sou · H9B374d2 · 2021-09-23 00:00:00 — ’Enskild svensk man’ var således enligt Naumann envar som inte var medlem av det regerande svenska kungahuset.749 ’Enskild utländsk man’ var alla män som inte tillhörde ett utländskt regerande kungahus eller ett sådant furstehus som enligt den tyska förbundsakten av och Wienkongressakten av uttryckligen förklarats jäm- bördiga med regerande furstehus (s.k. Standesherren).750 Övriga personer med titeln eller liknande räknades som ’enskild man’,751 såvida inte de genom internationella över- enskommelser blev erkända som jämbördiga med regerande furstehus.752 Reuterskiöld räk- nade till kategorin tillåtna furstehus även ”detroniserade hus, som bibehålla sina anspråk och med stats- eller folkrättsligt tyst begifvande upprätthålla sin särställning i enlighet med egna 1977/78:71 s. 14. 745Berger 1877 s. 37-40, 1890 s. 54-55, SOU 1977:5 s. 27-28. riksdag, Ridderskapet och Adelns protokoll, bd 3, , s. 4667-4673, citatet från s. 4671. Jfr också Borgerskapets protokoll, bd 3, , s. 787-789. 747Varenius 1924 s. 203-213. 7482 kap. lag, numera 2 kap. . 749Naumann 1879-84 bd 2 s. 45, se även 1924 s. 212. 750Se (red. ), Acten des Wiener Congresses in den Jahren 1814 und 1815, bd 6, Erlangen: J. und , 1816, s. 3-11 (kongressakten) och 166; bd 2, s. 587-615 (förbundsakten). I art. 14 i förbundsakten angavs att tidigare regerande furstehus, definierade på visst sätt, skulle bibehålla rätten till jäm- bördighet med suveräna hus (jfr s. 607 fotnot ** och konferensprotokoll s. 437) och vissa privilegier. Enligt art. 118 i kongressakten (s. 93) skulle bl.a. förbundsakten vara en integrerad del av kongress- akten och gälla som om den hade tagits in ord för ord däri. Dessa släkter och deras rättigheter presenteras närmare i , Die Sonderrechte der souveränen und der mediatisirten vormals reichssändischen Häuser , : E. H. , 1871. 751Naumann 1879-84 bd 2 s. 46-47, 1877 s. 39-40, 1921 s. 162. 752Naumann 1879-84 bd 2 s. 47 fn. familjelagar”.753 slog mera kortfattat fast att medlemmar av andra detroniserade furstehus än de som uttryckligen förklarats jämbördiga med regerande furstehus var att anse som enskilda personer.754 har utvecklat vilka komplikationer formuleringen ’enskild mans dotter’ skulle kunna leda till när det gällde det brittiska kungahuset, där den agnatisk-kognatiska succes- sionen var och är sådan att kvinnor har plats i tronföljden oavsett att de själva och deras fäder kan sakna titlar och vara att anse som ’enskild mans dotter’ respektive ’enskild man’. ansåg att bestämmelsen i sådana fall måste tolkas utifrån syftet med bestämmelsen, nämligen att säkerställa gemålens upphöjdhet över enskilda intressen.755 Konungen kunde inte ge dispens från bestämmelsen och inte heller ge en tilltänkt maka till en prins någon utmärkelse eller titel och på så sätt kringgå förbudet.756 Enda sättet att ge dispens var genom grundlagsändring.757 En annan sak var att fadern inte behövde vara född som kunglig utan kunde ha upphöjts till monark.758 Syftet med bestämmelserna var att garantera jämbördigheten och att säkerställa att släkt- skapsförbindelser mellan ett kungahus och egna eller andras undersåtar inte skulle upp- komma, något som stödde sig på ”vigtiga politiska grunder”.759 Konungen skulle stå så fri som möjligt i förhållande till alla enskilda personer och privatintressen, men Reuterskiöld ansåg att det behovet blev mindre starkt i takt med att den personliga kungamakten försva- gades.760 I egenskap av riksdagsledamot argumenterade han dock för att konung och kunga- hus borde stå fria från familjeförbindelser som kunde verka tryckande och tvingande.761 Bakgrunden till förändring, varigenom förbudet mot äktenskap med dotter till utländsk enskild man upphävdes, var att antalet regerande furstehus och likställda familjer hade reducerats kraftigt.762 I propositionen angavs att efter omvälvningarna i samband med ”torde åtskilliga familjer som förut intagit en dylik ställning vara att anse som enskilda”.763 Detta