sou · H9B381 · 2021-10-19 00:00:00 — stor skillnad mot naturligt grundvatten är att den konstgjort infiltrerade vattenvolymen är betydligt större (mer än 500 gånger större) än den som sker vid naturlig nederbörd per ytenhet. Vattnets naturliga rening genom marken kan verka under betydligt . Det innebär att grusåsen som naturligt beredningssteg är mindre effektiv för konst- gjort grundvatten jämfört med naturligt bildat grundvatten. Svårned- brytbara miljö- och hälsostörande ämnen som är lättrörliga (vatten- lösliga) kan inte heller avskiljas i denna naturliga beredningsprocess. Vilka ytterligare beredningssteg som behöver göras efter den natur- liga reningen i marken beror på markens förmåga och det infiltrerade vattnets karaktär. Den omättade zonens egenskaper har avgörande betydelse för avskiljningsförmågan då det gäller mikroorganismer. De naturliga reningsprocesserna i jordlagren kan riskera att överbelastas. Risker för grundvatten på grund av mer nederbörd Både naturligt och infiltrerat grundvatten kan försämras kemiskt och mikrobiellt. I områden där nederbördsmängd och grundvatten- bildning ökar till följd av klimatförändringarna, kan den infiltrerade nederbörden komma att uppehålla sig i markens omättade zon. Det medför försämring av de naturliga reningsprocesserna. saknar i regel barriärer mot kemiska föroreningar. Mindre grundvattenverk saknar ibland tillräckliga mikrobiologiska barriärer. Innan dricksvattnet distribueras kan det behöva efterbehandlas för att förhindra korrosion i ledningsnät och reservoarer samt för att vid behov säkerställa vattnets mikrobiologiska kvalitet. Genom alkalisering (justering av pH) och hårdhetshöjning minskas korrosionsangreppen. Kloramin är ett svagt oxidationsmedel och används i många fall för att begränsa mikrobiologisk tillväxt i större distributionsanläggningar. Sådan tillväxt kan annars ge upphov till lukt- och smakproblem lik- som omfattande bildning av biofilm på rörväggar. Tillväxt av biofilm är med några få undantag mer ett estetiskt problem än ett hälso- problem. Distribution av dricksvatten sker genom ett distributionsnät bestå- ende av en eller flera lågreservoarer, som ofta finns i anslutning till vattenverket, ledningsnät med huvudledningar och distributionsled- ningar, pump- och tryckstegringsstationer och högreservoarer/vatten- torn. Ledningsnätet utformas som cirkulationsnät där vattnet flödar olika vägar för att nå samma punkt eller som spridningsnät där vattnet sprids till stegvis mindre ledningar. Vanligtvis utformas nätet som en kombination av dessa två typer. Dricksvattnet når slutligen konsumenten, i slutsteget via så kallade servisledningar. Avlopps- vatten kan i vissa fall via avloppsreningsverk nå en recipient som utgör täkt för dricksvattenproduktion, vilket är ett exem- pel på det kretslopp som dricksvatten kan ingå i. Längs en å eller älv kan det ligga en hel serie av vattenverk och avloppsreningsverk. En kommun kan därmed ha sitt vattenintag till dricksvattenverket ned- ströms en annan kommuns avloppsreningsverk. Strömningsriktning, funktion hos avloppsreningsverk och undersökning av råvatten för beredning av dricksvatten utgör därmed viktiga komponenter i risk- bedömningen. Lågreservoarer i anslutning till vattenverk och vattentorn används för att mellanlagra dricksvatten och för att utjämna variationer i vattenförbrukningen . Vid mindre vattenverk kan en trycksatt behållare, hydrofor, ersätta reservoarer. Reservoarer ska skyddas från förorening med täta luckor och från föroreningar via luft genom filter eller annan utrustning. Distributions- och tryck- stegringspumpar i olika utförande används för vidare transport av dricksvattnet mellan olika platser och ofta till en högre nivå i till exempel en högreservoar. Anslutning till det allmänna dricksvattennätet sker vanligtvis vid en förbindelsepunkt vid fastighetsgränsen. Huvudmannen är ansvarig fram till förbindelsepunkten. Vid förbindelsepunkten övergår ansva- ret till fastighetsägaren. Vattnet transporteras