sou · H9B390 · 2021-12-01 00:00:00 — 7.6.3Endast straffmaximum för brottet bör avgöra preskriptionstidens längd Vårt förslag: Tiden för åtalspreskription ska fortsättningsvis endast bestämmas utifrån straffmaximum för brottet. Dagens reglering där tiden för åtalspreskription inte endast avgörs av straffmaximum för brottet i fråga, utan också av bestämmelser ge- nom vilket straffmaximum utökas respektive inskränks, gör regler- ingen förhållandevis komplicerad. Detta kan leda till att det kan vara svårt att avgöra om ett brott är preskriberat eller inte. Med den nu- varande utformningen av bestämmelserna finns det också en viss risk för olika tolkningar av hur reglerna ska tillämpas, vilket kan resultera i en oriktig tillämpning, eller en inkonsekvens i tillämpningen. Av tydlighetsskäl finns det därför anledning att överväga en annan ut- formning av bestämmelserna i denna del. Effektivitetsskäl talar också för att ändra den rådande ordningen. Om det blir lättare att konstatera att ett brott är preskriberat eller inte, kan brottsutredande myndigheters resurser i högre utsträck- ning användas för att utreda nya brott. Ett brottsoffer ska i möjlig- aste mån inte heller behöva delta i en rättsprocess där det i slutänden konstateras att brottet är preskriberat. Även ur ett rättssäkerhets- perspektiv finns det skäl att bestämmelserna är tydliga i denna del så att den misstänkte vet vad han eller hon har att försvara sig emot. Att preskriptionstiden inte enbart ska bestämmas utifrån straffmaxi- mum för brottet, utan också av straffhöjande respektive straffsän- kande bestämmelser, är visserligen en princip som funnits . Detta utgör dock inte ett bärande argument för att behålla den nuvarande ordningen. Hur bör då preskriptionstiden beräknas framöver? Ett sätt kan vara att låta preskriptionstidens längd beräknas efter den straffskala som domstolen finner tillämplig i det enskilda fallet. En sådan lös- ning skulle dock kräva en omfattande undersökning av alla omstän- digheter vid brottet för att avgöra om brottet är preskriberat eller inte. Vidare skulle man inte komma till rätta med de grundläggande svårigheter som finns vid bestämmandet av preskriptionstiden. En sådan lösning skulle vidare inte främja kraven på en förutsägbar reglering. En sådan lösning avfärdades också redan av Strafflagskom- missionen 1923.30 Närmast till hands är i stället att låta preskriptionstidens längd enbart avgöras av straffmaximum för brottet. På så sätt blir regler- ingen tydligare och mer förutsägbar som utrymmet för olika tolkningar vid bestämmandet av preskriptionstiden minskar. Dessutom torde preskriptionstidens längd i de flesta fall avgöras enbart av straffmaximum för brottet. Det är också den lös- ning som valts i vårt grannland . Ett sådant förslag innebär emellertid inte att man fullständigt kommer tillrätta med den osäker- het som kan råda om hur lång preskriptionstiden är för ett brott. Även kommer det i vissa fall vara osäkert till vilken grad en viss gärning ska hänföras innan åtalet prövats och därmed vilken straffskala och preskriptionstid som gäller för brottet. Vi anser dock att detta inte är ett bärande skäl mot det aktuella förslaget eftersom fördelarna med ett förtydligande i denna del får anses överväga. Detta är också ett problem som finns med det nuvarande syste- met och som också delvis är en följd av att fler straffskalor delats upp. Det kan vidare övervägas om det blir oskäligt att låta preskrip- tionstiden för ett brott bestämmas enbart av straffmaximum. Enligt den nuvarande regleringen kan preskriptionstiden för samma brott vara olika beroende på om de straffhöjande respektive straffsänk- ande bestämmelserna objektivt sett är tillämpliga. 