sou · H9B391 · 2021-11-24 00:00:00 — Dessa föremål kallas nyttolast (se vidare i avsnitt 7.3.3 vad som avses med begrep- pet nyttolast). I begreppet rymdföremål inbegrips även den bärraket eller sond- raket som används eller har använts för att sända ut nyttolasten till rymden. Så länge som nyttolasten är integrerad med sondraketen eller bärraketen utgör det ett enda rymdföremål. När nyttolasten har skiljts från raketen för att exempelvis läggas i omloppsbana så är nytto- lasten ett självständigt rymdföremål. I enlighet med ansvarskonventionen och registreringskonven- tionen bör även delar av rymdföremålet omfattas av begreppet. Enskilda delar som har lossnat från nyttolasten, bärraketen eller sondraketen kan orsaka skador och det är därför av vikt att de om- fattas av regleringen. Exempelvis kan delar från ett rymdföremål oavsiktligt lossna i samband med utsändning eller i samband med att nyttolasten separeras från bärraketen. Ett annat exempel är att delar av ett rymdföremål kan lossna till följd av en kollision med ett annat föremål i rymden. Den som har ansvar för rymdföremålet ansvarar även för enskilda lösa delar som kommer från föremålet. Den nya lagens tillämpningsområde Begreppet rymdföremål omfattar inte sådan kringutrustning som används vid utsändning av rymdföremål, dvs. utsändningsramper på marken eller motsvarande hjälpmedel för fartyg eller flygplan. Att notera är att en leverantörs tillverkning av satelliter eller andra rymdföremål eller delar till sådana föremål inte är rymdverksamhet i lagens mening. På motsvarande sätt är inte mjukvara, program eller operativsystem, som behövs för att manövrera rymdföremål, rymd- verksamhet. För att omfattas av begreppet rymdföremål krävs, som utvecklas nedan, även att föremålet ska sändas ut, sänds ut eller har sänts ut till en höjd som överstiger över havsytans nivå. Aktivitet eller påverkan på himlakropp Den nuvarande lagen omfattar även verksamhet som helt äger rum i yttre rymden, exempelvis verksamhet på en rymdstation eller på månen (se prop. 1981/82:226, s. 14). Det har framkommit av sam- råden att landning eller andra aktiviteter på himlakroppar är sådan verksamhet som vi kommer att se mer av framöver. Utvinning och provtagning av mineraler på himlakroppar är ett exempel på en akti- vitet som kan bli intressant också för svenska aktörer. Den nya lagen bör därför – i likhet med den nuvarande – omfatta även sådana akti- viteter. Eftersom jorden också är en himlakropp bör det av lagtexten framgå att det är en annan himlakropp än jorden som avses. Annan verksamhet i rymden Det är svårt att förutse framtida verksamhet i rymden och vår strävan är att lagen ska vara hållbar . Vi föreslår därför att lagen också ska vara tillämplig för andra verksamheter som utförs i rymden än utsändning, manövrering och återföring av rymdföremål samt aktivi- teter på himlakroppar. Även satelliter som ligger i omloppsbana och som inte kan manövreras eller på annat sätt påverkas bör utgöra rymdverksamhet. Skäl för detta är att syftet med verksamheten bör kunna kontrolleras, men även att sådana satelliter kan överlåtas till en annan verksam- hetsutövare, se avsnitt 7.4. Sådan verksamhet är inte en del av utsänd- ningen, eftersom denna upphör när satelliten är levererad till om- Den nya lagens tillämpningsområde loppsbana, och inte heller en del av en återföring, eftersom dessa satelliter oftast lämnas i en omloppsbana för att brinna upp i atmo- sfären. Denna verksamhet bör därför falla in under punkten annan verksamhet i rymden än utsändning, manövrering och återföring av rymdföremål samt aktivitet på himlakropp. 