sou · H9B369 · 2021-08-20 00:00:00 — Det innebär att de skäl som talar för att den försäkrade har rätt till sjukpenning sammantaget ska framstå som något starkare än de skäl som talar för motsatsen. Om man liknar sannolikhetsbegreppet vid en vågskål så ska vågskålen tippa över åt att den försäkrade bedöms ha rätt till sjukpenning för att det ska ses som att detta är sannolikt. Det framgår av vägledningen inte närmre på vilken grund Försäkrings- kassan baserar sin formulering av hur kravet på sannolikt ska uttolkas. Som bedömningen beskrivs likar den närmast en överviktsbedömning –i så fall skulle beviskravet kunna beskrivas som ”överväg- ande skäl”. Myndighetens beskrivning av vad ”sannolikt” innebär i dessa fall får anses intressant också i ett allmänt beviskravssamman- hang. I metodstödet, samma vägledning, om intermistiska beslut skriver : ”Men du kan inte bevilja sjukpenning fram till slutligt beslut, eftersom din utredning kan leda fram till att du bedömer att den försäkrade inte har rätt till sjukpenning. Då är inte längre sannolikhetskriteriet uppfyllt”. Ett fastställande av ett allmänt beviskrav, t.ex. det ovan diskute- rade ”sannolikt”, inom sjukförsäkringen skulle mot denna bakgrund kunna få som resultat att vissa uttryck kan uppfattas som lite märk- liga. Förutsättningarna för ett intermistiskt beslut skulle exempelvis, med hänsyn även till beviskravet för själva beslutet om rätt till ersätt- ning, bestå i att det skulle vara ”sannolikt att det är sannolikt” att en försäkrad har rätt till ersättning. Det ena sannolikt skulle i så fall kunna anses vara ”inbyggt” i prövningen av rätten till förmånen, medan det andra utgör lättnad i bedömningen som kommer av att det är fråga om en förhandsbedömning. Uttrycket ”det är sannolikt” i 112 kap. 2 § SFB kan således inte ses som ett uttryck för själva den materiella prövningen i sak av rätten till ersättning. Det är också svårt att se 293112 kap. 2 § andra punkten SFB. 294Försäkringskassan, vägledning 2015:1, version 12, s. 207. Rätten till sjukersättning – problemanalys varför ett beviskrav för själva prövningen av rätt till förmånen skulle ha uttryckts i, och endast i, bestämmelsen om förutsättningarna för att ett intermistiskt beslut ska kunna fattas. Det kan således svårligen anses vara rätten till förmånen i sig som ska vara sannolik och någon slutlig prövning av sådan rätt ska heller inte göras i det intermistiska beslutet. Här kan dock diskuteras huruvida begreppet sannolikt inom ramen för intermistiska beslut ska anses utgöra ett beviskrav i sig. Frågan har såvitt framgått för utredningen inte diskuterats närmre i för- arbetena eller litteraturen och har inte avgjorts genom rättspraxis. Sannolikhetskriteriet i denna bemärkelse utgör enligt utredningens uppfattning en preliminärbedömning om hur ett framtida beslut kan tänkas utfalla. Det ska göra vid fattandet av ett intermistiskt beslut är att ta ställning till om kriterierna för just ett sådant beslut är uppfyllda, enligt andra punkten i bestämmelsen då om det är sannolikt att det försäkrade längre fram, slutligt kommer att kunna beviljas ersättning från sjukförsäkringen. Till viss del är detta fråga om ett beviskrav eftersom prognosen måste grundas på den utredning och de förhållanden som är aktuella för prövningen av det intermistiska beslutet. Det är däremot inte fråga om ett sannolikhetskrav för den slutliga materiellt prövningen av rätten till ersättning. Inte heller utgör denna sannolikhetsprövning en bevisvärdering av den befintliga utredningen eftersom även poten- tiell tillkommande utredning måste beaktas. En faktor i detta är således att utredningen i ett ärende sällan är färdigställd för ett intermistiskt beslut. Det är därför svårt att göra någon säker utsaga om resultatet av den slutliga prövningen. Däremot kan en prognos ställas, nämligen huruvida det är sannolikt att det slutliga beslutet kommer att innebära att rätt till förmån kommer att finnas, dvs. att det kommer att vara sannolikt att rätt