sou · H9B374d2 · 2021-09-23 00:00:00 — Konungen har som framgått vissa beslutsbefogenheter inom ramen för den s.k. hus- makten, nämligen genom att han kan vägra söka regeringens samtycke till giftermål eller neka en successionsberättigad att bli regent i utländsk stat. Tronföljaren får inte resa utomlands utan konungens samtycke, och konungen ska se till att de successionsberättigade uppfostras i den rena evangeliska läran och inom riket. Därtill kommer att konungen har beslutsrätt över titlar och heraldiska vapen för kungahusets medlemmar. Ett svårbedömt problem är vad som gäller vid längre riksföreståndarskap – det är inte alldeles klart att en riksföreståndare för t.ex. 2548 Se främst kap. 4-5 och 7. en omyndig konung skulle ta över alla konungens beslutsbefogenheter i nu nämnda avseen- den. Det skulle dock leda till märkliga och oönskade konsekvenser om det vore uteslutet. Konungen har som statschef straffrättslig immunitet, och detta gäller även riksförestån- dare under utövningen av statschefsuppdraget. Vad detta exakt innebär för en riksförestån- dares del är inte alldeles klart. Någon civilrättslig immunitet finns inte, men partsställningen kan bero på t.ex. om en talan om ett civilrättsligt anspråk riktas mot någon av de juridiska personerna inom hovet. Ett krav på opartiskhet samt oberoende i förhållande till olika sam- hällsintressen och politiska inriktningar ställs på de kungliga personernas handlande. Sedan medeltiden har det gjorts en skillnad mellan statens fasta egendom, kungaättens fasta egendom och konungens personliga fasta egendom. Det fanns viss fast egendom som var statens men som skulle användas till konungens försörjning. I gick denna egen- dom under beteckningen ’öd’, ett begrepp som förekom dels i Upplandslagen, stad- fäst , dels i och avseende gårdar utmed Norr- landskusten. I litteraturen har försök gjorts att knyta samman öd med s.k. husabyar i olika härader, men eventuella samband framstår som oklara. skedde en sammanblandning mellan olika typer av gods. Vasaättens fasta egendom blev statlig, och olika typer av fast egendom förlänades till adels- män men drogs i stor utsträckning in till staten igen. gjorde försök att definiera kungsgårdar som inte skulle kunna förlänas bort. Situationen var sådan att det fanns ett antal kungsgårdar som stod under konungens omedelbara styrelse. Dessa hade ofta inte en särskilt lång historia som statlig egendom, men ett exempel på en kungsgård som hade en förbindelse till öd var . är ett exempel på mark som kan knytas till de gamla husabyarna och som enligt ett kungl. brev står under konungens egen disposition. i ansågs självklart höra under konungens disposition utan att detta reglerades närmare. Utöver den omedelbara styrelsen över kungsgårdar med slott och tillhörande intäkter gavs hovet ekonomiska anslag för hov- hållningen. Vid riksdag träffades en överenskommelse mellan ständerna och konungen om förvaltningen av kungsgårdarna och slotten och om anslaget till hovet. Överenskommel- sen gick till så att statsutskottet tog fram ett förslag, som godkände och lade fram inför konungen, som accepterade det. Därigenom uppkom ett slags offentligrättsligt avtal, som inte kan rubbas ensidigt av någon av parterna. Överenskommelsen kan sammanfattas i följande punkter. •En besparing skulle ske i hovanslaget utan att hovhållningen skulle behöva bli alltför lidande. •Konungen skulle ta emot en viss årlig summa i hovhållningsanslag att användas fritt inom ramen för konungens rätt enligt regeringsformen att styra över hovet. 2549 Se främst kap. 6. •Konungen skulle till disposition överlämna de kungsgårdar som dit- tills stått under hans omedelbara styrelse. Det var här fråga om de genom utar- rendering och hästavel inkomstgivande egendomarna, och statsutskottet räknade med att kunna öka intäkterna från dem. •Drottningholms, , och skulle konungen och kungafamiljen få nyttja som lustslott, med tillhörande trädgårdar och lust- parker. skulle stå för slottens, trädgårdarnas och parkernas vård och skötsel. •Ulriksdal och Tullgarn skulle förbli under änkedrottning re- spektive prinsessan fria disposition under deras livstid, och se- dan skulle de hanteras på samma sätt som slotten i föregående punkt. •Rosersberg skulle vara under kungaparets disposition under deras livstid. •Djurgården skulle förbli under konungens disposition, men Djurgårdskassan skulle endast få användas till förbättring och förskönande. •Haga slott skulle stå under konungens disposition. Överenskommelsen har gällt, men några förändringar har gjorts. T.ex. har konungen avstått från dispositionsrätten till . har hanterats som de andra slotten, men dispositionsrätten till Tullgarn har, i likhet med vad som gäller för Ro- sersberg, kommit att omprövas vid varje tronskifte. Beträffande har en