sou · H9B322 · 2021-03-29 00:00:00 — Såsom uttryckligen föreskrivs i artikel 4 i direktivet får medlems- staterna således inte vidta åtgärder som är mer restriktiva än vad som föreskrivs i direktivet, även om detta sker i syfte att säkerställa en högre konsumentskyddsnivå.71 Gränserna för räckvidden av begreppet affärsmetoder har prövats i ett avgörande som gällde två personer som utfärdat ”masterexamina” utan behörighet. uttalade att nationell lagstiftning endast omfattas av tillämpningsområdet för direktivet om otillbör- liga affärsmetoder om de beteenden som avses i den lagstiftningen utgör affärsmetoder i direktivets mening. Affärsmetoden måste bland annat stå i direkt relation till marknadsföringen, försäljningen eller leveransen av produkter till en konsument. Metoder som ingår i en tjänsteleverantörs affärsstrategi och direkt syftar till marknadsföring och försäljning av näringsidkarens tjänster utgör således affärsmeto- der. Den i målet aktuella belgiska lagstiftningen handlade om en aktörs behörighet att tillhandahålla sådana tjänster när dessa invol- verar utfärdande av en viss akademisk examen, och omfattades inte av bestämmelserna om affärsmetoder.72 Avgörandet är i linje med ett tidigare avgörande där det fastslogs att det krävs metoder av ”kom- mersiell natur” för att det ska vara fråga om en affärsmetod i direk- tivets mening.73 Av betydelse för den här analysen är att bestämmelserna i direk- tivet om otillbörliga affärsmetoder kan få stå tillbaka om det finns unionsrättslig speciallagstiftning. I skäl 10 tredje meningen i direk- tivet anges att direktivet endast tillämpas i den mån det saknas särskild gemenskapslagstiftning beträffande vissa aspekter av otillbörliga affärs- 70Mål C-281/12 Sviluppo, EU:C:2013:859, punkten 36. 71Plus Warenhandelsgesellschaft, punkt 41 och där angiven rättspraxis. I punkt 9 i artikel 3 i direktivet, vilken har rubriken ”Tillämpningsområde”, har det emellertid införts ett undantag från målsättningen om fullständig harmonisering såvitt avser bland annat finansiella tjänster i den mening som avses i direktiv /65/EG om distansförsäljning av finansiella tjänster till konsumenter. 72Mål C-393/17 Kirschstein, EU:C:2019:563, punkterna 37–49. 73Mål C-105/17 Kamenova, EU:C:2018:808, punkt 42. metoder, exempelvis informationskrav och regler för hur informa- tionen ska delges konsumenterna. Vad det innebär utvecklas närmare nedan i avsnitt 4.2.5. Direktivet om otillbörliga affärsmetoder genomfördes, som redan beskrivits, i svensk rätt genom marknadsföringslag och vissa ändringar i andra författningar på det marknadsrättsliga området.74 Uttrycket affärsmetod är enligt förarbetena till marknadsförings- lagen jämställt med begreppet marknadsföring. De resonemang som fördes i samband med genomförandet har, i den utsträckning det har betydelse här, redovisats ovan i avsnitt 4.1.2. 4.2.4Direktiv /114; vilseledande och jämförande reklam I samband med genomfördes direktiv om vilse- ledande och jämförande reklam.75 marknadsföringslag an- sågs då i allt väsentligt uppfylla de krav som direktivet ställde.76 Genom direktivet om otillbörliga affärsmetoder ändrades direktiv. Efter ändringarna skulle direktiv i fortsättningen bara skydda näringsidkarna från konsekvenserna av vilseledande reklam och ange under vilka förutsättningar jämförande reklam är tillåten. Direktivet om vilseledande och jämförande reklam har efter ändringarna kodifierats i en ny version.77 Artikel 2 a i direktiv /114 definierar reklam som varje form av framställning i samband med närings- eller affärsverksamhet, hant- verk eller yrkesutövning för att främja tillhandahållandet av varor eller tjänster, däribland fast egendom, rättigheter och skyldigheter. Av avgörande i framgår att reklam- begreppet i direktiv /450 (numera direktiv /114) har en syn- nerligen vid definition och att reklam kan vara av mycket varierande 2007/08:115. 75Rådets direktiv /450/EEG av om vilseledande och jämförande reklam. 1992/93:110 s. 7. 