6.5.2Undantaget för mottagande av signaler Den nuvarande rymdlagen anger uttryckligen att det inte är rymd- verksamhet i lagens mening att enbart ta emot signaler eller infor- mation i annan form från föremål i yttre rymden. Undantaget hänför sig till verksamhet på jorden som utnyttjar infrastrukturen i rymden. Det kan vara fråga om signaler från navigationssatelliter som utnytt- jas av mobiltelefoner, men även professionell utrustning för navi- gering, positionsbestämning och tidsstämpling. Hit räknas också signaler för kommunikation för TV, radio och internet. Ett annat exempel är mottagandet av jordobservationsdata som används i olika tillämpningar på jorden. Undantaget omfattar också radioteleskop som lyssnar efter signaler från rymden och andra antenner som tar emot signaler från rymden i forskningssyfte. Vid en jämförelse med de andra nordiska länderna kan vi konsta- tera att frågan inte särskilt regleras i deras respektive rymdlagstift- ning och inte heller i modellagen. Vår uppfattning är att mottagande av signaler inte omfattas av den ovan föreslagna definitionen av rymd- verksamhet eftersom det inte är en verksamhet som utförs i rymden utan på jorden. Det finns därmed inte behov av ett särskilt undantag för mottagande av signaler eller information i annan form från före- mål i rymden. Det bör emellertid i sammanhanget framhållas att dessa överväg- anden inte gäller utsändning av signaler för kommunikation med ett rymdföremål för att påverka dess position och funktion. Utsändning av signaler till ett rymdföremål faller inom lagens tillämpningsområde eftersom det utgör manövrering eller annan påverkan av ett rymd- föremål i rymden och därmed är att beteckna som rymdverksamhet. Säkerhetspolisen har uppmärksammat utredningen på att vissa typer av mottagande av signaler från rymden är problematiska utifrån aspekten säkerhet och att det därför är angeläget att överväga om även denna verksamhet ska omfattas av någon form av Den nya lagens tillämpningsområde Det saknas emellertid förutsättningar för att låta mot- tagande av signaler från rymden omfattas av definitionen av rymd- verksamhet. Frågan om hur sådan verksamhet kan omfattas av till- ståndsplikt får i stället ses över i särskild ordning. 6.5.3Behov av gränsdragning mot annan verksamhet Behov av tydlig gränsdragning Rymdverksamhet som den definieras i avsnitt 6.5.1 innefattar aktivi- teter som har tydliga gränssnitt gentemot annan verksamhet. En ut- sändning av rymdföremål till rymden sker genom luftrummet, vilket även gäller för återföring av rymdföremål till jorden. Såväl utsänd- ning som manövrering av rymdföremål kräver radiofrekvenser och dessa ska hanteras enligt såväl ett nationellt som ett internationellt regelverk, se avsnitt 7.3.6. Osäkerheten om vilken verksamhet som är att anse som rymd- verksamhet enligt nu gällande lagstiftning framgår redan av förarbet- ena till rymdlagen (prop. 1981/82:226, s. 12). Gränsdragningen har emellertid inte vållat några större praktiska problem. När det gäller gränsdragningen mot luftfarten beror det delvis på att det endast förekommer begränsad verksamhet i den övre delen av luftrummet upp mot sådana höjder att en gränsdragningsproble- matik kan komma i fråga. Vår bedömning är emellertid att sådan verk- samhet, till exempel suborbitala flygningar samt tester av raketsteg och motorer i suborbitala banor, framöver kommer att öka i omfatt- ning. Området är föremål för en omfattande teknisk utveckling och det finns kommersiella intressen för flygningar på hög höjd. Det pågår testflygningar för att på kort sikt flyga turister till åtminstone 80–, ofta benämnt rymdturism, se avsnitt 6.3.3. Horisontella utsändningar kommer sannolikt att utgöra en betyd- ande del av denna verksamhet och verksamheten är till stor del för- lagd till befintliga flygplatser, civila såväl som militära. Det kan inte uteslutas att den här verksamheten utvecklas till att också omfatta suborbitala flygningar mellan två avlägsna platser för att transportera gods eller passagerare. Vertikala utsändningar inom området rymd- turism har flera likheter med befintlig rymdverksamhet. Verksamhet med horisontella utsändningar är däremot i praktiken att jämställa med dagens trafikflyg, även om den sker på allt högre höjd, och detta Den nya lagens tillämpningsområde bör enligt