30SOU 1923:9 s. 435. preskriptionstidens längd enbart bestämmas av straffmaximum kan brott som enligt nuvarande system skulle ha en längre preskriptions- tid behandlas lika med brott som skulle ha en kortare preskriptions- tid. Det är dock inte säkert att de straffhöjande respektive straffsän- kande bestämmelserna med dagens system tillämpas fullt ut vid be- stämning av preskriptionstiden. Som framgått ovan torde de straff- höjande reglerna också endast undantagsvis vara av betydelse för preskriptionstidens bestämmande. Den bestämmelse som troligen påverkar beräkningen av pre- skriptionstiden i störst utsträckning är 29 kap. 7 § andra stycket . I bestämmelsen föreskrivs att för brott som någon har begått innan han eller hon fyllt får inte dömas till svårare straff än fängelse . Om fängelse och på livstid är före- skrivet för brottet eller om det följer av 26 kap. 2 §, får dock dömas till fängelse i högst . Genom att föreskriva att endast straffmaxi- mum för brottet ska påverka preskriptionstidens längd kommer pre- skriptionstiden för unga mellan att förlängas. Det fram- står emellertid inte som motiverat att låta denna regel fortsätta att påverka preskriptionstidens beräkning, utifrån de problem vid till- lämpningen som det nuvarande regelverket medför och som har be- skrivits ovan. Det kan också av andra skäl ifrågasättas varför denna bestämmelse ska påverka preskriptionstidens längd. I de fall bestäm- melsen tillämpas rör det sig om allvarliga brott som med den foren- siska och tekniska utvecklingen kan utredas även . Även utifrån ett brottsofferperspektiv är det naturligt att se till maximistraffet för brottet, eftersom detta bl.a. är ett mått på hur all- varlig kränkning brottsoffret anses ha utsatts för, vilket inte påver- kas av gärningspersonens ålder. Om brottet begåtts av en person som inte fyllt vid gärningstillfället kommer vidare 29 kap. 7 § första stycket att beaktas vid straffmätningen i det en- skilda fallet. Som framgått finns det också förslag på att inskränka denna regel så att den, under vissa omständigheter, endast omfattar lagöverträdare mellan 15–, se avsnitt 3.1.2. Vi anser således att bestämmelsen i 29 kap. 7 § andra stycket inte utgör ett bärande skäl för att behålla den nuvarande ordningen. Här bör också framhållas att gällande de allvarligaste brotten som är undantagna från pre- skription enligt 35 kap. 2 § första stycket, gäller bestämmelserna om preskription fortfarande om brottet har begåtts av en person som inte fyllt . Detta följer av 35 kap. 2 § andra stycket . Förslag finns om att åldersgränsen i 35 kap. 2 § andra stycket ska ändras på så sätt att åldersgränsen ska sänkas till 18 år.31 Kan förslaget leda till att fler brott preskriberas? För åtskilliga brott föreslår vi dock att tiderna för åtalspreskription ska förlängas, vilket minskar risken för preskription. För de brott som har de kort- are preskriptionstiderna bestäms preskriptionstiden i huvudsak enbart utifrån straffmaximum för brottet. Vårt förslag för- ändrar inte denna ordning. Vi anser därför inte att förslaget riskerar att leda till att fler brott preskriberas. Det kan möjligen befaras att förslaget riskerar att leda till att av- görandet om ett brott är preskriberat eller inte i högre utsträckning kommer att avgöras av enskilda åklagare än av domstol. måste dock en åklagare, innan han eller hon väcker åtal, göra en be- dömning av om brottet är preskriberat eller inte. En åklagare kan göra sig skyldig till obefogat åtal enligt 15 kap. 5 § tredje stycket genom att väcka åtal om preskription inträtt, vilket talar för att reglerna i denna del bör vara klara och tydliga. En åkla- gare är vidare som huvudregel skyldig att väcka åtal som hör under allmänt åtal enligt 20 kap. 6 § . Vårt förslag för- ändrar således inte den ordning som gäller. Med tydligare regler för beräkningen av preskriptionstiden för ett brott kan brotts- bekämpande myndigheters resurser används effektivare och läggas på brott som inte är preskriberade. Sammantaget finns skäl att ändra den nuvarande regleringen så att tiden för åtalspreskription enbart avgörs utifrån straffmaximum för det aktuella brottet. 