77Europaparlamentets och rådets direktiv /114/EG av om vilse- ledande och jämförande reklam. slag.78 Den begränsas inte alls till de klassiska reklamformerna.79 Reklambegreppet i direktiv /114 har även uttolkats av EU-dom- stolen med avseende på användandet av ett domännamn, använd- andet av metataggar i en webbplats metadata samt registreringen som sådan av ett domännamn. uttalade då att be- greppet reklam ska tolkas utifrån syftet med direktivet, som bl.a. är att skydda näringsidkarna mot vilseledande reklam och de otillbör- liga följderna av denna.80 Vidare uttalade att unions- lagstiftarens avsikt varit att genom dessa direktiv skapa en heltäck- ande ram för varje form av reklamyttring, oavsett om den leder till ett avtal eller inte, i syfte att undvika att sådan reklam leder till skada för såväl konsumenter som näringsidkare och till en snedvridning av konkurrensen på den inre marknaden (domen, punkt 38). direktiv om vilseledande och jämförande reklam genomfördes genom en mindre ändring marknadsföringslag, vilken kom att ersättas av marknadsföringslag. marknadsför- ingslag genomför direktivet om otillbörliga affärsmetoder.81 4.2.5Direktiv /83; humanläkemedelsdirektivet Syftet med genomgången i det här avsnittet är för det första att illu- strera hur marknadsföringsbegreppet får en särskild betydelse enligt speciallagstiftning. För det andra utgör läkemedelslagen ytterligare ett konkret exempel på att den direktivkonforma tolkningen leder till att förarbetsuttalanden och äldre praxis som redovisats ovan i avsnitt 4.1.2 saknar aktualitet. För det tredje illustrerar genomgången att det inte nödvändigtvis krävs uttryckliga undantag från ett mark- nadsföringsförbud, av det slag som finns i 4 kap. 2 och 4 §§ lagen om tobak och liknande produkter. Praxis från klargör gränsen mellan marknadsföring och annan kommunikation på läke- medelsområdet. Genomgången visar också att det kan finnas en in- bördes hierarki mellan olika EU-rättsakter vid prövning av marknads- 78Mål C-112/99 , EU:C:2001:566, punkt 28. 79Mål C-657/11 , EU:C:2013:516, punkt 35. 80Belgian , punkt 36. 81Se bl.a. SOU 2006:76 s. 197. föringsåtgärder, som måste beaktas av domstolar och myndigheter. Slutligen görs i förarbetena till läkemedelslagen vissa principiella uttalanden om förhållandet mellan marknadsföringslagen och annan konsumentskyddande lagstiftning. Unionslagstiftning om marknadsföring av läkemedel finns i human- läkemedelsdirektivet.82 Enligt artikel 87.1 i humanläkemedelsdirekti- vet ska medlemsstaterna förbjuda varje marknadsföring av läkemedel för vilka ett godkännande för försäljning enligt gemenskapslagstift- ningen inte har beviljats. Artikel 88.1 i direktivet förbjuder bl.a. reklam riktad till allmänheten för receptbelagda läkemedel. Motsvarande för- bud saknas ifråga om receptfria läkemedel, och artikel 89 i direktivet innehåller bestämmelser om hur läkemedelsreklam som riktas till allmänheten får utformas. har fastslagit att avdelning VIII i humanläkemedels- direktivet, där artiklarna 87–89 återfinns, innebär en fullständig har- monisering.83 I samma avgörande fastslog att direk- tivet innehåller särskilda bestämmelser om läkemedelsreklam och utgör ett direktiv med specialbestämmelser jämfört med de allmänna bestämmelserna om skydd mot vilseledande reklam (domen, punkt 31). slog även fast att artikel 88.1 i direktivet har en ut- tömmande karaktär (domen, punkt 26). Frågor om marknadsföring av läkemedel inom humanläkemedelsdirektivets tillämpningsområde ska således prövas uteslutande utifrån avdelning VIII i direktivet. Det inbördes förhållandet mellan humanläkemedelsdirektivet och direktivet om otillbörliga affärsmetoder prövades av i Abcur.84 klargjorde att direktivet om otillbörliga affärsmetoder och humanläkemedelsdirektivet kompletterar varandra (domen, punkt 78). Humanläkemedelsdirektivet innehåller särskilda bestämmelser om läkemedelsreklam och utgör en specialreglering i förhållande till de allmänna bestämmelserna i direktivet om otillbör- liga affärsmetoder. Om bestämmelserna i direktivet om otillbörliga affärsmetoder står i strid med dem i humanläkemedelsdirektivet, i 82Europaparlamentets och Rådets direktiv /83/EG av om upprättande av gemenskapsregler för humanläkemedel. 