Djur- gårdsfond tillkommit, där intäkter från av staten överlåten mark samlas så att avkastningen kan bidra till underhållet av . Vid riksdag gjordes en uppdelning av anslaget i hovstatsanslag och slotts- statsanslag. Hovstatsanslagen – anslagen till de olika kungliga personernas hovhållning, till utfodring och till uppvärmning, lyse och renhållning – omfattades inte av statlig revision utan utbetalades mot kvitto. Slottsstatsanslagen avsåg drift, vård och underhåll av slotten och omfattades av revsion. Till hovstatsanslagen fördes anslaget för vård av statens möbler, trots att det kanske hade varit mer följdriktigt att föra det till slottsstatsanslagen. Det omfattades därmed inte av revision, men Kammarkollegiet skulle föra ett inventarium över egendomen. En ofta förekommande uppfattning var att det årliga hovhållningsanslaget skulle bestäm- mas för en konungs regeringsperiod, men det genomfördes aldrig konsekvent. Särskilda an- slag lades till och föll bort beroende på vilka kungliga personer som hade egna hovstater. och i allt högre utsträckning första hälft var det vanligt med tilläggsanslag. Anslagen för underhåll av slott och möbler var otillräckliga, och hovhåll- ningsanslaget användes delvis för att täcka bristerna. Även avkastningen av kunde användas för att täcka underskott i medlen för slottsunderhåll. genomfördes en förändring i ansvarsfördelningen mellan ståthållarämbetena och , så att uppvärmningskostnaderna fördes till slottsstaten och blev fö- remål för revision, som fick ett ökat ansvar för slotts- och park- underhållet. lades hovstatsanslagen samman till ett, så att konungen fördelade medel till andra medlemmar av kungafamiljen i stället för att de hade av fastställda anslag. flyttades anslaget för underhåll av möbler till slottsstatsanslaget och blev föremål för statlig revision. Genom budgetpropositionen vid 1994/riksdag lades hovstats- och slottsstatsan- slagen samman till ett anslag, men bestämmelserna om revision kom inte att ändras. Hovsta- tens andel av anslaget är och slottsstatens . och framåt har begärt utökade årsredovisningar, och dessa önskemål har hovet följt. överenskommelse har konsekvent anses giltig och har anpassats genom för- nyade överenskommelser mellan konung och riksdag. Oavsett om den betraktas från civil- rättsliga eller konstitutionella utgångspunkter saknas utrymme för ensidiga ändringar. Hovet lyder under konungen. Riksmarskalken är chef över hovet, som är indelat i avdel- ningar som i stora drag återspeglar den budgetmässiga indelningen mellan hovstat och slotts- stat. Hovet är indelat i två olika juridiska personer, också återspeglande denna budgetmässiga indelning, och dessutom finns som en särskild juridisk person. Det är här fråga om juridiska personer av särskilt slag, och jag har kallat dem ’till statschefsämbe- tet knutna juridiska personer’. Ordensväsendet har en bakgrund i medeltidens andliga riddarordnar, och med inspira- tion från dessa samt från verksamheten i torneringssällskap och ridderliga broderskap kom konungar i flera länder att inrätta egna ridddarordnar. Några av dessa, såsom Strumpebandsorden och Elefantorden, existerar ännu som sitt lands främsta ordensutmärkelse. uppkom ett nytt slags ordnar, förtjänstordnarna, med flera grader eller klasser. Efter det att Hederslegionen instiftats kom nya förtjänst- ordnar att inrättas i flera länder, eller utvidgades möjligheterna att förläna äldre ordnar. I förekom och riddarkedjor av mer tillfällig karaktär, och det fanns planer på att inrätta egentliga riddarordnar, men de blev inte verklighet. togs frågan upp på nytt, inte minst sedan valts till tronföljare. Han innehade en rysk orden, och endast om det fanns svenska ordnar kunde han underlåta att bära den ryska. instiftades Serafimerorden, Svärdsorden och , med inriktning mot konungar och furstar samt dem som gjort sig högst förtjänta, officerare respektive ämbetsmän. Beslut om ordensförläningar fattades av ko- nungen i riksrådet. , i samband med att prövade de åtgärder som vidtagits sedan förra , inrättades i stället ett särskilt ordenskapitel. I förläningsfrågor blev konungen ensam beslutande. inrättade för dem som gjort sig förtjänta inom lantbruk, konster och handel. Den var den första orden där utdelningen inte var knuten till motta- garens börd eller rang. instiftade en efter honom själv uppkallad orden, orden. Den är en kunglig riddarorden men delas endast ut inom Svenska Frimu- rare Orden, och är på det sättet unik. och 1900-talets första hälft knöts utdelandet av Svärdsorden och Nord- stjärneorden allt närmare till tjänstegrad och tjänstetid. Detta system formaliserades med särskilda riktlinjer för vilken tjänstegrad och tjänstetid som gav rätt till en viss grad av 2550 Se främst kap. 8. Detta ledde dock också till kraftig kritik mot