7.7Preskription vid försvårande av skattekontroll 7.7.1Utgångspunkten för beräkning av preskriptionstiden vid bokföringsbrott och försvårande av skattekontroll Tiderna för åtalspreskription räknas som huvudregel från den dag brottet begicks, se 35 kap. 4 § första stycket . Vid bok- föringsbrott, som inte är ringa, räknas tiden för åtalspreskription från den dag då den bokföringsskyldige har försatts i konkurs, fått eller erbjudit ackord eller inställt sina betalningar, om detta sker fem 2021/22:17. år från brottet. Om den bokföringsskyldige från brottet har blivit föremål för revision av , ska tiden räknas från den dag då revisionen beslutades, se 35 kap. 4 § tredje stycket brotts- balken. Den sist nämnda tidpunkten infördes i samband med ändringar i skattebrottslagen (1971:69). Ändringarna innebar bl.a. att försvårande av skattekontroll gjordes om från ett effektbrott till ett farebrott, vilket innebär att brottet numera fullbordas redan ge- nom de åtgärder som medfört fara för kontrollen. Med hänvisning till de speciella skatteaspekterna infördes också en alternativ ut- gångspunkt för preskriptionstidens beräkning som skulle gälla både i fråga om bokföringsbrott och försvårande av skattekontroll. I för- arbetena uttalas följande. Närmast till hands skulle ligga att låta den omständigheten att den bok- föringsskyldige blir föremål för skatterevision från gärn- ingen bilda utgångspunkt. Detta bör i så fall gälla i fråga om både för- svårande av skattekontroll och bokföringsbrott. Beträffande det sist- nämnda brottet bör alltså skatterevision vara en omständighet av samma betydelse för preskriptionsberäkningen som konkurs, ackord och betal- ningsinställelse. Med en sådan lösning åstadkommer man på en gång att bokföringsbrott i vart fall inte kan preskriberas tidigare än försvårande av skattekontroll samt att det sistnämnda brottet anses fullbordat enligt vanliga principer och får en objektivt identifierbar utgångspunkt för preskriptionsberäkningen. Regeringen föreslår att 14 § första stycket skattebrottslagen och 35 kap. 4 § tredje stycket BrB formuleras i över- ensstämmelse härmed.32 Trots uttalandena i förarbetena skiljer sig alltså be- stämmelse om preskription avseende bokföringsbrott, från motsvar- ande bestämmelse beträffande försvårande av skattekontroll. I brotts- balken är föremålet för revision den bokföringsskyldige dvs. en juridisk eller fysisk person, medan skattebrottslagen föreskriver att det är den misstänkte dvs. en fysisk person som ska ha blivit föremål för revision. Detta innebär att om beslut om revision har träffat en juridisk person och inte en fysisk, kan den aktuella pre- skriptionsbestämmelsen i skattebrottslagen inte tillämpas.33 har i en begäran till utredningen anfört att preskriptionsbestämmelsen i 14 § första stycket skattebrotts- lagen bör ändras så att bestämmelsen även omfattar juridiska perso- ner som blir föremål för revision av . 1995/96:170 s. 134 f. 33Jfr Hovrätten för , dom , mål nr B 3825-19. formningen av bestämmelsen resulterar i att myndigheten inte kan väcka åtal för försvårande av skattekontroll i vissa fall eftersom brot- tet redan är preskriberat, vilket är problematiskt eftersom denna typ av brott ofta upptäcks . 7.7.2Bestämmelsen om preskription vid försvårande av skattekontroll ska ändras Vårt förslag: Vid beräkning av preskriptionstiden för försvå- rande av skattekontroll ska föreskrivas att det är den bokförings- skyldige eller den uppgiftsskyldige som ska ha blivit föremål för re- vision av från brottet. Därmed omfattas även juridiska personer av bestämmelsen. Preskriptionstiden ska precis som räknas från den dag revisionen beslutades och utifrån de i 35 kap. 1 § angivna tiderna. Uttalanden i förarbetena till de nu aktuella preskriptionsbestäm- melserna tyder på att lagstiftarens intentioner varit att nå enhetliga preskriptionsbestämmelser för bokföringsbrott och försvårande av skattekontroll. Varför lagstiftaren valt olika formuleringar vad gäller själva föremålet för revisionen; den bokföringsskyldige i brottsbalk- en och den misstänkte