till ersättning finns. Det är en sådan prognos som sannolikhetsbedömningen i 112 kap. 2 § SFB innebär. Resultatet blir en form av bevislättnad; i likhet med exem- pelvis kraven för prövningstillstånd i kammarrätt i förvaltningsprocess- lagen där det ska finnas anledning att betvivla att förvaltningsrättens avgörande är korrekt för att prövningstillstånd ska meddelas. Kammar- rätten ska då, på ett tidigt stadium och utan en mer ingående analys av omständigheterna i målet, kunna konstatera att en närmare gransk- ning fordras och att prövningstillstånd därför bör meddelas. På lik- nande sätt ska vid prövningen av ett intermistiskt Rätten till sjukersättning – problemanalys göra bedömningen av om det är sannolikt att den försäkrade kommer göra sannolikt att han eller hon har rätt till förmånen. Huruvida denna första sannolikhetsbedömning kan anses uttrycka ett bevis- krav kan sammantaget inte anses vara helt klart; i vart fall motsvarar denna bedömning inte den slutliga värdering av bevisningen i ett ärende som avgör om rätt till ersättning föreligger eller inte. Utred- ningen anser inte att det finns en konflikt mellan den sannolikhets- bedömning som ska göras vid intermistiska beslut och den prövning av rätt till ersättning som innefattar slutlig bevisvärdering även om den senare ska ha beviskravet sannolikt. Beviskrav anges sällan i domskäl Av domskäl på socialförsäkringsområdet framgår ofta hur bevisningen har värderats men sällan mot vilket krav värderingen har skett. Det anges i domskälen att det har ”visats” eller ”inte visats” att rätt till någon förmån föreligger, eller att utredningen ger ”tillräckligt stöd för” eller ”inte tillräckligt stöd för”, men det framgår sällan vilket krav som har ställts på bevisningen. Det får nämligen anses oklart om ”visat” i detta sammanhang ska uppfattas som synonymt med ”styrkt/visat” eller om uttrycket används som synonym till ”bevisat” utan angivelse av en viss sannolikhetsgrad. Domstolarna väljer dock, i de fall som rör socialförsäkring och där frågan om beviskrav över huvud taget berörs direkt eller indirekt, att tala om kravet ”sannolikt”. I HFD 2011 ref. 63 II uttalar HFD att det ”inte förefaller sannolikt att ytterligare rehabiliterande insat- ser skulle vara framgångsrika”. I avgörandet HFD 2013 ref. 60 kon- staterar HFD emellertid att återstående rehabiliteringsmöjligheter inte ”kunnat antas” leda till att den försäkrade skulle uppnå högre arbetsförmåga. I ett stort antal avgöranden från kammarrätterna och förvaltnings- rätterna har beviskravet ”sannolikt” använts direkt eller indirekt.295 Utredningen har inte heller kunnat finna något kammarrättsavgörande där domstolen uttryckligen anger och resonerar kring att ett annat beviskrav än ”sannolikt” ska gälla i denna typ av ärenden. Det är svårt att dra några slutgiltiga slutsatser av detta utan uttryckliga uttalan- 295Jfr t.ex. Kammarrätten i i mål nr 7944-11 och mål nr 6886-19, Kammarrätten i i mål nr 2846-11, 1955-12 och 255-13, Kammarrätten i i mål nr 3662-14. Rätten till sjukersättning – problemanalys den från i frågan, men bilden från rättstillämpningen får anses ge vid handen att ett bevis- krav som uppgår till sannolikt, eller sannolika skäl, tillämpas av under- instanserna, uttalat eller ej. I detta sammanhang ska dock anmärkas att HFD har uttalat att det inom förvaltningsprocessen inte finns något beviskrav som gäller för alla situationer, utan detta varierar med hänsyn till sakens beskaffenhet. Vad detta beviskrav sedan innebär i den faktiska bedömningen och exempelvis krav på den medicinska bevisningens kvalitet är en annan fråga. Några av dessa svårigheter diskuteras i avsnittet om bevisvärdering. 