visar att de furstehus som upphört att vara regerande under 1900- talet inte utan vidare fick samma ställning som de furstehus som uttryckligen förkla- rats jämbördiga med de regerande. Skälen för att inte tillåta äktenskap mellan prins och en- skild svensk mans dotter ansågs oförändrade från år 1809.764 I utredningsbetänkandet om kvinnlig tronföljd konstaterades att det vore inkonsekvent om inte samma regler gällde för prinsar och prinsessor, när även prinsessor blev successions- berättigade, och att det var inkonsekvent att kravet på jämbördighet skilde sig åt beroende 753Reuterskiöld s. 208, jfr även Reuterskiöld s. 47-48 och Naumann 1879-84 bd 2 s. 47. 754Malmgren 1921 s. 162. 755Varenius 1924 s. 209-213. 756Naumann 1879-84 bd 2 s. 47-48. 757Blomberg 1904-06 s. 213, 1911 s. 144. 758Svedelius 1843 s. 125. 759Naumann 1879-84 bd 2 s. 47; jfr även Bramstång 1990 s. 13. 760Reuterskiöld s. 209. 1937:FK8 s. 9-11, återgivet även i SOU 1977:5 s. 28. 762Bramstång 1990 s. 15. 1936:261 s. 3; 1936:261 s. 4. på om gemålen var svensk eller utländsk. Det utgjorde skäl att avskaffa den sista anknyt- ningen till jämbördighetsprincipen, men utredaren lämnade ändå inte något sådant förslag, eftersom giftermål mellan kungligheter och medlemmar av folket kunde vara olämpliga ur ett dynastiskt betraktelsesätt.765 Departementschefen ansåg dock att det var ”uppenbart” att det saknades ”skäl att upprätthålla förbudet för prins att gifta sig med viss kvinna enbart av det skälet att hennes far är svensk medborgare”.766 Det fanns en tillräcklig garanti mot olämp- liga äktenskap i kravet på samtycke. Trots de nämnda skälen för jämbördighet uppställdes inget förbud för konungen själv att ingå äktenskap med enskild mans dotter, och han har inte behövt samtycke för att gifta sig. Skälen bakom detta har diskuterats i doktrinen. I utredningsbetänkandet om kvinn- lig tronföljd spekulerades – i anslutning till doktrinuttalandena – i om 1809 års grundlagsstif- tare hade förbisett frågan eller om de av något slags ”konstitutionell grannlagenhet inte velat fästa en sådan bestämmelse på papperet” utan utgått från att konungen skulle respektera begränsningen ändå.767 hade gjort gällande som en hypotes att grundlagstiftarna vis- serligen betraktade ett sådant gifte som ett ont, men ett förbud däremot som ett ännu större ont, då det skulle ha varit att lägga för tunga bojor på konungens personliga frihet.768 Enligt skulle dock en dylik förbindelse vara ”emot grundlagens anda och mening”,769 och flera författare ansåg konungen vara moraliskt förpliktad att inte ingå ett sådant äktenskap.770 Naumann ansåg att ratio legis – att hindra släktskapsförbindelser med egna eller andras under- såtar – talade för ett förbud, men då ett uttryckligt förbud saknades måste sådana äktenskap anses tillåtna.771 noterade att om en konung gifte sig med enskild mans dotter och fick barn, hade dessa barn ändå successionsrätt.772 Naumann hade först ansett att konungens barn med icke jämbördig person inte hade successionsrätt,773 men ansåg ståndpunkten alldeles ogrundad,774 och i bokens andra upplaga hade Naumann ändrat uppfattning och skrev att sådana barn hade successionsrätt.775 I samband med införandet av kvinnlig tronföljd föreslogs att ogift konung och ogift regerande drottning skulle behöva samtycke till att ingå äktenskap. Bristen på så- dant krav hade ansetts utgöra en lucka i lagen, och i hade införts ett krav 765SOU 1977:5 s. 47-48. 1977/78:71 s. 9. 767SOU 1977:5 s. 28. 768Kjellén 1890 s. 55-56. 769Hagman 1902 s. 510. 770Rydin 1863 s. 310; 1877 s. 40-41. 771Naumann 1879-84 bd 2 s. 48 och 342. Se också 1888 s. 111. 772Blomberg 1904-06 s. 210-211; 1911 s. 141. 773Naumann 1856-57 s. 296. 774Berger 1877 s. 40-41. 