i skattebrottslagen, framgår inte. Följden blir dock att vid försvårande av skattekontroll föreligger ingen förlängd preskriptionstid om revisionen träffat en juridisk person. Detta kan försvåra lagföringen, särskilt då denna typ av brott ofta upptäcks långt efter det att gärningen har begåtts. Mot bakgrund av uttalanden i förarbetena och med beaktande av vilka följder den nuvarande formuleringen av 14 § första stycket skattebrottslagen medför för lagföringen av försvårande av skattekontroll, anser vi att bestäm- melsen i denna del ska ändras. I 14 § första stycket andra meningen skattebrottslagen ska därför föreskrivas att har den bokförings- skyldige blivit föremål för revision av från brottet, ska tiden för åtalspreskription enligt 35 kap. 1 § brotts- balken räknas från den dag revisonen beslutades. Försvårande av skattekontroll träffar emellertid inte endast bok- föringsskyldiga utan också vissa uppgiftsskyldiga som har skyldighet att föra anteckningar och bevara räkenskapsinformation, se 10 § skattebrottslagen. Exempel på uppgiftsskyldiga är bl.a. skatteupplag Vissa av dessa kan bli föremål för revison, se 41 kap. 3 § skatteförfarandelagen (2011:1244). Även dessa uppgiftsskyldiga bör därför omfattas av den föreslagna ändringen i 14 § första stycket skattebrottslagen. Bestämmelserna om s.k. absolut preskription finns i 35 kap. 6 § . De innebär att förflutit efter brottet, får en påföljd för brottet inte dömas ut även om preskriptionsavbrott har skett genom häktning eller delgivning av åtal enligt reglerna i 35 kap. 1 § . Tiderna för den absoluta preskriptionen är –för de bötesbrott för vilka åtalspreskriptionen är , –för de fall det finns särskilda preskriptionsbestämmel- ser i specialstraffrätten för bötesbrott och för brott där svårare straff än fängelse inte kan följa, och –i övriga fall. På samma sätt som vid åtalspreskription löper tiden för brottet och precis som vid åtalspreskription bestäms preskriptions- tiden efter det svåraste straffet som kan följa på brottet. Bestämmel- sen om absolut preskription är inte tillämplig i förhållande till de brott som anges i 35 kap. 2 § första stycket dvs. de brott som undantagits från preskription. 8.2Regler om absolut preskription behövs även Bestämmelserna om absolut preskription anger den yttersta gränsen för domstolens möjlighet att döma ut en påföljd för en straffbelagd gärning. Den absoluta preskriptionstiden ger därmed en yttersta tidsgräns för hur länge det straffrättsliga ansvaret kan utkrävas. Om den absoluta preskriptionen inte fanns skulle brott där preskriptions- tiden avbrutits genom häktning eller delgivning av åtal inte kunna Den yttersta preskriptionsgränsen skulle då i praktiken bli den misstänktes död. Bestämmelserna om åtalspreskription kom- pletteras därför av bestämmelserna om absolut preskription. De grundläggande skälen för preskription talar för att det utöver åtalspreskription finns en absolut preskriptionstid. Framför allt av effektivitetsskäl finns ett behov av en bortre gräns för hur länge brottsbekämpande myndigheters och rättsväsendets resurser ska an- vända för att hantera äldre brott. Den forensiska och tekniska ut- vecklingen gör visserligen att viss bevisning är beständig , men annan bevisnings tillförlitlighet kan försämras med tiden, t.ex. vittnesbevisning. Även rättssäkerhetsaspekter talar därför för att det som huvudregel finns en bortre gräns för hur länge en gärning ska anses straffbar. Slutligen måste även humanitets- aspekten anses tala för att det ska finnas en bortre gräns även efter att preskriptionshindrande åtgärder har vidtagits, varvid bör hållas i minnet att de allvarligaste brotten helt är undantagna preskription. Detta betyder att det även behövs bestämmelser om absolut preskription som kompletterar reglerna om åtalspreskription. Eftersom det nu föreslås vissa ändringar i regleringen av åtalspre- skription bör även tiderna för den absoluta preskriptionen ses över. 8.3De nuvarande tiderna för absolut