7.8.5Vad innebär beviskravet ”sannolikt”? Ett beviskrav som innebär att den enskilde ska göra sannolikt att ett visst förehållande föreligger utgör ett i förvaltningsprocessen normalt krav. Beviskravet innebär ett krav som kan beskrivas som ett medel- högt beviskrav,296 något högre än arbetsskadeförsäkringens överväg- ande skäl. Nivån har i litteraturen beskrivits som ett beviskrav som varken är lågt eller högt och ligger på omkring 60–75 procents san- nolikhet/säkerhet297 men sådana nivåer ska förstås uttryckas med försiktighet och utgör inte någon exakt vetenskap. Det är knappast möjligt att nå ett exakt svar på vad ett visst beviskrav innebär. Kravet innebär dock att det inte ska vara alltför svårt för den enskilde att nå upp till och medverkar på så sätt till intresset av ett materiellt korrekt resultat. I förarbetsuttalanden kring rätten till sjuklön förekommer relativt utförliga uttalanden om innebörden av ”sannolika skäl”. Där uttalas bl.a. att ”i detta rekvisit ligger att de skäl som talar för att arbetsför- mågan är nedsatt på grund av sjukdom, eller nedsatt i den omfattning som arbetstagaren hävdar, sammantagna framstår som i vart fall något starkare än de skäl som talar för motsatsen”.298 Det är enligt tolkning av begreppet svårt att ge en mer exakt beskrivning av vad som krävs för att det ska vara sannolikt att rätt till en förmån finns. I praktiken handlar det om att bedöma en ungefärlig nivå. Beviskravet kan dock relateras till andra 296Lindkvist, s. 420. 297Lindkvist, s. 110. 1990/91:181, s. 84. Rätten till sjukersättning – problemanalys nivåer av beviskrav för att ge en bild av dess innebörd och utgör enligt ett högre beviskrav än övervägande skäl men ett lägre beviskrav än visat/styrkt och väsentligt lägre än beviskravet i brottmål (ställt bortom rimligt tvivel). beskriver i den uppdaterade vägledningen om förvaltningsrätt vidare innebörden av beviskravet sannolikt som att det, utifrån en helhetsbedömning av ärendet, inte finns anledning att ifrågasätta den enskilda personens uppgifter. Kravet innebär att det inte ska vara alltför svårt att nå upp till och medverkar på så sätt till intresset av ett materiellt korrekt beslut. De skäl som talar för att rätt till förmån finns bör alltså framstå som i vart fall starkare än de skäl som talar för motsatsen. Om de uppgifter som den enskilde själv lämnat på ett tydligt sätt stödjs av andra uppgifter i t.ex. ett utlåtande, och det inte finns uppgifter som med viss styrka talar i motsatt rikt- ning, bör det ses som sannolikt att rätt till förmån finns.299 Liknande resonemang framgår av vägledning kring förutsätt- ningarna för intermistiska beslut om när det är sannolikt att ersätt- ning kommer att kunna betalas ut.300 Där anger att ”sannolikt” innebär att de skäl som talar för att den försäkrade har rätt till sjukpenning sammantaget ska framstå som något starkare än de skäl som talar för motsatsen och att en tänkt vågskål ska tippa över åt att den försäkrade bedöms ha rätt till sjukpenning för att det ska ses som att detta är sannolikt. Utredningen kan liksom tidigare konstatera att det inte finns några exakta definitioner av vad olika beviskrav ska anses innebära i frågan om krav på bevisning. Det kan dock noteras att tolkning av vad kravet sannolikt ska anses innebära får anses ligga nära ett annat beviskrav – övervägande skäl -och hur detta beskrivs i exempelvis förarbetena till arbetsskadeförsäkringen. När det gäller bevisvärdering och bevismedel bygger processen på att bevisföringen är fri, dvs. den är inte begränsad till vissa bevis- medel. Inom förvaltningsprocessen gäller den allmänna principen om fri bevisvärdering, vilket innebär att domstolen själv bedömer 299Försäkringskassan, Vägledning 2004:7, version 14, s. 50. 