den senaste reformen trädde i kraft genom enighet i och och är baserad på tre EU- förordningar. Förordning (EU) nr 1380/2013 om den gemensamma fiskeripolitiken Förordningen (ofta kallad grundförordningen) innehåller de grund- läggande bestämmelserna för EU:s gemensamma fiskeripolitik. Syf- tet med förordningen är att föra fiskbestånden till hållbara nivåer, sätta stopp för slösaktiga fiskemetoder och skapa nya möjligheter till tillväxt och sysselsättning i kustområdena. 34www.europarl.europa.eu/factsheets/sv/sheet/114/den-gemensamma-fiskeripolitiken- ursprung-och-utveckling, . Förordning (EU) nr 1379/2013 Marknadsordningen för fiskeri- och vattenbruksprodukter Förordningen handlar om att EU:s fiskeri- och vattenbrukspro- ducenter måste förbättra sina produktionsmetoder och sin marknads- föring. Konsumenterna ska få bättre information om fiskeri- och vattenbruksprodukter som marknadsförs inom EU. Förordning (EU) nr 508/2014 Europeiska havs- och fiskerifonden (EHFF) I denna förordning fastställs hur unionen ska finansiera genom- förandet av den gemensamma fiskeripolitiken, relevanta åtgärder på havsrättens område, hållbar utveckling av fiske- och vattenbruks- områden och inlandsfiske, samt den integrerade havspolitiken där även genomförande av EU:s havsmiljödirektiv ingår. Den gemensamma fiskeripolitiken avser att säkerställa att verk- samheten i fiskeri- och vattenbrukssektorerna är miljömässigt håll- bar på lång sikt och förvaltas på ett sätt som överensstämmer med målen för att uppnå ekonomiska, sociala och sysselsättningsmässiga fördelar. Viktiga punkter är följande: •Flerårig ekosystembaserad förvaltning, men också att inta ett mer ekosystemorienterat förhållningssätt, med planer för flera be- stånd och för fiskesegment, inom den regionala ramen för Euro- pas geografiska områden. •Maximalt hållbart uttag (MSY): ska fiskeridödlig- heten fastställas till FMSY (den fångstnivå för ett bestånd som ger maximalt hållbart uttag). •Landningsskyldigheten: Utkast av reglerade arter fasas ut i kom- bination med kompletterande åtgärder för att genomföra för- budet. skulle alla fiskesegment ha genomfört land- ningsskyldigheten. •Medlemsstaterna måste anpassa fiskekapaciteten genom natio- nella planer så att den är i balans med fiskemöjligheterna.