preskription bör behållas Vår bedömning: Den absoluta preskriptionstiden bör även fort- sättningsvis vara –för de bötesbrott för vilka åtalspreskriptionen är , –för de fall det finns särskilda preskriptionsbestäm- melser i specialstraffrätten för bötesbrott och för brott där svårare straff än fängelse inte kan följa, och –i övriga fall. Det bör alltså även framöver finnas bestämmelser om absolut pre- skription. Det bör dock övervägas om de preskriptionstider som finns bör ändras. Det blir således fråga om att ta ställning till om tiderna bör förlängas, förkortas eller behållas oförändrade och om antalet tider bör utökas. är den absoluta preskriptionstiden för bötesbrott för vilka åtalspreskriptionen är . Vi har inte funnit skäl att förlänga tiden för åtalspreskription för dessa brott. Det rör sig om mindre allvarliga brott där det ur såväl individual- som allmänpreventiv syn- punkt finns skäl för att lagföringen av gärningspersonen sker omgå- ende. Även för brottsbekämpande myndigheter och rättsväsendet finns det ur effektivitetssynpunkt skäl för att dessa brott beivras re- lativt omgående, så att resurser och tid kan läggas på allvarligare brottslighet. Behovet av att justera denna preskriptionstid minskar också genom möjligheten för domstolen att under vissa förutsätt- ningar avgöra denna typ av mål i den tilltalades utevaro enligt 46 kap. 15 a § rättsgångbalken. I betänkandet Snabbare lagföring – ett snabb- förfarande i brottmål föreslås vidare bl.a. att möjligheten att handl- ägga enklare typer av brottmål i ett snabbförfarande permanentas. Det föreslås också att tillgänglighetsdelgivning införs generellt i brottmål. Tillgänglighetsdelgivning innebär att delgivningsmotta- garen delges en handling, exempelvis stämning, genom att den hålls tillgänglig hos en myndighet, eller på en annan plats som myndig- heten beslutar, från och med en i förväg bestämd tidpunkt. Sådan delgivning får användas om delgivningsmottagaren vid ett personligt sammanträffande eller genom en ljud- och bildöverföring har fått in- formation om sådan delgivning kan komma att användas. Det före- slås vidare att det införs en uttrycklig möjlighet att använda tillgäng- lighetsdelgivning för redan tillgängliga och upprättade handlingar, s.k. omedelbar tillgänglighetsdelgivning. Delgivningssättet kan an- vändas för personer som eftersöks för delgivning av bl.a. de allmänna domstolarna i brottmålsprocessen. Utredningen föreslår också att systemet med strafförelägganden reformeras. Förslagen syftar bl.a. till att brott som är enkla att utreda ska kunna lagföras snabbt och effektivt.1 Mot angiven bakgrund finner vi inte behov av att förlänga den absoluta preskriptionstiden i denna del. Det kan övervägas om än bör införas för denna typ av brott, exempelvis . En treårsgräns skulle dock in- nebära att domstolen endast hade till sitt förfogande för att avgöra ett bötesmål om åtal inte väcktes förrän i slutet av den två- åriga tiden för åtalspreskription, vilket får anses vara i de fall där den tilltalade undanhåller sig förhandling och där målet inte kan avgöras i den tilltalades utevaro. Vi finner sammantaget att en absolut preskriptionstid för bötesbrott för vilka åtalspre- skriptionen är är väl avvägd och bör behållas. I de fall då det finns särskilda bestämmelser om åtalspreskription för bötesbrott i specialstraffrätten, som exempelvis i skattebrottslagen (1971:69), bestäms den absoluta preskriptionstiden enligt 35 kap. 6 § 2 och är då . Enligt samma punkt är den absoluta preskriptionstiden även för de brott där det svår- aste straffet är fängelse i högst . En absolut preskriptionstid för de brott där det svåraste straffet som kan följa på brottet är , innebär exempelvis att om åtal delges först i slutet av tiden för åtalspreskription dvs. efter närmare från brottet, har domstolen att avgöra målet innan det blir föremål för absolut preskription. Om domstolen avgör målet i slutet av tiden för den absoluta preskriptionstiden innebär