från punkten via servis- ledning med återströmningsskydd till förbrukaren som får dricks- vatten, så kallat tappvatten. Rörledningar, armaturer och andra tek- niska anordningar som finns på fastigheten kallas för va-installa- tioner. Vattenledningsnätet i har en sammanlagd längd av . Ledningsnätet har av naturliga skäl tillkom- mit som en funktion av samhällets behov av ut- byggd dricksvattenförsörjning och de underhållsåtgärder som genom- förts. Åldersfördelningen varierar betydligt, liksom de material som använts under olika perioder. Detta kan ha betydelse för hållfasthet och livslängd. 4.6Kostnader och avgifter för dricksvatten Taxorna för vatten- och avloppstjänster fastställs av kommunen. Det finns reglerat i lag att det ska ske enligt en självkostnadsprincip och att varje förbrukargeneration ska stå för sina egna kostnader.34 Själva vattnet som resurs är gratis i och dricksvattenkonsumenten betalar därför för produktion och distribution av dricksvatten. Varje kommun ska fastställa sin egen taxa baserad på sina unika kostnader. Taxan varierar därför mellan kommunerna. Detta beror på de mycket olika förutsättningar som finns, där mindre kommuner behöver ha betydligt mer infrastruktur per betalande och där exempelvis kust- kommuner kan behöva särlösningar. Om nyinvesteringar görs kom- mer dessa av samma skäl bli dyrare per ansluten brukare i mindre kommuner. Det finns två typer av avgifter i va-taxan: brukningsavgifter och anläggningsavgifter. Brukningsavgifter är en periodisk avgift för drift- och underhållskostnader, kapitalkostnader för investeringar eller andra nödvändiga kostnader för att tillhandahålla vattentjänsterna. Anlägg- ningsavgiften är en engångsavgift för att ansluta sig till kommunalt va. Anläggningsavgiftens storlek bestäms utifrån beräkningsgrunder som innebär att en fastighetsägare inte behöver betala mer än vad som motsvarar en genomsnittlig fastighets andel av kostnaden för att ordna va-anläggningen. Det finns också bestämmelser som ger kommunen möjlighet att ta ut en särtaxa i särskilda fall. Det kan förekomma vid särskilt svåra anläggningsförhållanden i ett område. Det finns också möjlighet för kommuner att ta ut särtaxa i form av en schablonavgift för fritidshus. I det senare fallet betalar abonnenten för att en utbyggnad har krävts som alltid är tillgänglig för använd- ning trots att förbrukningen kanske inte är så hög.35 3430 § vattentjänstlagen. 35Svenskt vatten 2020, Kommentarer till taxestatistik, Rapport juni, s. 5 f. 5Myndigheters ansvar inom dricksvattenkedjan, tillsyn och offentlig kontroll Den svenska dricksvattenförsörjningen omfattar ett komplext system med en rad olika centrala, regionala och lokala myndigheter in- volverade. På den verksamhetsutförande nivån svarar kommunerna ytterst för den allmänna dricksvattenförsörjningen. Kommunerna fullgör också ett viktigt kontrollansvar. Anknytande statliga ansvars- frågor ligger främst hos , och därtill hos en handfull förvaltningsmyndigheter samt hos länsstyrelserna. I följande kapitel beskrivs kortfattat kommunernas och myndigheternas ansvar inom dricksvattenkedjan. Vidare beskrivs offentlig kontroll och tillsyn. Huvudansvaret för dricksvattenförsörjningen ligger på kommun- erna. Kommunerna är ansvariga för tillhandahållande av dricksvatten enligt vattentjänstlagen1 och utövar dessutom offentlig kontroll över dricksvattenanläggningar enligt livsmedelslagstiftningen2. På miljö- området har kommunen möjlighet att besluta om inrättande av vattenskyddsområden och andra lokala skyddsföreskrifter.3 Kom- munen har som huvudregel tillsyn inom kommunen över miljö- och hälsoskyddet.4 Det är vidare en angelägenhet att planlägga användningen av mark och vatten enligt plan- och bygglagstiftningen.5 16 § lagen (2006:412) om allmänna vattentjänster (vattentjänstlagen). 211 § livsmedelslagen (2006:804) och 23 § 7 och 25 § livsmedelsförordningen (2006:813). 37 kap. 21–22 §§ och 40 § förordningen (1998:899) om miljöfarlig verksamhet och hälsoskydd. 