vår mening regleras av luftfartsregler. Därmed ökar be- hovet av en tydlig gränsdragning mellan regelverken för luftfart och rymdverksamhet. Vid våra samråd med och Transport- styrelsen har detta också lyfts fram som en önskvärd åtgärd. Härtill kommer att vi föreslår att verksamhet och aktörer som inte omfattas av rymdlagstiftningen ska omfattas av tillstånds- prövning (se avsnitt 6.5.1 och 7.3.1) samt regeringens inriktnings- beslut om en utökad verksamhet från . Att sondraketverk- samhet föreslås omfattas av den nya lagstiftningen innebär också ett krav på tydlig gränsdragning, eftersom sådana raketer sänds ut på varierande höjd, alltifrån . Sammantaget är vår bedömning också att antalet tillståndspliktiga ärenden kommer att öka framöver, se vidare avsnitt 7.3.4. Följden av en sådan utveckling blir att det kommer att ställas högre krav på förutsägbarhet och tyd- lighet och frågan om rymdlagens tillämpningsområde blir än mer kritisk. Utan en klar gräns för lagstiftningens tillämpningsområde är det svårt, både för verksamhetsutövaren och tillståndsgivaren, att veta för vilken verksamhet som lagen ställer krav på tillstånd och kon- troll. En klar och tydlig nationell avgränsning av vad som utgör rymd- verksamhet enligt lagen är dessutom väsentlig för att verksamhets- utövaren ska ha klart för sig vilken verksamhet som omfattas av tillståndsplikt, inte minst eftersom lagen innehåller ett straffansvar för att bedriva rymdverksamhet utan tillstånd och detta även vid oaktsamhet. Om det finns uppenbara avvägningsfrågor vid bedöm- ningen av om viss verksamhet är tillståndspliktig, och avsaknaden av tillstånd är straffbart, riskerar detta att strida mot den straffrättsliga legalitetsprincipen samt rättssäkerhetsöverväganden i övrigt. Det är också väsentligt för utrikes-, säkerhets- och försvarsvars- politiska intressen att utövar kontroll över den verksamhet som bedrivs under ansvar. Det finns alltså enligt vår mening ett stort behov av att tydliggöra den nya lagens tillämpningsområde. Frågan om var rymden börjar är internationellt omdiskuterad och inte bara av teoretisk betydelse. En stat har full jurisdiktion i luft- rummet över sitt territorium och kan därmed neka luftfart från annan stat i detta område, medan så inte är fallet i rymden över en stats territorium (jfr artikel 1 i rymdfördraget). Den nya lagens tillämpningsområde Gränsen mellan luftrummet och rymden är inte definierad i inter- nationell rätt och frågan har diskuterats i COPUOS under . Försöken att nå enighet i frågan har emellertid misslyckats. Med undantag för ett par länder, och , saknas även nationella definitioner av rymden. I den allmänna debatten hörs röster för att gränsen mellan luft- rummet och rymden bör gå vid den så kallade Karmanlinjen. Över Karmanlinjen är luften för tunn för att ge lyftkraft åt ett konven- tionellt flygplan och därmed blir det orbitala flygningar. Detta har ansetts ske vid ovanför havsytan, men eftersom atmosfären tunnas ut alltmer desto högre över jordytan man befin- ner sig finns det inte någon tydlig övre gräns för atmosfären.4 Det finns således olika uppfattningar på vetenskaplig grund om var rymden börjar och frågan har också en politisk laddning. Som nämnts finns det ingen internationell samstämmighet och his- toriskt har det funnits olika uppfattningar mellan öst och väst om behovet av en definition (jfr prop. 1981/82:226, s. 9 f.). Även om en nationell definition skulle kunna skapa viss klarhet avseende lagens tillämpningsområde riskerar den att föregripa en folkrätts- lig definition eller i vart fall definiera position folkrättsligt på ett sätt som inte är önskvärt. En definition av rymden i svensk lagstiftning kan också få betydelse i fråga om den internationella synen på var gränsen för svenskt territorium går, vilket i sin tur kan få betydelse för relationer med andra länder såväl försvars- politiskt som utrikespolitiskt. Härtill kommer att det inte är okomplicerat om , som bedriver rymdverksamhet från , uttrycker en ensidig uppfatt- ning om var rymden börjar som skiljer sig från inställningen i grann- länderna i det absoluta närområdet, dvs. Sammantaget är det därför inte lämpligt att i en svensk rymdlag- stiftning införa en nationell definition av rymden. 