775Naumann 1879-84 bd. 2 s. 48. på samtycke för monarkens äktenskap.776 Detta förslag togs inte in i proposi- tionen eftersom det inte var nödvändigt för att införa kvinnlig tronföljd.777 En möjlig anledning till att konungen inte behöver tillstånd för att gifta sig – en anledning som inte synes ha nämnts – ligger i synsättet att konungen lämnar samtycke i egenskap av det kungl. Om det är en rent dynastisk angelägenhet och inte en statsan- gelägenhet finns ingen anledning för konungen att få tillstånd av någon annan, och det är också svårt att se vem som skulle kunna fatta beslutet.778 Om det å andra sidan är en statsan- gelägenhet kunde det finnas anledning att låta pröva både konungens och åt- minstone tronföljarens giftermål. Som har nämnts i avsnitt 3.4.1. torde det närmast vara fråga om en offentligrättslig beslutsbefogenhet som utgör ett utflöde ur statschefsskapet och det förhållandet att statschefen är monark och statsskicket en monarki. 5.4.6.Omfattas även barn i ett tidigare äktenskap av förlusten av successionsrätt? Om en prins av det kungl. huset gifte sig utan konungens vetskap och samtycke eller gifte sig med enskild mans dotter hade han förverkat successionsrätten ”för sig, barn och efterkommande”. En omdiskuterad fråga var om även barn i ett tidigare äktenskap omfatta- des av förverkandet. Exemplet var att om en prins med konungens samtycke hade gift sig med en kvinna som inte var enskild mans dotter och fått en son, och sedan gifte sig med enskild mans dotter – skulle då sonen i det tidigare äktenskapet förlora sin successionsrätt? Naumann hävdade att även tidigare barn förlorade successionsrätten. Grundlagens ”tyd- liga och ovilkorliga stadgande” hindrade den rimliga tolkningen att barnet i det tidigare äkt- enskapet skulle ha kvar sin successionsrätt.779 var av samma uppfattning med den delvis kryptiska förklaringen att ”dels skall stadgandet efter ordalydelsen tolkas dels gäller det här statens intresse och icke enskilda individers rättigheter”.780 instämde utan när- mare motivering.781 instämde och bidrog med en motivering i sak, nämligen att ett släktskapsband knutits med en privat släkt.782 Exakt hur det påverkade även de tidigare sö- nerna skrev han inte, men tankegången torde ha varit att det inte var lämpligt att prinsar genom en styvmor hade släktskapsförbindelser med undersåtar. Reuterskiöld, och var av motsatt uppfattning. Reuterskiöld har här- lett detta från formuleringen ”sig, barn och efterkommande” och då framhållit att ordet ’barn’ inte nämns i de andra bestämmelserna i successionsordningen.783 har anfört det skälet att envar i tronföljden har en självständig, på successionsordningen grundad rätt. Om föregångaren faller ur de successionsberättigades krets, på grund av döden eller någon 776SOU 1977:5 s. 47; Tronfølgeloven, lov nr. 170 af 27. marts 1953, § 5 stk. 1977/78:71 s. 9. 778Jfr Bramstång 1990 s. 13-14. Jfr Liechtensteinsk rätt, där vissa typer av frågor avgörs av ett familjeråd, se Hausgesetz des Fürstlichen Hauses vom 26. , art. 9. 779Naumann 1879-84 bd 2 s. 48. 780Blomberg 1904-06 s. 214, 1911 s. 144. 781Hagman 1902 s. 509. 782Berger 1877 s. 40. 783Reuterskiöld s. 47, jfr även Reuterskiöld s. 208. diskvalifikation, saknar detta inverkan på en rätt som grundats dessförinnan.784 har inte angett några skäl för sin tolkning, utan skriver att förlusten omfattar ”barn i detta äktenskapet, icke barn i ett tidigare, som ingåtts med iakttagande av grundlagens föreskrif- ter”.785 Tolkningen är – som redan Naumann i och för sig ansåg – rimlig, särskilt mot bak- grund av att grundlagens författare inte alls synes ha tänkt på fallet då en successionsberätti- gad gift sig två gånger. svensk-norska förslag till ny föreningsakt mellan länderna föreslogs att enbart barnen i det otillåtna äktenskapet skulle sakna successionsrätt. ansåg att förslaget gick för långt i den del det skulle innebära att barnen i ett senare, tillåtet äktenskap skulle ha successionsrätt trots att fadern tidigare ingått ett otillåtet äktenskap.786 Detta torde ha att göra med att fadern då skulle kunna föra vidare en successionsrätt som han inte själv hade. Det är emellertid oklart om tolkning av förslaget är riktig – om prinsen redan har förlorat successionsrätten för egen del omfattas han