83Mål C-374/05 , EU:C:2007:654, punkt 20. 84Mål C-544/13 Abcur, EU:C:2015:481. synnerhet bestämmelserna i avdelning VIII, avseende marknads- föring, ska följaktligen dessa bestämmelser i humanläkemedelsdirek- tivet ha företräde och tillämpas (domen, punkterna 80–81). Enligt den systematik som kännetecknar humanläkemedelsdirek- tivet behöver information om läkemedel inte vara av marknadsför- ingskaraktär, tvärtom finns det uttryckliga informationsskyldigheter enligt direktivets avdelning V (se även artikel 86.2). Vidare görs också i direktivet en tydlig åtskillnad mellan försäljning (som behandlas i direktivets avdelning III) och marknadsföring (som behandlas i avdelning VIII). Det står alltså klart systematiskt att försäljning av läkemedel är en sak och marknadsföring en annan. Innebörden av marknadsförings- och reklambegreppen i human- läkemedelsdirektivet liksom skillnaden mellan reklam och ren infor- mation har tolkats av . En kort översikt ges i det följande. Information som endast är tillgänglig för dem som söker efter den och endast består i ett troget återgivande av läkemedelsförpack- ningen och ett ordagrant och fullständigt återgivande av bipack- sedelns text eller av den av läkemedelsmyndigheten godkända sam- manfattningen av produktens egenskaper, utgör inte reklam. Det är däremot förbjudet att på en webbplats sprida information om ett läkemedel där tillverkaren har valt ut eller omarbetat informationen, vilket endast kan förklaras med ett reklamsyfte.85 Det finns ett krav i artikel 87.2 i humanläkemedelsdirektivet på att marknadsföringen av ett läkemedel till alla delar måste överens- stämma med de uppgifter som anges i sammanfattningen av produk- tens egenskaper. Praxis visar att det omfattar citat ur medicinska tidskrifter eller vetenskapliga verk, när det används i läkemedels- reklam som riktar sig till personer som är behöriga att förskriva eller lämna ut läkemedel.86 I samma avgörande slog fast att marknadsföringen av ett läkemedel inte till alla delar måste vara identisk med de uppgifter som anges i sammanfattningen av läke- medlets egenskaper, däremot måste de olika delarna av reklamen överensstämma med sammanfattningen (domen, punkt 43). har i ett annat avgörande lagt fast att en utom- ståendes spridning av information om ett läkemedel kan betraktas som marknadsföring, även om den utomstående agerar på eget initia- 85Mål C-316/09 MSD Sharpe & Dohme, EU:C:2011:275. 86Mål C-249/09 , EU:C:2011:272. tiv och, rättsligt och faktiskt, är helt oberoende av tillverkaren och säljaren av läkemedlet. Avgörande är om spridningen utgör en form av information vid uppsökande försäljning, lokala reklamkampanjer eller förmånserbjudanden som syftar till att främja förskrivning, leve- rans, försäljning eller konsumtion av läkemedel.87 Enligt innebär artikel 96.1 i humanläkemedels- direktivet att gratisprover av receptbelagda läkemedel endast får tas emot av personer som är behöriga att förskriva sådana läkemedel, vilket utesluter apotekare. Bestämmelsen utgör däremot inte hinder för gratis utdelning av prover av receptfria läkemedel till apotekare.88 Genomförande i svensk rätt I 12 kap. läkemedelslagen (2015:315) finns bestämmelser om mark- nadsföring av humanläkemedel. Bestämmelserna har överförts års läkemedelslag efter en redaktionell och språklig omarbet- ning.89 Av särskilt intresse för vår analys är att 12 kap. 1 § läke- medelslagen innefattar förbud mot marknadsföring av icke god- kända läkemedel, receptbelagda läkemedel och marknadsföring riktad till barn. I enlighet med bestämmelserna i humanläkemedelsdirek- tivet görs i 1 § tredje stycket ett undantag för kampanjer för vaccina- tion mot infektionssjukdomar av människor. Däremot saknas undan- tag motsvarande de i 4 kap. 2 och 4 §§ lagen om tobak och liknande produkter. Detta trots att det principiella problemet strängt taget borde vara detsamma. Receptbelagda läkemedel får inte marknadsföras, men information om dem förekommer i en rad publikationer och data- baser såsom Nationellt Produktregister för Läkemedel, artikelregistret , medicinska tidskrifter och journalistiska publikationer. Ändå verkar inget behov av undantagsbestämmelser ha identifierats för passiv saluföring av läkemedel eller för marknadsföring i överföringar eller tekniska upptagningar på vilka yttrandefrihetsgrundlagen är tillämplig. Förklaringen kan tänkas vara att humanläkemedelsdirek- tivet gör en tydlig åtskillnad mellan begreppen marknadsföring och information.90 87Mål C-421/07 , EU:C:2009:222. 88Mål C-786/18 Ratiopharm, EU:C:2020:459. 2005/06:70 s. 190 ff., s. 201–210 och s. 254–255, prop. 2014/15:91 s. 147. 90Se redogörelsen ovan samt generaladvokatens förslag till avgörande i mål C-421/07 , EU:C:2008:632, punkt 31. Humanläkemedelsdirektivets artikel 97 om metoder för kontroll av marknadsföringen av läkemedel har genomförts dels genom läke- medelslagen, dels genom marknadsföringslagen.91 I samband med tillkomsten av läkemedelslag påtalade Lagrådet att det när- mare förhållandet mellan reglerna om marknadsföring i läkemedels- lagen och marknadsföringslagen borde klargöras. Regeringen uttalade då att läkemedelslagen inte nämns i 1 § andra stycket marknadsför- ingslagen, men att av förarbetena till bestämmelsen framgår att det från listan har undantagits marknadsrättsliga bestämmelser som är kopplade till andra sanktionssystem än det som finns i marknadsför- ingslagen varvid läkemedelslagen nämns som ett exempel.92 I förhål- lande till annan konsumentskyddande lagstiftning kan marknads- föringslagen enligt regeringen betecknas som en ramlag med generell räckvidd som kompletteras av särskilda marknadsföringsregler för olika områden. I vissa fall hänvisas i sådan speciallagstiftning till mark- nadsföringslagens sanktionssystem, t.ex. tobakslagen (1993:581) och alkohollagen (2010:1622). Så är dock inte fallet med läkemedelslagen. Det finns således beträffande marknadsföring av läkemedel en separat reglering kopplad till ett annat tillsyns- och sanktionssystem. Läke- medelsverket har tillsyn över efterlevnaden av bestämmelserna i läkemedelslagen och kan agera mot marknadsföring som strider mot dessa bestämmelser. Andra aktörer, exempelvis Konsumentombuds- mannen eller enskilda näringsidkare som berörs av viss marknads- föring av läkemedel, kan med stöd av marknadsföringslagen agera mot marknadsföring som strider mot marknadsföringslagens bestämmel- ser om otillbörlig marknadsföring. Av redogörelsen i det här kapitlet framgår att marknadsförings- begreppet har en innebörd som växlar. Marknadsföring används närmast som ett svenskt samlingsbegrepp för en rad olika unionsrätts- liga begrepp. Vi gör bedömningen att de successiva harmoniserings- åtgärderna och åtföljande uttolkningar av de unionsrättsliga begreppen i praxis från medför att marknadsföringsbegreppet 2005/06:70 s. 190 ff. samt Ds 2004:13 Formerna för den framtida läkemedelsreklamen, särskilt avsnitt 5.1–2 och 5.13. 2014/15:91 s. 85 med hänvisning till prop. 2007/08:115 s. 140. endast kan tolkas med utgångspunkt i svenska förarbeten och praxis i den utsträckning dessa rättskällor anvisar direktivkonform tolkning. Det är illustrativt att domstolarna i rättstillämpningen ofta har sett sig föranledda att utförligt redogöra för vad mark- nadsföringsbegreppet betyder vid en direktivkonform tolkning.93 Inne- börden kan, enligt vad som utvecklats, variera beroende på vilken underliggande EU-rättsakt som aktualiseras i den enskilda fallet. I det följande utvecklats vårt resonemang med avseende på undan- taget för passivt saluhållande respektive YGL-undantaget. 