ordensväsendet. betrakta- des som en ”fri orden” som delades ut efter mer öppna kriterier. Kritiken ledde fram till att ordensväsendet omprövades radikalt . Det fanns förslag om att dela ut ordensutmärkelser efter individuell prövning av mottagarens förtjänst, men något sådant ansågs inte genomförbart. Därför blev resultatet att ordnar helt upphörde att delas ut till svenska medborgare. Serafimerorden och behölls men kunde bara delas ut till utländska statschefer respektive utländska medborgare som hade gjort viktiga insatser för . återinfördes möjligheten att dela ut ordnar till kung- ahusets medlemmar. orden berördes inte av förändringarna, medan Svärdsorden och blev vilande. är inte en myndighet men inte heller en rent privat organisation. Den är en stiftelseliknande självständig organisation som kan hänföras till gruppen ’till stats- chefsämbetet knutna juridiska personer’. uppkom ett medaljväsende, som användes för belöning av allt från hantverks- och lantbruksskicklighet till modiga och berömliga insatser. Det finns en grupp medaljer som delades ut av Kungl. Maj:t i statsrådet och som delas ut av regerigen, även om de räknas till kategorin kungliga medaljer. Dit hör meruere labores, För medbor- gerlig förtjänst, För berömliga gärningar och För omsorgsfull renvård. Utmärkelsen nit och redlighet i rikets tjänst hör också till denna kategori, även om regeringen har delegerat beslutsfattandet om utdelning. H.M. Konungen beslutar i hovprotokoll om utdelning av några medaljer. En av dem är H.M. Konungens medalj, som har blivit ett viktigt substitut för ordensväsendet när det gäller att belöna förtjänstfulla insatser. Slutligen finns medaljer knutna till Serafimer-, Svärds-, Nord- stjärne- och . Dessa hanteras i ordenskapitlet, utom Serafimermedaljen, som fördes över till att hanteras av konungen i hovprotokoll. Slutligen ska nämnas utmärkelsen ’professors namn’, som är den sista kvarlevan av ko- nungens möjlighet att besluta om hederstitlar, och det är regeringen som beslutar om denna utmärkelse. hovleverantör är en utmärkelse för företag som konungen be- slutar om, och den ges till välrenommerade företag som levererar till kungahuset eller hovet. 11.1.The assignment and its execution The assignment fulfilled by this text was given to me by , the General and the design of the Court’s grant. The assignment included making a legal-historical inquiry into the relationship between the royal household and the govern- ment regarding the allocation of grants and the right to disposition of property in accordance with an agreement between king and parliament reached in 1809-10. The constitutional po- sition of the royal household was also to be examined. In addition, concepts of the royal house and the royal family were to be analyzed from a legal historical perspective. This included questions about the king’s power to make deci- sions in relation to the members of the royal house and the royal family, and questions about the independence of the royal house. A legal-historical analysis of the Swedish orders of knighthood was also to be included. The assignment has been carried out based on a legal historical method supplemented by comparisons with other European monarchies. The present state of research is inadequate regarding both Swedish law and the legal situation at a European level. However, a book was published during the course of work on this text which in many respects provides a European legal and historical context.2551 11.2.The functions of the king in the Instruments of Government of 1809 and 1974 According to the Instrument of Government of 1809, there was a dualism between the king and the parliament. With inspiration from Montesquieu, state power was divided into a legislative, an executive, and a judicial branch. But Montesquieu’s doctrine of the separation of powers was not fully implemented: the legislative branch was divided between king and parliament, and the executive and the judicial branches were tied to the king in council and the king (formally) acting in the supreme courts. Parliament, in turn, had the powers of tax- ation and of reviewing the activities of the government and the civil servants. What has required a more detailed analysis in this survey is what fell under the king’s individual rule and thus was handled by the king without having to be put before the council. That category of cases included the decision-making power over the royal household as well as certain issues that had to do with the royal family and the orders of knighthood. The royal household and the orders of knighthood have not been considered part of the state as a legal entity. Furthermore, an analysis was needed as to how this legal situation was affected by the adoption of the 1974 Instrument of Government. Through