rimligen inte längre av några av successionsord- ningens bestämmelser. Fahlbecks synsätt var att förlusten av successionsrätt enligt 44 § regeringsformen samt 4, 5, 8 och 9 §§ successionsordningen skulle tolkas på samma sätt, eftersom det är fråga om stilistiska variationer. I samtliga fall skulle förverkandet omfatta senare födda men inte tidi- gare födda barn – dessa hade redan inträtt i tronföljdsordningen.787 5.5.Förlust av successionsrätt genom att bli regerande av ut- ländsk stat Enligt 8 § successionsordningen fick prins och prinsessa av kungl. huset inte utan ko- nungens och samtycke bli regerande i utländsk stat, vare sig genom val, arv eller gifte. Om så ändå skedde, fick han eller hans efterkommande inte succedera till svenska tronen. kom detsamma att gälla prinsessor, och uttrycket ”regerande ” byttes ut mot ”regent”.788 Här står visserligen inte orden ”vetskap och samtycke”, men Reuterskiöld har i likhet med vad som gäller när det är fråga om giftermål ansett att samtycket måste föreligga i förväg. Han grundade detta på att samtycket enligt bestämmelsen måste finnas för att prinsen ska kunna bli regerande i den andra staten.789 Konungen ger här samtycke i egenskap av överhuvud för det kungl. huset.790 I samband med införandet av kvinnlig tron- följd föreslog utredaren att samtycke skulle krävas för att statschefen skulle kunna bli regent i utländsk stat.791 Förslaget togs emellertid inte med i propositionen eftersom det inte hade betydelse för frågan om kognatisk tronföljd.792 784Varenius 1924 s. 200-203. 785Malmgren 1921 s. 162; , och 1971 s. 210; och 1980 s. 369; se även 1948 s. 64-65. 786Berger 1877 s. 48-49. 787Fahlbeck 1955 s. 16-17. 1977/78:71 s. 4. 789Reuterskiöld s. 209. 790Petrén och Ragnemalm 1980 s. 370. 791SOU 1977:5 s. 47. 1977/78:71 s. 9. När det gäller denna bestämmelse finns logiska skäl att tolka den så att förverkandet av successionsrätt omfattar samtliga efterkommande, inte bara de som föds efter det att prinsen eller prinsessan utan samtycke blivit regent i en annan stat. Alla dessa efterkommande ”kan ju då komma att betraktas som medlemmar av ett utländskt regerande furstehus”.793 Blom- berg höll öppet för att kunde ge villkorat samtycke, så att t.ex. vissa successions- berättigade kunde behålla successionsrätten mot att de inte hade successionsrätt i det andra landet.794 Detta har Fahlbeck ansett vara en ”extenderande tolkning, som icke har stöd i grundlag”.795 Däremot kunde enligt honom samtycken och dispenser inte ges i efterhand,796 något som emellertid Reuterskiöld ansåg möjligt utifrån en tolkning av att den som blivit regent och dennes efterkommande var ”ej berättigade” att succedera till den svenska tronen. Som Reuterskiöld får uppfattas skulle det ordvalet göra det möjligt för att åter göra prinsar successionsberättigade.797 Tolkningen framstår som något långsökt. Fahlbecks synsätt var att förlusten av successionsrätt enligt 44 § regeringsformen samt 4, 5, 8 och 9 §§ successionsordningen skulle tolkas på samma sätt, eftersom det är fråga om stilistiska variationer. I samtliga fall skulle förverkandet omfatta senare födda men inte tidi- gare födda barn – dessa hade redan inträtt i tronföljdsordningen.798 Här finns anledning att uppmärksamma kommentar till Fahlbecks tolkning – att de tre bestämmelserna om förlust av successionsrätten – 4, 5 och 8 §§ successionsordningen – var en ”stigande serie i nära anslutning till ordalydelsen”.799 Det skulle innebära att förverkandet av successionsrätt omfattar samtliga efterkommande i detta fall. Som nämnts är det också en logisk tolkning. 5.6.Konungens beslutsbefogenheter över kungahusets medlem- mar I det föregående (avsnitt 5.4. och 5.5.) har nämnts några regler i successionsordningen där konungen fattar beslut i första hand i egenskap av överhuvud för kungahuset, även om det är fråga om en maktutövning som utgör ett utflöde ur statschefsskapet (se av- snitt 3.4.1. •En successionsberättigad person får inte gifta sig utan att konungen hemställt om regeringens samtycke (5 § successionsordningen) •Tronföljaren får inte anträda utrikes resa utan konungens vetskap och samtycke (7 § successionsordningen). •En successionsberättigad person får inte bli regent i utländsk stat utan att konungen samtyckt (8 § successionsordningen). 