4.3.1Undantaget för passivt saluhållande Hur ska begreppet marknadsföring i 4 kap. lagen om tobak och liknande produkter tolkas? Marknadsföring används genomgående som begrepp i 4 kap. lagen om tobak och liknande produkter. I förslaget till lagen om tobak och liknande produkter angavs att med marknadsföring enligt tobakslag avsågs samma sak som i 3 § marknadsföringslagen och att samma överväganden gjordes för den nya lagen.94 Denna utgångs- punkt har i själva verket varit förhärskande i förarbeten gällande tobaksreklam i vart fall enligt vad som beskrivits ovan. Utredningen delar dock inte den principiella uppfattning som varit rådande i förarbetena utan anser att det saknas utrymme för en sådan inhemsk tolkning av marknadsföringsbegreppet. Av redogörelsen ovan i avsnitt 4.2.1 och 4.2.2 framgår att begrep- pet marknadsföring i lagen om tobak och liknande produkter måste tolkas konformt med vissa begrepp i tobaksreklamdirektivet och tobaksproduktdirektivet, samt med motsvarande bestämmelser i . Det är primärt fråga om de unionsrättsliga begreppen reklam och kommersiella meddelanden (samt i viss mån begreppet informationssamhällets tjänster). Av redogörelsen ovan i avsnitt 4.2.3 och 4.2.4 framgår att 3 § marknadsföringslagen genomför direktivet om otillbörliga affärs- metoder och direktivet om vilseledande och jämförande reklam, där begreppsapparaten delvis är en annan än i unionsrättslig tobakslag- 93Se t.ex. Patent- och marknadsöverdomstolens dom i PMT 2054-18. 2017/18:156 s. 80–81. Centralt i dessa direktiv är begreppen affärsmetod respek- tive reklam. Av redogörelsen i avsnitt 4.2.3 och 4.2.5 ovan framgår dessutom att unionsrättslig speciallagstiftning och de allmänna bestämmelserna i direktivet om otillbörliga affärsmetoder kompletterar varandra. Bestämmelserna om marknadsföring i tobaksreklamdirektivet, tobaks- produktdirektivet och AV-direktivet måste i egenskap av speciallag- stiftning anses ha företräde i förhållande till bestämmelserna om affärsmetoder i direktivet om otillbörliga affärsmetoder.95 Om be- stämmelserna i direktivet om otillbörliga affärsmetoder står i strid med dem i tobaksreklamdirektivet och tobaksproduktdirektivet, lik- som AV-direktivet, ska följaktligen de tobaksspecifika direktiv- bestämmelserna ha företräde och tillämpas. Slutsatsen är att med marknadsföring i 4 kap. lagen om tobak och liknande produkter avses i själva verket reklam och kommersiella meddelanden i den mening som framgår av tobaksreklamdirektivet, tobaksproduktdirektivet och AV-direktivet. I en bredare kontext måste också begreppet informationssamhällets tjänster vägas in. I den mån någon utfyllande tolkning krävs får det ske med utgångspunkt i begreppen affärsmetod respektive reklam i direktivet om otillbör- liga affärsmetoder och direktivet om vilseledande och jämförande reklam. I förhållande till annan konsumentskyddande lagstiftning kan marknadsföringslagen betecknas som en ramlag med generell räck- vidd som kompletteras av särskilda marknadsföringsregler för olika områden, t.ex. lagen om tobak och liknande produkter. I vissa fall hän- visas i sådan speciallagstiftning till marknadsföringslagens sanktions- system, t.ex. lagen om tobak och liknande produkter.96 Även med utgångspunkt i systematiken i den svenska lagstiftningen måste alltså tolkningen av marknadsföringsbegreppet utgå i första hand från speciallagstiftningen. 95Se skäl 24 i tobaksproduktdirektivet, skäl 82 AV-direktiv, skäl 46 änd- ringsdirektiv till AV-direktivet samt mål C-544/13 Abcur, EU:C:2015:481, punkterna 78–81. 2014/15:91 s. 85. Är undantaget förenligt med ? I det följande bedöms om de befintliga bestämmelserna om undan- tag för passivt saluhållande i 4 kap. 2 och 4 §§ lagen om tobak och liknande produkter kan anses förenliga med . Som framgått är lagstiftningen om marknadsföring av tobak och liknande produkter harmoniserad genom bestämmelser i tobaks- reklamdirektivet, tobaksproduktdirektivet och AV-direktivet. Direk- tivet om otillbörliga affärsmetoder kompletterar de tre förstnämnda direktiven. Till detta ska läggas direktivet om vilseledande och jäm- förande reklam. Den samlade bilden är att en heltäckande