426 kap. 3 § och 2 kap. 9 § och 31 §§ miljötillsynsförordningen (2011:13). 51 kap. 2 § (2010:900). Myndigheters ansvar inom dricksvattenkedjan, tillsyn och offentlig kontroll Länsstyrelserna svarar för den statliga förvaltningen i länet och ska utifrån ett statligt helhetsperspektiv arbeta sektorsövergripande och inom myndighetens ansvarsområde samordna olika samhällsintressen och statliga myndigheters insatser. Länsstyrelserna har bland annat uppgifter i fråga om livsmedelskontroll, infrastrukturplanering, håll- bar samhällsplanering och boende, energi och klimat, skydd mot olyckor, krisberedskap och civilt försvar, naturvård, miljö- och hälso- skydd, lantbruk och landsbygd samt folkhälsa. ska också verka för uppfyllandet av miljökvalitetsmålen. Länsstyrelserna ska vidare ge stöd till kommunerna i deras miljömålsarbete och föra in sådana frågor i den regionala planeringen.6 På livsmedelsområdet samordnar länsstyrelserna kommunernas verksamhet i länet inom den offentliga kontrollen och ger dem stöd, råd och vägledning.7 Beträffande allmänna vattentjänster har länsstyrelserna tillsyn över att kommunerna tillgodoser behovet av vattentjänster.8 landområden och kustvattenområden är indelade i fem vattendistrikt.9 För varje vattendistrikt har en länsstyrelse uppdrag att vara vattenmyndighet med ansvar för förvaltningen av kvaliteten på vattenmiljön i distriktet.10 Följande länsstyrelser är vattenmyndig- heter: •Länsstyrelsen i för , •Länsstyrelsen i för vattendistrikt, •Länsstyrelsen i för Norra vatten- distrikt, •Länsstyrelsen i län för Södra vattendistrikt och •Länsstyrelsen i för vatten- distrikt.11 61–3 och 5 a §§ förordningen (2007:825) med länsstyrelseinstruktion. 728 § livsmedelsförordningen. 851 § lagen (2006:412) om allmänna vattentjänster (vattentjänstlagen). 95 kap. 13 § . 105 kap. 14 § och 2 kap. 2 § vattenförvaltningsförordningen (2004:660). 112 kap. 2 § (2011:338) vattenförvaltningsförordningen. Myndigheters ansvar inom dricksvattenkedjan, tillsyn och offentlig kontroll På central förvaltningsnivå har följande myndigheter olika typer av författningsreglerat ansvar kopplat till dricksvattenförsörjningen. •Boverket utgör förvaltningsmyndighet för bland annat frågor om byggd miljö, hushållning med mark- och vattenområden samt fysisk planering.12 får meddela föreskrifter om byggnads- verks tekniska egenskaper och byggprodukter och har föreskrivit bland annat om vatten- och avloppsinstallationer i byggnader och på tomter till byggnader.13 Verket ska samordna uppföljning, utvärdering och rapportering i fråga om miljökvalitetsmålet God bebyggd miljö.14 •Havs- och vattenmyndigheten är förvaltningsmyndighet på miljö- området för frågor om bevarande, restaurering och hållbart nytt- jande av sjöar, vattendrag och hav.15 Myndigheten ska samordna vattenmyndigheternas arbete och får meddela föreskrifter om vattenförvaltningen avseende ytvatten.16 Vidare har Havs- och vattenmyndigheten det centrala ansvaret för vattenskyddsområden och det centrala vägledningsansvaret för områdesskydd som syftar till bevarandet av havs- eller vattenmiljöer eller grundvatten. Då det gäller riksintressen, ska Havs- och vattenmyndigheten lämna underlag till länsstyrelserna om områden som bedöms vara av sådant intresse för anläggningar för vattenförsörjning.17 Myndigheten ska samordna uppföljning och utvärdering samt rapportera avseende miljökvalitetsmålen Ingen övergödning, Levande sjöar och vatten- drag och Hav i balans samt levande kust och skärgård.18 •Livsmedelsverket har i egenskap av central förvaltningsmyndig- het för livsmedelsfrågor till uppgift att i konsumenternas intresse arbeta för säkra livsmedel, redlighet i livsmedelshanteringen och en hållbar livsmedelskonsumtion. Myndigheten ska verka för en effektiv och likvärdig livsmedelskontroll (vari dricksvatten ingår) 121 § förordningen (2012:546) med instruktion för . 1310 kap. 3 och 12 §§ plan- och byggförordningen samt avsnitt 6:6 i byggregler (BFS 2011:6). 148 § förordningen med instruktion för . 