that legislative act, the king was 2551 and (eds. European Monarchies Compared, : publishing, 2020. formally separated from the legislative, executive, and judicial powers of state. What re- mained, were certain constitutional functions, for example, that the king, as head of state, declares parliament opened and that a change of government takes place at a session before the king, and also that the king acts as the kingdom’s foremost representative within and outside the country. On the other hand, no changes were intended in the king’s decision-making powers in relation to the royal household and the royal family. Through a statement in the travaux prépa- ratoires of the Instrument of Government, which has also been confirmed in case law, it is clear that the royal household is not part of state administration. The orders of knighthood maintain their organisational position and, like the household, remain outside the state as a legal entity. 11.3.The rules of succession and the king’s decision-making power in relation to the members of the royal family was originally an electoral kingdom, although kings’ sons had a certain prece- dence when kings were being elected. The hereditary kingdom was introduced by in 1544, and in 1604 it was added that the king, hereditary and heirs of hereditary should be Protestant according to the Confessio Augustana of 1530. That the king and those entitled to succession should be of this faith still applies according to transitional provisions to the 1974 Instrument of Government and according to the 1810 Order of Suc- cession. The concepts ‘royal house’ and ‘royal family’, and their other counterparts in Swedish (konungahuset, konungaätten, kungl. huset, kungl. familjen and kungahuset) have been used in legis- lation and other official documents in a way that can be considered consistent. The concepts cannot be given a uniform interpretation but must be assessed based on their con- text in each individual case. However, some guidelines can be identified. In line with ch. 5 of the Instrument of Government, the term ‘royal house’ (konungahuset) is interpreted as covering all those entitled to the succession, but not others. huset includes those closest to the succession and those closest to a reigning monarch, and their spouses. Those who belong to Kungl. huset are given the title royal highness. familjen includes all those entitled to the succession and their spouses as well as certain members of the family who have no right of succession. The afore mentioned requirement of belonging to the Protestant faith not only applies to the king to retain his office but also to any person entitled to succeed if they wish to retain that right. There are additional requirements for retaining succession rights. A person who is to take up the post of head of state must be born in wedlock. If a person entitled to succes- sion wants to marry, it is necessary that the government, at the request of the king, gives its consent. Anyone who becomes a monarch in a foreign state without the consent of the king and parliament loses the right of succession. There is a provision that and princesses must be raised within the kingdom. There is no legal remedy stated in the event that this does not happen, and it is my opinion that one cannot interpret into the provision any legal consequence, for example, in the form that the right to succession would be forfeited. As mentioned, the king has certain decision-making powers over the royal family, namely that he can refuse to seek the consent of the government to marriage, or deny a person entitled to the succession to become monarch in a foreign state. The heir to the throne is not allowed to abroad without the consent of the king, and the king must ensure that those entitled to succession are brought up as a Protestant and within the kingdom. In addition, the king has the right to decide on titles and coats of arms for the members of the royal family. A problem that is difficult to assess is what applies to longer regencies – it is not entirely clear that a regent, for example, for a minor would take over all that king’s decision- making powers in the matters mentioned here. However, it would lead to strange and un- wanted consequences if that possibility was ruled out. The king has criminal immunity, and this also applies to regents as regards their actions as heads of state. What exactly this means for a regent is not entirely clear. There is no im- munity in private law, but which entity can act as a party in a dispute may depend on whether a civil claim is brought against one of the legal entities within the royal household. Impartial- ity and independence in relation to different societal interests and political orientations is required from the members of the royal family. 