4Atmosfärens olika lager, Kunskapsbanken , meteorologi/atmosfarens-olika-lager, läst . Den nya lagens tillämpningsområde Tillämpningsområdet bör avgränsas genom definitionen av rymdföremål Frågan är då om tillämpningsområdet för lagen kan avgränsas på annat lämpligt sätt. Vi har därför undersökt hur frågan om gräns- dragningen mellan luftfart och rymdverksamhet har hanterats i andra länders lagstiftningar. Vare sig den finska eller nederländska rymdlagen, modellagen eller det norska lagförslaget tydliggör vad som avses med rymdverksam- het i detta avseende. Det norska betänkandet behandlar frågan om det bör införas en definition av rymden och om denna bör uttryckas som en fast gräns, men den norska utredningen kommer fram till att det inte finns något större behov av en sådan definition eftersom det knappt förekommer någon verksamhet på höjder . I stället föreslår utredningen att i den mån verksam- het bedrivs i detta område får det göras en skönsmässig bedömning av om lagen är tillämplig med ledning av förarbetsuttalanden (Rett i bane, s. 47). I den finska propositionen kommenteras frågan endast med ett konstaterande att det internationellt debatteras om flyg- ningar till gränsen för rymden (suborbitala flygningar) är rymdverk- samhet, men att internationellt samförstånd i frågan ännu inte har nåtts (RP 157/2017 rd, s. 38). I omfattar rymdlagen även höghöjdsverksamhet och myndigheten för luftfart (the ) är utsedd att vara tillståndsgivande myndighet (the regulator) för i praktiken all rymdfart. Kompetenser för rymdverksamhet flyttas från rymdmyn- digheten () i syfte att etablera endast en myndig- het som bedömer om en ansökan som rör utsändning till gräns- området utgör luftfart eller rymdverksamhet. Även rymdlag omfattar höghöjdsverksamhet. Enligt uppgift har man inte heller i fastställt var gränsen mellan luftfart och rymden går och bedömningar görs i varje enskilt fall. På motsvarande sätt finns det inte heller i en fastlagd gräns och den italienska luft- fartsmyndigheten utfärdar tillstånd för bedrivande av utsändnings- anläggning och för de utsändningar av föremål som sker från denna. Den belgiska rymdlagen har i linje med registreringskonventionens tillämpningsområde avgränsat lagens tillämpningsområde till att avse rymdföremål som sänds ut till en omloppsbana runt jorden eller bortanför denna. En fördel med en sådan avgränsning skulle vara att Den nya lagens tillämpningsområde den nya lagens tillämpningsområde skulle vara i samklang med regi- streringskonventionens tillämpningsområde, se kapitel 8. ligger de låga omloppsbanorna . Den internationella rymdstationen (ISS) befinner sig på denna höjd. Det finns endast ett mindre antal satelliter i lägre omloppsbana än , och under höjden är luftmotståndet i atmosfären så stort att satelliterna inte kan hålla sig i en omlopps- bana utan nästintill kontinuerlig framdrivning. De flesta satelliterna i låg bana () ligger i intervallet 550–. Framöver kan emellertid teknikutvecklingen leda till att fler satelliter ligger i lägre banor. Höjden anges emellertid ofta som den lägsta möj- liga höjden för en omloppsbana. Under denna höjd är luftmotståndet så påtagligt att det är svårt att kompensera för det och utan fram- drivning kommer föremålen att bromsas upp och brinna upp i atmo- sfären på några få varv, dvs. inom få timmar. Som vi tidigare nämnt finns det en allmän debatt om att verksam- het som utförs på höjder i vart fall runt över havet – vid Karmanlinjen – sker i rymden. Fédération nationale ()5 anger över havsytan som en arbets- definition för att skilja mellan rymd- och luftfart. flygvapen och definierar i stället gränsen vid (50 miles), vilket är i linje med senare