300Se avsnitt 6.9.4. Rätten till sjukersättning – problemanalys värdet av den bevisning som presenteras, utan att vara bundna av några rättsregler.301 är en förvaltningsmyndighet och inte en domstol, men i princip gäller samma fria bevisning även här. För förvaltningsmyndigheter är utredningsskyldigheten central också för vilken bevisning som krävs för ett materiellt riktigt beslut ska kunna fattas. Principen om fri bevisvärdering kommer till uttryck i 35 kap. 1 § första stycket – RB. HFD har i rätts- fallet RÅ 2010 ref. 36, som avsåg arbetsskadeförsäkringen, uttalat att värderingen av det medicinska underlaget i det enskilda ärendet får göras mot bakgrund av vad som kan klarläggas i fråga om de hörda läkarnas kompetens och om underlaget för deras bedömningar. Som exempel på bevismedel i processen kan nämnas förmånen sjukpenning, som är avsedd att täcka inkomstbortfall vid ”kortare” sjukfrånvaro, det vill säga frånvaro som sammantaget som huvud- regel understiger . Rätten till ersättning förutsätter att den försäkrade har en nedsatt arbetsförmåga som beror på sjukdom och att nedsättningen ska styrkas med ett läkarintyg.302 Ur rättsligt per- spektiv behöver läkarintyget således innehålla både en medicinsk be- dömning av sjukdomen och dess konsekvenser, samt en beskrivning av mot vilket arbete förmågan relateras. Läkarintyget förväntas så- ledes innehålla en reflektion över sjukdomens konsekvenser för att klara arbetet – eftersom rätten till ersättning ska visas genom intyget. står det klart att myndigheten inte kan avslå en ansökan om sjukpenning enkom på grunden att det saknas uppgifter i läkar- intyget och med hänvisning till den enskildes bevisbörda, detta efter- som det skulle innebär en stor risk för materiellt felaktiga beslut. Bestämmelsen anger ett bevismedel, där läkarintyget således i första hand får ses som den försäkrades bevismedel, även om det också omfattas av utredning (och utredningsskyldighet) och ingår därmed i myndighetens beslutsunderlag.303 Bestämmelsens uttryckta krav på att den försäkrade ska styrka sin rätt till sjukpenning genom ett läkarintyg utgör ett krav på bevis- medel, men innebär inte ett särskilt beviskrav. Med ”styrka” får här snarare avses att den försäkrade ska ”visa” sin rätt.304 Bestämmelsen utgör dock ett bra exempel på de problem som kan uppstå med be- 301Jfr , 2009, s. 81 ff. och Diesen och , 2005, s. 122 ff. 30227 kap. 2 och 25 §§ SFB. 30323 § förvaltningslagen (2017:900). 304Också har uttryckt denna uppfattning, se avsnitt 7.8.4. Rätten till sjukersättning – problemanalys grepp som kan stå för såväl uttryckta beviskrav som andra inne- börder. Vid ansökningsärenden om sjuk- och aktivitetsersättning består det huvudsakliga bevismedlet av ett läkarutlåtande om hälsotillstånd, även om det alltså inte finns något hinder mot att beakta annan be- visning. Det kan därför också vara på sin plats att beakta den byrå- kratiska styrningen av intygens utformning och innehåll, när intygens bevisvärde eller tillförlitlighet diskuteras. Om det bortses från Försäk- ringskassans och domstolens utredningsskyldighet ska den försäkrade med hjälp av intyget visa på en kausalitet mellan sjukdom och nedsatt arbetsförmåga. Det är således den försäkrade som har bevisbördan, men han eller hon har liten eller ingen kontroll över den egna bevis- ningen. ska läkaren intyga nedsatt arbetsförmåga på blan- ketter där både utformning och innehåll styrs av (i samarbete med ). Även om detta inte är det uttöm- mande bevismedlet, är det den bevisning som framför allt lyfts fram av domstolarna. Från domstolarnas sida har även den försäkrings- medicinska rådgivaren yttrande i många fall stor betydelse för ut- gången i målet, där yttrandet värderats likvärdigt med andra medi- cinska intyg, trots att uttalandet från försäkringsmedicinsk rådgivare endast baserad på andra, eventuellt bristfälliga intyg. Ur ett rättssäker- hetsperspektiv kan det noteras att den som agerar motpart i den rätts- liga prövningen också är den part som styr utformningen av och innehållet i bevisningen. 