151 § förordningen (2011:619) med instruktion för Havs- och vattenmyndigheten. 165 § 4 förordningen med instruktion för Havs- och vattenmyndigheten samt 3 kap. 4 § och 4 kap. 8 §, 5 kap. 7 § och 6 kap. 10 § vattenförvaltningsförordningen. 172 § andra stycket 11 förordningen (1998:896) om hushållning med mark- och vattenområden. 183–4 §§ förordningen med instruktion för Havs- och vattenmyndigheten. Myndigheters ansvar inom dricksvattenkedjan, tillsyn och offentlig kontroll i hela landet samt leda, samordna och följa upp livsmedelskon- trollen.19 har meddelat föreskrifter om dricks- vatten.20 har även ansvar för krisberedskap som utpekad myndighet i krisberedskapsförordningen21 och i sin in- struktion. leder den Nationella samordnings- gruppen för dricksvatten. Den gruppen ska verka för en trygg och säker dricksvattenförsörjning och ge stöd i dricksvattenfrågor. Den består av företrädare för Havs- och vattenmyndigheten, , , geologiska undersök- ning (SGU), Kemikalieinspektionen, (), , en representant för länsstyrelserna, Kommuner och Regioner, Myndigheten för samhällsskydd och beredskap, Svenskt Vatten, en representant för vattenmyndigheterna och två representanter för kommun- erna.22 •Sveriges geologiska undersökning (SGU) är förvaltningsmyn- dighet för frågor om landets geologiska beskaffenhet och mineral- hantering. Myndigheten ska tillhandahålla geologisk information för samhällets behov.23 SGU får meddela föreskrifter om vatten- förvaltningen avseende grundvatten.24 Myndigheten ska samordna uppföljning, utvärdering och rapportering i fråga om miljökvali- tetsmålet Grundvatten av god kvalitet.25 Myndigheten tar även emot uppgifter enligt lagen om uppgiftsskyldighet vid grundvattentäkts- undersökning och brunnsborrning.26 •Kemikalieinspektionen är, i den mån inte någon annan myndig- het har uppgiften, förvaltningsmyndighet för ärenden om hälso- och miljörisker med kemiska produkter, biotekniska organismer och varor som på grund av sitt innehåll eller behandling har så- dana egenskaper att de behöver regleras som kemiska produkter 191–2 §§ förordning (2009:1426) med instruktion för . 20Livsmedelsverkets föreskrifter (SLVFS 2001:30) om dricksvatten. 21Förordning (2015:1052) om krisberedskap och bevakningsansvariga myndigheters åtgärder vid höjd beredskap. 2229 a § livsmedelsförordningen. Se också , 2021, Nationella samordningsgruppen för dricksvatten, oss/samarbeten/nationell-samordningrupp-for-dricksvatten, hämtat . 231–2 §§ förordningen (2008:1233) med instruktion för geologiska undersökning. 243 kap. 4 § och 4 kap. 8 a §, 5 kap. 7 § och 6 kap. 10 § vattenförvaltningsförordningen. 258 § förordningen med instruktion för geologiska undersökning. 26Lagen (1975:424) om uppgiftsskyldighet vid grundvattentäktsundersökning och brunnsborr- ning. Myndigheters ansvar inom dricksvattenkedjan, tillsyn och offentlig kontroll eller biotekniska organismer. Vidare ska Kemikalieinspektionen verka för miljöarbetet och att de miljökvalitetsmål som har fastställt nås. De ska vid behov föreslå åtgärder för miljö- arbetets utveckling samt samordna uppföljning, utvärdering och rapportering i fråga om miljökvalitetsmålet Giftfri miljö.27 Ytterligare ett antal centrala myndigheter har ett allmänt samhälls- uppdrag som även kan inkludera dricksvattenrelaterade frågor. •Folkhälsomyndigheten ska bland annat verka för god folkhälsa och ett effektivt smittskydd och ska samordna, följa och utveckla smittskyddet på nationell nivå.28 Myndigheten ska vidare ge till- synsvägledning i frågor om hälsoskydd och smittskydd som regleras i miljöbalken.29 Myndigheten ska även samarbeta med kommunala nämnder som utövar offentlig kontroll vid epidemiologiska ut- redningar av livsmedelsburna utbrott.30 •Övriga centrala myndigheter som kan beröras av dricksvatten- frågor är främst , Myndigheten för samhällsskydd och bered- skap, , försvarsinspektören för hälsa och miljö, Lantmäteriet, , , och . 