11.4.Finances and the right to use palaces Since the Middle Ages, a distinction has been made between the real estate of the state, the real estate of the royal family, and the personal real estate of the king. There was some real estate that belonged to the state but was to be used for the king’s financial support. In , this property went under the name öd (‘the wealth of ’), a concept that appeared in the law code of , enacted in 1296, and in law compilations of the 1310s and 1320s in and regarding estates along the coast of . In the literature, attempts have been made to link öd with the so-called husabyar in different districts, but any connections appear unclear. During the early modern period, there was a confusion between different types of real estate. The real estate of the dynasty became part of state property, and various types of real estate were granted to nobles and were largely restored to the state again. Parliament tried to define royal estates that could not be granted away. The situation in 1809 was such that there were several royal estates under the king’s immediate rule. These often did not have a particularly long history as state property, but an example of a royal estate that had a connection to öd was the palace . Royal (Kungl. ) is an example of land that can be linked to the old husabyar in , and it is according to a royal decree of 1676 at the king’s own disposal. The Royal Palace in was obviously considered to be at the king’s disposal without this being regulated explicitly. ‘Disposal’ means in this context that the king could use and the Royal Palace and decide about the use of them by others. In addition to the immediate rule over royal estates with palaces and the returns of these estates, the royal household was given financial support in the state budget. At the parliamentary session of 1809-10, an agreement was reached between the four estates and the king on the administration of the royal estates and palaces and on the grant of money to the court. The agreement was made through a proposal from the parliamentary , which was approved by parliament and presented to the king, who accepted it. This created a kind of contract under public law, which cannot be set aside uni- laterally by either party. The agreement can be summarized thus: •A saving would be made in the grant to the royal household without letting the administration of the household suffer too much. •The king was to receive a certain annual allowance to be used freely in accord- ance with his right under the Instrument of Government to govern the royal household. •The king was to hand over the royal estates, that had been under his immediate rule, to parliament. These were the properties that generated income through tenancies and breeding of horses, and the parliamentary expected to be able to increase the income from them. •The palaces , , and would be at the king’s disposal and be used by the king and the royal family for their pleasure, along with the gardens and parks that belonged to the palaces. The state would be responsible for the care and maintenance of palaces, gardens, and parks. •Ulriksdal and Tullgarn would remain under the free disposition of dowager queen and , respectively, during their lifetime, and then they would be handled in the same way as the above-men- tioned palaces. •Rosersberg would be at the disposal of the royal couple during their lifetime. •Djurgården would remain under the king’s disposal, but Djurgårdskassan (the purse related to ) would only be used for the improvement of the park and making it more beautiful. •Haga palace would be at the king’s disposal. When these palaces are said to be at the king’s ‘disposal’, that means also in this context that the king can use them and decide about the use of them by others, but he cannot for example sell them; they are the property of the state. The agreement has since been in force, but some changes have been made. For example, in 1888, the king relinquished the right of disposition to . has been treated like the other palaces, but the right of disposition given to Tullgarn has, as with , been reconsidered at each accession of a new monarch. As regards , a Djurgårds- fond (a fund of money related to ) has been added, so that income from land sold by the state is collected and can contribute to the maintenance of . At the parliamentary session of 1840-41, the allowance for the royal court was divided between the royal household and the royal palaces. The allowance to the royal household – which financed the households of the members of the royal family, the feeding of the horses in the royal stables, and heating, lighting and cleaning – was not audited by state auditors but was paid against a receipt.