7.8.7Vilket beviskrav används i tillämpning? Utredningen har inte genomfört någon fullständig analys av vilket beviskrav som använder sig av vid prövningen av rätt till sjukersättning och aktivitetsersättning. Det går emellertid att konstatera att användandet av beviskrav inte är enhetligt i det mate- rial som utredningen har tagit del av. Som grund för dessa slutsatser hänvisas till framför allt två underlag: utredningens egen aktgransk- ning (se bilaga 3), samt till ISF:s rapport inom aktivi- tetsersättningen, 2020:9. Av den aktgranskning av 300 beslut om sjukersättning och aktivi- tetsersättning som utredningen gjort framgår bl.a. att frågan om bevis- krav sällan berörs i besluten. Inte i något av de granskade beslutet har Rätten till sjukersättning – problemanalys något längre resonemang om beviskrav eller det krav på utredningen som den enskilde, ihop med utredningsskyldig- het ska uppnå. Om något mått på beviskrav nämns så har det i ute- slutande fall handlat om att angett att den för- säkrade inte har ”styrkt” att arbetsförmågan är stadigvarande nedsatt avseende sjukersättning, dvs. ett för högt ställt beviskrav. Vad gäller frågan om aktivitetsersättningen undersökte ISF som del av rapporten 2020:9 också frågan om beviskravet i sin granskning av avslagsärenden och 2018.305 ISF kunde här konstatera att anger ett felaktigt bevis- krav i en relativ stor del av ärendena. I av besluten i ISF:s aktstudie hade motiverat sitt beslut med formu- leringar om att underlaget inte ”styrker” rätten till aktivitetsersättning. Följande exempel ger en bild av hur dessa formuleringar har sett ut.306 bedömer det inte medicinskt styrkt att din arbetsför- måga är nedsatt med minst en fjärdedel under i förhållande till hela arbetsmarknaden. bedömer att det inte är styrkt att din arbetsförmåga är nedsatt med minst en fjärdedel på grund av medicinska skäl sett mot alla arbeten på arbetsmarknaden. I ytterligare nio beslut bland de granskade konstaterade ISF att För- säkringskassan även använder formuleringar kring att det inte går att ”utesluta” att den sökande kan uppnå en arbetsförmåga och att ansökan därför avslås. ISF:s studie av ärendeakter visar också att För- säkringskassan anger ett för högt beviskrav i frågan om varaktighets- prognosen. Myndigheten skriver i av de studerade besluten om avslag att de medicinska underlagen inte styrker att arbetsförmå- gan är nedsatt med minst en fjärdedel under framåt. ISF konstaterar dock att lagstiftningen inte innehåller någon formulering om att varaktigheten ska styrkas. Regelverket innehåller i stället krav på en mindre bestämd bedömning om framtiden, nämligen att arbets- förmågan kan antas bestå under minst ett år.307 ISF konstaterar dock att det utifrån beslutsformuleringarna i beslutsbreven inte går att 306ISF 2020:9, s. 188. 30733 kap. 7 § SFB. Rätten till sjukersättning – problemanalys veta vilket beviskrav som försäkringsutredarna och beslutsfattarna som har skrivit beslutsbreven har använt i själva prövningen. Det finns en möjlighet att formuleringarna i ett antal eller alla beslut inte är annat än just formuleringar, konstaterar ISF, och att inte har använt de alltför högt ställda beviskraven som beskrivs i beslutsbreven i själva bedömningen. Det går med andra ord inte att dra slutsatsen att i dessa fall har gjort fel när de har prövat individernas rätt till aktivitetsersättning. ISF anser dock att det är problematiskt att kommuni- cerar felaktiga uppgifter om vad som krävs för att få aktivitetsersätt- ning i en del av sina beslut – även om det inte har påverkat bedöm- ningarna.308 ISF anger i rapporten inte vilket beviskrav som gäller för bedöm- ningen vid ansökan som helhet, men har i de muntliga kontakterna med utredningen angett att detta ska förstås som att den försäkrade ska göra sannolikt att hen har rätt till ersättningen.309 Också i en senare rapport som rör utrednings- skyldighet har ISF konstaterat att i vissa av de ären- den om aktivitetsersättning som har granskats i kommunicerings- breven har använt sig av begrepp som antyder att kravet på bevisning är högre än vad som egentligen är fallet. Det gäller uttryck som ”styrkt”, ”uteslutet”, ”uttömt” och ”inte osannolikt”. Det kan antingen bero på slarviga formuleringar eller på att faktiskt använder reglerna på fel sätt. I stöddokument för aktivitetsersättning finns ingen förklaring till de olika uttrycken.310 Utredningen noterar utifrån ISF:s redogörelse att ISF, liksom ut- redningen, betraktar styrkt som ett högt ställt beviskrav. Utredningen har dock tidigare konstaterat att det finns problem med begreppet, och att det inte alltid är självklart att det används som uttryck för krav på en viss styrka i bevisningen. Utredningen menar att det är ett problem att det inte klart framgår av beslutsmotiveringarna att varaktighetskriteriet inte ställer upp höga krav på bevisningen. 