5.4Närmare om offentlig kontroll och tillsyn I svensk rätt förekommer både begreppet tillsyn och offentlig kon- troll för att förklara de uppgifter som myndigheter har för att granska efterlevnaden av olika lagar. Det är främst begreppet tillsyn som används i svensk lagstiftning. Det finns ingen allmän bestämd definition av begreppet, utan det har tillämpats olika beroende på i vilket sammanhang som tillsynen har reglerats. I vissa sammanhang finns en legaldefinition, till exempel i , men i andra läm- nas begreppet att tolkas för den som ska tillämpa bestämmelserna. Begreppet har varit föremål för granskning av tillsynsutredningen. 271 och 2 §§ förordningen (2009:947) med instruktion för Kemikalieinspektionen. 281–2 §§ förordningen (2013:1020) med instruktion för . 293 kap. 4 a § miljötillsynsförordningen. 301 kap. 10 § smittskyddslagen (2004:168) och 4 § föreskrifter (LIVSFS 2005:7) om epidemiologisk utredning av livsmedelsburna utbrott. Myndigheters ansvar inom dricksvattenkedjan, tillsyn och offentlig kontroll I utredningens betänkande SOU 2004:100 anges att kärnan i all tillsyn är granskning som genomförs med stöd av lag och (vanligen) en möjlighet för tillsynsmyndigheten att besluta om någon form av ingripande. Begreppet tillsyn omfattar inte heller sällan också andra verksamheter, såsom rådgivning, allmän information, utvecklings- stöd och normering i form av utfärdande av föreskrifter. Även verk- samheter som syftar till att skapa ny kunskap i form av översikter eller överblick över ett visst samhällsområde kan omfattas.31 I har begreppet tillsyn fått en legal definition. I denna anges att tillsynen ska säkerställa syftet med balken och föreskrifter som har meddelats med stöd av balken. Med tillsyn avses att till- synsmyndigheten på eget initiativ eller efter anmälan i nödvändig utsträckning ska kontrollera att samt föreskrifter, domar och andra beslut som har meddelats med stöd av balken följs samt vidta de åtgärder som behövs för att åstadkomma rättelse. Tillsyns- myndigheten ska också underlätta för en enskild att fullgöra sina skyldigheter genom information och liknande verksamhet och fort- löpande bedöma om villkor för miljöfarlig verksamhet eller vatten- verksamhet som omfattas av tillstånd är tillräckliga. Därutöver fram- går vad som avses med tillsynsvägledning, vilket är att utvärdera, följa upp och samordna tillsynen, samt ge råd och stöd till tillsynsmyn- digheterna. Tillsynsvägledningen syftar till att säkerställa att tillsynen bedrivs ändamålsenligt.32 Inom livsmedelslagstiftningen används istället för tillsyn begrep- pet offentlig kontroll. användes begreppet tillsyn även inom livsmedelslagstiftningen för de oberoende och självständiga gransk- ningar av tillsynsobjekt som genomfördes i syfte att kontrollera efterlevnaden av regelverken, inklusive myndigheternas åtgärder för att komma till rätta med påträffade brister. Tillsynsbegreppet inne- fattade dock också annan verksamhet, såsom rådgivning, allmän infor- mation och utvecklingsstöd. 2005/06:128, som föreslog änd- ringar för att anpassa svensk rätt efter den då gällande kontrollför- ordningen33, kom regeringen fram till att sådan annan verksamhet, som tillsyn enligt svensk rätt kunde innebära, inte täcktes av begreppet offentlig kontroll såsom begreppet hade definierats i kontrollförord- 31SOU 2004:100, s. 50. 3226 kap. 1–1 a §§ . 33Europaparlamentets och Rådets förordning (EG) nr 882/2004 av om offent- lig kontroll för att säkerställa kontrollen av efterlevnaden av foder- och livsmedelslagstiftningen samt bestämmelserna om djurhälsa och djurskydd. Myndigheters ansvar inom dricksvattenkedjan, tillsyn och offentlig kontroll Med offentlig kontroll avsågs varje form av kontroll som ut- förs av den behöriga myndigheten eller av EU i syfte att kontrollera efterlevnaden av foder- och livsmedelslagstiftningen samt bestäm- melserna om djurhälsa och djurskydd.34 Annan verksamhet än sådan operativ kontroll, till exempel rådgivning, allmän information och utvecklingsstöd med mera, omfattades inte av uttrycket offentlig kontroll såsom