793SOU 1977:5 s. 29, se även Reuterskiöld s. 47 och 1924 s. 202. 794Blomberg 1904-06 s. 215, 1911 s. 145. 795Fahlbeck 1955 s. 91. 796Berger 1877 s. 42. 797Reuterskiöld s. 209. 798Fahlbeck 1955 s. 16-17, se även och 1980 s. 370. 799Sundberg 1957 s. 88. •Utöver dessa rena beslutsangelägenheter kan nämnas ansvaret för att prinsar och prinsessor uppfostras i den rena evangeliska läran och inom riket (4 §).800 Det kan noteras att bestämmelserna skiljer sig åt: Frågan om regentskap i utländsk stat har betydande statsrättslig relevans, medan frågan om giftermål har både privaträttslig och statsrättslig relevans. Även frågan om uppfostran har privaträttslig relevans men handlar också om hur tronföljaren eller annan successionsberättigad förbereds för sitt framtida upp- drag. Frågan om utrikesresor kan ha kopplingar till utrikespolitiken. Som har framgått ovan (avsnitt 5.4.2.) har det förekommit omfattande diskussioner i litteraturen om i vilken egenskap konungen fattade beslut enligt 5 § successionsordningen. Det har så sent som i samband med grundlagsändringarna klarlagts att det är i egen- skap av kungahusets överhuvud som konungen samtycker till giftermål för prins och prin- sessa. Dessa bestämmelser visar tydligt att konungen har vissa beslutsbefogenheter främst i egenskap av kungahusets överhuvud, och då inställer sig frågan om det finns ytterligare såd- ana beslutsbefogenheter. Denna typ av befogenheter brukar rubriceras som ’konungens hus- makt’. Naumann framhöll att kungahusets övriga medlemmar utom konungen var undersåtar801 i förhållande till honom. De hade i stort sett samma rättigheter och skyldigheter som övriga undersåtar, men de hade i egenskap av successionsberättigade å ena sidan vissa företrädes- rättigheter, å andra sidan hade konungen en ”viss speciel husfaderlig myndighet” över dem.802 Reuterskiöld menade däremot att det visserligen inte fanns någon särskild huslag, utöver vad som följde av successionsordningen och av sakens natur, men att konungen – och inte föräldrarna – i sista hand bestämde över prinsars och prinsessors uppfostran.803 Reuterskiöld inkluderade också en rätt för konungen att reglera prinsarnas och prinsessornas ”offentliga framträdande i ord och handling, i tal och skrift”.804 uttalade beträffande ”konungens fadersmakt öfver sina barn” att det bara fanns ett stadgande, nämligen att barnen enligt 4 § successionsordningen skulle uppfostras i den rena evangeliska läran och inom riket. ”Några serskilda rättigheter för konungen såsom det kungl. husets öfverhufvud äro honom ej tillförsäkrade. De, som enligt [successionsord- ningen] tillkomma honom, tillhöra honom i egenskap af konung.”805 Vi ser här alltså exempel på tre olika synsätt, ett mer långtgående hos Reuterskiöld där konungen har stort inflytande över kungahuset i egenskap av dess överhuvud, ett mycket begränsat hos där all konungens beslutsmakt över de successionsberättigade utgår från 800Bramstång 1990 s. 25. 801Naumann framhöll att begreppen ”undersåte” och ”medborgare” var synonyma i svensk lag, men att undersåte egentligen syftar närmast på ”statsmedlemmens pligter i förhållande till högsta makten” medan med- borgare eller statsborgare antydde ”hans politiska rättigheter”. Se Naumann 1879-84 bd 3 s. 2. 802Naumann 1879-84 bd 2 s. 336. 803Reuterskiöld s. 48-49, Reuterskiöld s. 207. 804Reuterskiöld s. 49. 