tids forskning om Karmanlinjen (se till exempel , Outer space may have just a bit closer, ). Ett problem med en avgränsning av rymdföremål till sådana före- mål som sänds ut till omloppsbana runt jorden eller bortanför denna, är således att verksamhet som tydligt och klart sker i rymden inte skulle komma att omfattas av den svenska lagstiftningen som verksamheten skulle falla inom tillämpningsområdet för flera rymdtraktat. Som nämnts tidigare måste utgångspunkten för den svenska lagstiftningen vara att den ska omfatta sådant som är internationellt ansvarigt för som utsändande stat. En avgränsning i enlighet med registreringskonventionen är inte heller tillräckligt tydlig med hänsyn tagen till den teknikutveckling som beskrivits ovan för att vara beständig . Eftersom gränsdragningen syftar till att tydliggöra omfattningen av tillståndsplikt och tillsynsansvar 5FAI är en internationell organisation vars främsta syfte är att främja aeronautisk och astro- nautisk verksamhet. Organisationen bildades i av representanter för flygorganisa- tionen från , , , , , , och . uppgår medlemsantalet till 100 nationella flygsportorganisationer, fördelade över hela världen. Organisationens högkvarter finns i . Den nya lagens tillämpningsområde samt då det finns straffbestämmelser kopplade till ansvaret är detta också ett problem. Vi anser därför att det inte är lämpligt att avgränsa den nya rymdlagens tillämpningsområde i enlighet med registrerings- konventionen. I har lagstiftaren valt att i luftfartsregleringen fastställa att gränsen för luftrummet är ”den höjd där luftfartyg kan röra sig på grund av aerodynamisk lyftkraft, utan bara på grund av kraft”. Härigenom fastställs en indirekt gräns för rymden (3 § 5 Luftverkehrsregeln 2014 – LVR 2014, BGBI. 297/2014). har valt en annan lösning där den australiensiska rymd- lagen föreskriver att med utsändning av rymdföremål avses att sända ut föremål till ett område bortom ovanför den genom- snittliga havsytans nivå och med återföring av rymdföremål avses att återföra föremål till jorden från ett område bortom ovanför den genomsnittliga havsytans nivå (Space Activities Act 1998, part 2.8). Med denna lösning uppnås ett tydligt avgränsat tillämp- ningsområde utan att rymden som sådan definieras. Den australiensiska lösningen har den fördelen att som lagens tillämpningsområde anges klart och tydligt, så undviks en definition av rymden, vilket – som har utvecklats ovan – inte är en lämplig lösning. Vilken verksamhet som är tillståndspliktig och före- mål för statlig kontroll blir klart och förutsägbart och legalitets- principen och olika aktörers krav på tydliga och förutsägbara regler kan därmed säkerställas. Gränsen mot luftfartens regelverk blir också tydligt, eftersom det är höjden som ett föremål når, eller avser att nå, som avgör klassificeringen. Vår uppfattning är därför att definitionen av rymdföremål bör ange att det är fråga om ett föremål som ska sändas ut, sänds ut eller har sänts ut till en viss höjd. Härigenom åstadkoms att begreppen utsändning av rymdföremål, manövrering eller annan påverkan av rymdföremål samt återföring av rymdföremål får en klar och tydlig innebörd vad gäller vilken höjd verksamheten ska bedrivas på för att omfattas av rymdlagen. En sådan avgränsning är också väsentlig i förhållande till den befintliga verksamheten på , eftersom det annars skulle vara oklart vilka utsändningar som omfattas av till- ståndsplikt och vilka som inte gör det. Hur begreppet rymdföremål vidare ska definieras behandlas i avsnitt 6.5.1. Den nya lagens tillämpningsområde En farhåga som har lyfts under utredningens arbete är att , genom att knyta avgränsningen av lagens tillämpningsområde till före- mål som sänds ut eller avses att sändas ut på viss höjd, indirekt skulle ge uttryck för en uppfattning om en definition av rymden vilket skulle kunna få oönskade konsekvenser. Det finns därför skäl att framhålla att bestämmelsen inte ska ges den innebörden eller