det att nästa förflutit sedan brottet begicks. Detta torde dock vara ovanligt, men kan aktualiseras t.ex. i samband med att den misstänkte lämnat landet för . Som framkommer av avsnitt 7.3 har vi inte funnit behov av att förlänga tiden för åtalspre- skriptionen för dessa typer av brott. Den nuvarande bestämmelsen har också funnits och är väl etablerad. Behov av att förlänga den absoluta preskriptionstiden utöver för dessa typer av brott som bl.a. innefattar misshandel, stöld och skadegör- else, har inte framkommit. Effektivitetsskäl talar också för att brottsbekämpande myndigheters och rättsväsendets resurser inte används för att utreda eller lagföra denna typ av brott. Skäl att förlänga den absoluta preskriptionstiden i denna del har därmed inte framkommit. Det kan möjligen tyckas att den nuvarande preskriptionstiden för denna typ av brott är väl lång, särskilt då vissa av dessa brott troligen kan komma att omfattas av ett snabbförfarande i brott- mål, se betänkande Snabbare lagföring – ett snabbförfarande i brott- mål (SOU 2021:46) och avsnitt 7.3. Detta innebär dock inte att den nuvarande preskriptionstiden måste ändras. Bland de brott som om- fattas av denna preskriptionstid finns det bl.a. olika brott mot per- son, det får därför anses rimligt att tiden för den absoluta preskrip- tionstiden är längre. Vi finner sammantaget att en absolut preskrip- tionstid för brott där det svåraste straffet är fängelse i högst är väl avvägd och bör bestå. För de fall det finns särskilda bestämmelser om åtalspreskription för bötesbrott i specialstraffrätten är den absoluta preskriptions- tiden också . Enligt exempelvis 14 § skattebrottslagen in- träder åtalspreskription för vissa skattebrott tidigast från brottet. Dessa brott kan därför inte omfattas av den kortare tiden för absolut preskription som föreskrivs för andra bötes- brott. Inte heller i denna del har det framkommit skäl för att ändra den nuvarande regleringen. Den absoluta preskriptionstiden bör därför även i detta avseende bestå. För de brott där det svåraste straffet är fängelse är den absoluta preskriptionstiden . Bestämmelsen är dock inte tillämplig på de brott som räknas upp i 35 kap. 2 § första stycket dvs. de brott som är undantagna från preskription. För det fall någon som inte fyllt begår ett sådant brott som inte är föremål för preskription gäller dock bestämmelsen om absolut pre- skription, se 35 kap. 2 § andra stycket. I propositionen Slopad straff- rabatt för unga myndiga vid allvarlig brottslighet (prop. 2021/22:17) föreslås att åldersgränsen i 35 kap. 2 § andra stycket ska sänkas och att de brott som undantas från preskription ska preskriberas endast om brottet har begåtts av någon innan han eller hon fyllt . För- slaget behandlas av . Den längsta tiden för absolut preskription är . Det är och om inte anses tillräcklig, är det svårt att se att någon tid skulle vara det. Efter en sådan gör sig skälen för preskription starkt gällande, även om det finns forensisk och teknisk bevisning till stöd för åtalet. Tillförlitligheten av annan bevisning kan försämras med tiden och det kan vara svårt för den tilltalade att efter så finna bevisning till stöd för sin sak. Rättssäkerhets- aspekter talar därför för att inte förlänga den absoluta preskriptions- tiden i denna del. Även ovannämnda effektivitetsskäl och humani- tetsaspekter talar emot en förlängning i detta fall. Skäl att förlänga den absoluta preskriptionstiden anser vi därmed inte föreligga. Frågan blir då om det finns skäl att justera den absoluta preskrip- tionstiden i denna del på annat sätt. Eftersom den absoluta pre- skriptionen kompletterar åtalspreskriptionen, följer preskriptions- tiderna för dessa institut varandra. Det har inte framkommit några skäl att ändra på denna balans. Då vi inte har funnit skäl att ändra de nuvarande tiderna för åtalspreskription i dessa avseenden, ser vi där- för som utgångspunkt inte heller anledning att ändra tiden för den absoluta preskriptionen.