805Rydin 1863 s. 310-311. konungens statsrättsliga funktion, och ett mellanting hos Naumann. Bramstång har analyse- rat husmaktens omfattning i belysning av vissa tyska huslagar, och han har anslutit sig till en mer omfattande tolkning av husmaktens innehåll.806 I 44 § regeringsform omtalades ”kronprins, arvfurste eller ”, vilket synes utgöra en kvarleva av 36 § regeringsform, där ”prins af svenska blodet” angavs vara ”kronprins, arffurste eller ”. Det hade gjorts en skillnad mellan arvfurste (kronprinsen), prinsar eller arvfurstar som var nära tronen i successionsordningen samt prin- sar, arvfurstar eller furstar som var längre ned i successionsordningen,807 men senare kom begreppet arvfurste att avse den som stod närmast efter kronprinsen i successessionsord- ningen, och ännu senare blev arvfurste, och prins liktydiga.808 Döttrar inom kungahu- set kallades prinsessa men inte arvprinsessa, eftersom de inte hade arvsrätt till tronen.809 Re- geringsrätten menade i sitt remissyttrande över förslaget till kognatisk tronföljd att gällande successionsordning använde begreppet ’prins av det kungl. huset’ för att ange successions- berättigad prins, medan begreppet ’prinsessa’ hade en mer oklar innebörd.810 Utredaren hade i sitt förslag till införande av kognatisk tronföljd förordat att benämning- arna arvprins och arvprinsessa skulle införas för att markera vilka som var successionsberät- tigade. Regerande drottnings man samt gemålen till en prins kunde då kallas prins respektive prinsessa.811 Dessa förändringar genomfördes inte. Inte heller genomfördes ett förslag om att regerande drottnings man skulle ha titeln prins.812 hade i samman- hanget framhållit att vad gällde frågor om titlar, om tillhörighet till det kungliga huset och andra sådana frågor borde dessa ”liksom regleras enligt vid varje aktuellt tillfälle gäl- lande europeisk fursterätt och med beaktande av iakttagen inhemsk praxis”.813 När det först gäller de successionsberättigade kan konstateras att lagstiftare synes ha förutsatt att en successionsberättigad person hade titeln prins och att konungs och prinsars döttrar hade titeln prinsessa. Annars blir 4 § successionsordningen obegriplig eller åtminstone inkonsekvent. Så synes rättsläget också ha uppfattats av H.M. Konungen, för hans tillkännagivanden om kronprinsessans barn har följande lydelser. Kronprinsessan har nedkommit med en dotter. Hon kommer att få namnen . Hon kommer att kallas . Hennes titel ska vara Hertiginna av .”814 806Bramstång 1990 s. 25-37. 807Kjellén 1890 s. 51-52. 808Malmgren 1921 s. 42, se även Reuterskiöld s. 80 och , och 1971 s. 59. Jfr 3 § 5 mom. tryckfrihetsförordning, där det talades om ”smädliga uttryck emot någon av de övriga personer av det regerande konungahuset, vilka kunglig eller furstlig värdighet inom riket åtnjuta”. 809Naumann 1879-84 bd 2 s. 336. 1977/78:71 s. 31. 811SOU 1977:5 s. 51. 812SOU 1977:5 s. 48 och 54, Prop. 1977/78:71 s. 9. 1977/78:71 s. 37. Kronprinsessan har nedkommit med en son. Han kommer att få namnen . Han kommer att kallas . Hans titel ska vara av .”815 Av dessa tillkännagivanden kan den slutsatsen dras att titeln prinsessa respektive prins har varit självklar, att namnen är något som barnen ”kommer att få” och att hertiginne- re- spektive hertigtiteln har förlänats. Att inte övriga prinsar och prinsessor i samma generation har fått motsvarande tillkännagivanden i torde bero på att de inte är barn till en konung eller kronprinsessa. Av tradition har hustrun följt mannens stånd, vilket gällde enligt 9 kap. 1 § giftermålsbalk och fortsatte att gälla enligt 4 § lagen om införande av giftermålsbalk. Detta har lett till att prinsars hustrur per automatik har fått titeln prinsessa.816 Vad som nu- mera gäller är mera oklart, men det har ansetts att konungen tilldelade prins gemål prinsesstiteln vid giftermålet.817 Om det är korrekt torde även prinsessan ha till- delats en prinsesstitel, precis som konungen har förlänat titeln prins till prins . Det synes vara en lämplig ordning att beslut fattas i varje enskilt fall, eftersom det inte längre går att falla tillbaka giftermålsbalk. Inför införandet av kognatisk tronföljd uttalade utredaren att konungen inte hade någon grundlagsenlig rätt att utdela prinstitlar, och att det inte var ”väl förenligt med svensk stats- rätt” att låta prins som konungason behålla titeln prins.