308ISF 2020:9, s. 113. 309Utredningens möte med ISF . 310ISF 2021:3, s. 102. Rätten till sjukersättning – problemanalys Finns det stöd för att ställa upp krav på att alla rehabiliteringsmöjligheter ska vara ”uteslutna”? –om beviskravet för att återfå arbetsförmåga En fråga som uppkommer inom ramen för diskussionen om bevis- kravet är om delar av prövningen av rätt till sjukersättning eller aktivi- tetsersättning innehåller beviskrav som är högre eller lägre än ”huvud- kravet”. Som jämförelse råder inom arbetsskadeförsäkringen flera beviskrav vid prövningen av en försäkrads rätt till livränta. Själva sam- bandsprövningen sker genom en helhetsbedömning där övervägande skäl ska tala för samband. Vad gäller de formella kraven för ersättning genom livränta räcker det dock att det kan antas att den försäkrade gör en inkomstförlust med minst en femtondel under . Som exempel på när frågan om beviskrav kan få en mer handgrip- lig betydelse kan nämnas kraven för att det så kallade rehabiliterings- kriteriet ska vara uppfyllt vid bedömning av rätt till sjukersättning. För rätt till sjukersättning krävs utöver en stadigvarande311 nedsätt- ning av arbetsförmågan att alla rehabiliteringsmöjligheter som bedöms kunna medföra att den försäkrade återfår någon arbetsförmåga ska bedömas vara uttömda. Som redogjordes för, ska bedömningen av rätt till sjukersättning enligt lagtext (33 kap. 6 § SFB) och rättspraxis från HFD ske i två steg: först görs bedömningen av om arbetsförmågan kan anses vara stadig- varande nedsatt på det sätt som krävs och i nästa steg om alla reha- biliteringsmöjligheter kan bedömas vara uttömda. har anfört att bedömningen i praktiken snarare innebär fem olika steg.312 I myndighetens vägledning beskrivs också en bedömnings- kedja i fem steg.313 Bedömningskedjan har tagits fram utifrån en dom i Högsta förvaltningsdomstolen.314 Domen gäller ett ärende om sjuk- ersättning, men modellen används även inom aktivitetsersättning sedan maj 2017.315 Vad gäller kraven på att rehabiliteringsmöjligheter inte ska bedömas kunna leda till att en försäkrade återfår någon arbets- förmåga beskrivs i vägledningen att denna bedömning – steg fyra och fem i myndighetens bedömningskedja – ska göras utifrån premissen om det finns medicinska behandlings- eller rehabiliteringsmetoder 311För en utförligare diskussion om begreppet stadigvarande, se avsnitt 7.7.2. 312Försäkringskassans skriftliga svar till utredningen inför expertgruppsmöte . 313Försäkringskassan, vägledning 2013:1, version 6, s. 41. 314HFD 2013 ref. 60. 315Försäkringskassan, IM 2017:043. Rätten till sjukersättning – problemanalys respektive arbetslivsinriktade som inom överskådlig framtid kan för- bättra arbetsförmågan. Endast om medicinska behandlings- och reha- biliteringsmöjligheter respektive arbetslivsinriktade rehabiliterings- åtgärder ”är i det närmaste obefintliga inom överskådlig tid” ska handläggaren enligt vägledningen gå vidare i ärenden (dvs. inte avslå ansökan). Här beskrivs således att det måste föreligga i det närmaste obefintliga rehabiliteringsmöjligheter, ett krav som får anses likna ett krav på att sådana åtgärder ska vara uteslutna. Utredningen har här kunnat konstatera att begreppet ”uteslutas” har kommit att användas avseende bedömning om den försäkrade kan återfå arbetsförmåga. Det gäller såväl hand- läggning som i vissa bedömningar i domstolarnas underinstanser. Uttrycket ”uteslutas”, eller att alla rehabiliteringsmöjligheter ska vara ”uteslutna”, får anses innebära ett strängt krav vid bedömningen om det återstår rehabiliteringsmöjligheter som kan bedömas återge den försäkrade någon arbetsförmåga.