det definierades i den tidigare kontrollförordningen. Eftersom kontrollförordningen var direkt tillämplig i blev slut- satsen att inte kunde ha en egen definition av den kontroll som ska utföras enligt EU-rätten.35 I livsmedelslagstiftningen ändrades begreppet tillsyn till offentlig kontroll, med den betydelse och de begränsningar som följer av . Det har därefter tillkommit en ny EU-förordning om offentlig kontroll och annan offentlig verksamhet i livsmedelskedjan, kontroll- förordningen, som ersatt den tidigare.36 För att anpassa svensk rätt till den nya kontrollförordningen har det tillkommit ett antal nya bestämmelser i livsmedelslagen. Det har även skett justeringar i livs- medelsförordningen. Med offentlig kontroll menas i kontrollförordningen verksamhet som utförs av de behöriga myndigheterna, eller av de organ med delegerade uppgifter eller de fysiska personer till vilka vissa uppgifter som ingår i den offentliga kontrollen har delegerats, för att verifiera att aktörerna efterlever förordningen och de bestämmelser som av- ses i artikel 1.2 i kontrollförordningen samt att djur eller varor upp- fyller kraven enligt dessa bestämmelser.37 I kontrollförordningen finns även en definition av annan offent- lig verksamhet.38 Det definieras som annan verksamhet än offentlig kontroll, som utförs av de behöriga myndigheterna eller av de organ med delegerade uppgifter eller de fysiska personer till vilka viss annan 34Artikel 2.1 i den tidigare kontrollförordningen. 2005/06:128, s. 147. 36Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2017/625 av om offentlig kontroll och annan offentlig verksamhet för att säkerställa tillämpningen av livsmedels- och foderlagstiftningen och av bestämmelser om djurs hälsa och djurskydd, växtskydd och växtskydds- medel samt om ändring av och rådets förordningar (EG) nr 999/2001, (EG) nr 396/2005, (EG) nr 1069/2009, (EG) nr 1107/2009, (EU) nr 1151/2012, (EU) nr 652/2014, (EU) 2016/429 och (EU) 2016/2031, rådets förordningar (EG) nr 1/2005 och (EG) nr 1099/2009 och rådets direktiv /58/EG, 1999/74/EG, 2007/43/EG, 2008/119/EG och 2008/120/EG och om upphävande av och rådets förordningar (EG) nr 854/2004 och (EG) nr 882/2004, rådets direktiv /608/EEG, 89/662/EEG, 90/425/EEG, 91/496/EEG, 96/23/EG, 96/93/EG och 97/78/EG samt rådets beslut 92/438/EEG (förordningen om offentlig kontroll). 37Artikel 2.1 i kontrollförordningen. 38Artikel 2.2 i kontrollförordningen. Myndigheters ansvar inom dricksvattenkedjan, tillsyn och offentlig kontroll offentlig verksamhet har delegerats i enlighet med denna förordning och de bestämmelser som avses i artikel 1.2, däribland verksamhet för att kontrollera om det förekommer djursjukdomar eller växt- skadegörare, förebygga eller begränsa spridningen av sådana djur- sjukdomar eller växtskadegörare, utrota dessa djursjukdomar eller växtskadegörare, bevilja tillstånd eller godkännanden och utfärda officiella intyg eller officiella attesteringar. I förarbetena till de änd- ringar som gjorts i livsmedelslagen med anledning av den nya kon- trollförordningen anges att det bland annat kan röra sig om att vidta verkställighetsåtgärder eller korrigerande åtgärder vid bristande efter- levnad. Andra exempel är hantering av förteckningar över aktörer, epidemiologiska undersökningar av livsmedelsburna utbrott, anmälan eller underrättelse av djursjukdomar samt koordinering, förberedelse och övervakning av genomförandet av den fleråriga nationella kontroll- planen och årlig rapportering.39 Den nationella regleringen av livsmedelskontrollen finns förutom i livsmedelslagen och livsmedelsförordningen i föreskrifter. Enligt 11 § livsmedelslagen ska offentlig kontroll utövas av , länsstyrelserna, andra statliga myndigheter och kommunerna (kontrollmyndigheterna) enligt föreskrifter som reger- ingen meddelar. Vidare framgår att annan offentlig verksamhet ut- förs av kontrollmyndigheterna och andra statliga myndigheter enligt vad som anges i denna lag och i föreskrifter som regeringen med- delar.