harmoni- sering har ägt rum. Eftersom marknadsföringsbegreppet måste tolkas direktivkonformt saknas enligt vår uppfattning varje utrymme för egna svenska tolkningar. Genomgången av praxis från ovan i avsnitt 4.2.1– 4.2.2utvisar att begreppen informationssamhällets tjänster, reklam och kommersiella meddelanden i den tobaksspecifika unionslagstift- ningen har tolkats förhållandevis brett. Praxis ger dock inget stöd alls för att tolka in passivt saluhållande i något av dessa begrepp. Tvärtom framgår av systematiken i den tobaksspecifika unionslag- stiftningen att försäljning av tobaksvaror, e-cigaretter och påfyll- ningsbehållare tillåts, medan flertalet åtgärder för att marknadsföra produkterna är förbjudna. Vidare talar de tolkningar som gjort på läkemedels- området tydligt emot att det skulle kunna sättas likhetstecken mellan försäljning och marknadsföring. Om tillämpning av 3 § marknadsföringslagen och begreppet affärs- metod i direktivet om otillbörliga affärsmetoder skulle aktualiseras, till följd av reglernas kompletterande natur, måste konstateras att även med den mycket vidsträckta betydelse som begreppet affärs- metod getts i praxis kan det inte anses omfatta försäljning som sådan, i avsaknad av andra åtgärder. Om undantaget för passivt saluhållande i 4 kap. 2 och 4 §§ lagen om tobak och liknande produkter är förenligt med eller inte är en fråga som metodmässigt kan angripas från olika utgångs- punkter. Förarbetsuttalandena ger vid handen att syftet med bestäm- melserna får anses vara att åstadkomma ett lagtekniskt resultat som helt överensstämmer med direktivet. Inte desto mindre måste sägas att bestämmelserna ur ett systematiskt perspektiv har fått en utform- ning som är svåröverskådlig. Anledningen är att direktivets begrepps- apparat (reklam, kommersiella meddelanden, informationssamhällets tjänster) inte används i lagtexten. I stället har marknadsföringsbegrep- pet använts, med en materiell innebörd som hämtats års förarbeten. Det i sin tur har föranlett behov av ett särskilt undantag för passiv saluhållning. Av genomgången av svensk praxis (se avsnitt 4.1.2) framgår vidare att undantaget för passivt saluhållande inte kan sägas ha tydliggjorts. hade i MD 2014:14 chansen att ta avstånd års förarbetsuttalanden i aktuell del, vilket hade kunnat göras med stöd av förarbetena till marknadsföringslag.97 I stället uttalade igen att passiv saluhållning omfattas av marknadsföringsbegreppet. Avgörandet illustrerar i övrigt att det sätt som produkterna exponeras i butiksmiljön kan utgöra marknadsföring. Sammanfattningsvis bygger undantagen för passiv saluhållning rättssystematiskt på en svårförenlig blandning av gammalt och nytt, svensk rätt och EU-rätt, på ett område som i själva verket är fullhar- moniserat. Det finns ett behov av att ändra bestämmelserna. Vilka lagstiftningsåtgärder bör vidtas? Det finns enligt utredningen två vägar att gå för att åstadkomma en sammanhållen och systematisk reglering. Den ena är att utmönstra marknadsföringsbegreppet ur 4 kap. lagen om tobak och liknande produkter, och ersätta det med de defi- nitioner som återfinns i tobaksreklamdirektivet och tobaksprodukt- direktivet. Dessa är reklam, kommersiella meddelanden och infor- mationssamhällets tjänster. Definitionerna av dessa begrepp och de tolkningar som gjorts i praxis från har redovisats ovan. Den andra vägen är att behålla marknadsföringsbegreppet, men tydliggöra att bestämmelserna i 4 kap. 2–4 §§ lagen om tobak och liknande produkter har den innebörd som framgår vid en direktiv- konform tolkning. Oavsett vägvalet bör undantagen för passivt saluhållande tas bort. De fyller ingen funktion vid en direktivkonform tolkning. Erfaren- heterna från läkemedelslagen visar också att de inte behövs. 97SOU 2006:76 s. 193. Utredningen bedömer att en utmönstring av marknadsförings- begreppet är en mycket stor åtgärd som (om den är önskvärd) borde genomföras mer samlat för marknadsföringslagen och samtliga de lagstiftningar där begreppet används.