tolk- ningen. Avgränsningen av rymdföremål till föremål som sänds ut till viss höjd bygger på nationella, lagtekniska skäl, som blir särskilt angelägna eftersom bedriver utsändning av sond- raketer till höjder runt Karmanlinjen. Behovet framträder särskilt tydligt när det gäller tillstånd till utsändningar, men även när det gäller tillstånd till manövrering och återsändning. Däremot är inte behovet av gränsdragning lika tydligt gällande för andra tillstånds- pliktiga aktiviteter, dvs. aktivitet eller påverkan på annan himlakropp än jorden samt annan verksamhet i rymden. I dessa avseenden finns inte heller någon koppling till definitionen av rymdföremål, vilket också innebär att det saknas en koppling till en viss definierad höjd. Av skäl som utvecklats ovan har vi inte ansett det lämpligt att nationellt definierar var rymden börjar. När det gäller frågan om vilken höjd som bör väljas i definitionen kan det inledningsvis vara värt att nämna att det finns pågående arbeten inom angående frågan om en reglering av luftrummet från det nuvarande reglerade området och upp till Karmanlinjen, se avsnitt 6.3.3. Som tidigare nämnts anses Karmanlinjen gå vid över havsytan. I modellagen anges höjden 100 kilo- meter ovanför havsnivån som verksamhet i rymden och det synes också finnas en relativt stor internationell samstämmighet inom forskarsamhället om den gränsdragningen. Det framstår därför som lämpligt att definiera ett rymdföremål som ett föremål som ska sän- das ut, sänds ut eller har sänts ut till en höjd som överstiger 100 kilo- meter över havsytans nivå. Med begreppet rymdföremål avses således inte bara föremål som har sänts ut till en höjd som överstiger över havsytans nivå utan även sådana föremål som är på väg till detta område. Ett exempel är om utsändningen misslyckas och rymdföremålet inte når höjden utan orsakar skada i luftrummet eller på jorden. Det är då av vikt att rymdföremålet omfattas av lagen. Som vi redo- gjort för i avsnitt 6.5.1 är vår bedömning att utsändningen påbörjas när rymdföremålet har avskilts från utsändningsrampen. Den nya lagens tillämpningsområde Den föreslagna definitionen innebär att delar av den sondraket- verksamhet som bedrivs vid kommer att falla inom defi- nitionen av rymdföremål och delar kommer att falla utanför. Som utvecklats ovan motiveras gränsdragningen av kravet på legalitet och förutsägbarhet vid tillståndsprocessen. Eftersom de internationella traktaten inte innehåller motsvarande gränsdragning utan omfattar verksamhet i rymden kan det inte uteslutas att en utsändning som faller utanför den svenska tillståndsplikten aktualiserar skade- ståndsansvar enligt internationella överenskommelser. Detta gäller emellertid även för sådan verksamhet som vi föreslår ska kunna undantas från tillståndsplikten, se avsnitt 7.3.1. Genom de ovan föreslagna definitionerna av rymdverksamhet och rymdföremål framgår på ett tydligt sätt vilken verksamhet som kom- mer att omfattas av den nya lagen. Bland annat kommer utsändning av rymdföremål till höjder över havsytans nivå att omfattas av lagen. Exempel på sådan verksamhet är utsändning av satelliter för att lägga dem i omloppsbana runt jorden eller andra himlakroppar samt vertikala utsändningar av satelliter och sondraketer som når höjder över havsytan. Andra exempel på verksamhet som kommer att omfattas av lagen är suborbital verk- samhet under förutsättning att den sker på höjder som överstiger över havsytan, till exempel tester av raketsteg och motorer samt suborbitala flygningar. Lagen omfattar också manövrering och påverkan av rymdföremål som befinner sig i rymden, återföring av rymdföremål från höjder över havsytan samt aktivitet eller påverkan på annan himlakropp än jorden. Slutligen omfattas även annan verksamhet som utförs i rymden. Verksamhet som inte utgör rymdverksamhet och därmed inte kommer att omfattas av lagen är utsändning, manövrering eller åter- föring av rymdföremål som sker på lägre höjd än över havsytan.