sou · H9B328 · 2021-04-30 00:00:00 — Det är också en slutsats som dragits i många andra länder. 7.3.2Såväl statssom privatägda föremål ska kunna skyddas Utredningens förslag: Lagen ska vara tillämplig oavsett vem som är utlånare. Utredningen har haft till uppgift att överväga om endast statsägda föremål ska omfattas av lagen eller om lagen också ska vara tillämplig på inlån av privatägda föremål. En stor del av de föremål som kan vara av intresse för svenska utställningsarrangörer att låna in från utlandet ägs eller förfogas över av utländska stater. Att lagen ska vara tillämplig vid inlån av statsägda föremål är därför klart. Utöver statsägda föremål är det även vanligt att svenska utställningsarrangörer lånar in föremål från utländska privata aktörer så som museer, stiftelser, gallerier och andra; såväl privatpersoner som juridiska personer. För att svenska utställningsarrangörer ska ges bättre förutsättningar att konkurrera om internationellt eftertraktade kulturföremål är det i allra högsta grad önskvärt att en lag omfattar alla utlånare som förekommer på marknaden/i branschen. Frågan är om det finns anledning att precisera vem som kan vara utlånare när det är frågan om en juridisk person. I andra länder finns det i respektive lands nationella lagstiftning definitioner av, och benämningar på, olika juridiska personer som inte utan vidare går att överföra till svenska förhållanden. Vad som konstituerar en juridisk person och hur en sådan är organiserad skiljer sig åt mellan olika länder. Det innebär att det inte är möjligt att uttryckligen ange i en lag vilka juridiska personer som kan utgöra utlånare. Det ska inte heller för lagens tillämpning behöva ha någon betydelse vilken nationalitet föremålets ägare eller den som annars har förfoganderätten över det har, eller i vilken stat denne har sitt hemvist. Immuniteten ska alltså vara knuten till föremålet i sig och frikopplat från den som är ägare till det eller annars har förfoganderätten över det. Innebörden av det är bl.a. att utlåningen av föremålet till inte ska kunna få någon rättslig betydelse. Ingen ska med andra ord kunna rättsligt utnyttja det förhållandet att föremålet tillfälligtvis befinner sig i i ett särskilt syfte. Det bör gälla oavsett vilken nationalitet eller hemvist ägaren (eller motsvarande) har. I flera länder kan någon med hemvist i landet eller medborgarskap där inte vara ägare till ett föremål som beviljas immunitet. Det finns enligt utredningens bedömning ingen anledning att på ett sådant sätt diskriminera ett föremål som har en svensk ägare, så länge som föremålet är hemmahörande i ett annat land. hindrar just kravet på att föremålet ska vara hemmahörande – dvs. stadigvarande placerat – i ett annat land att lagen används i ett otillbörligt syfte. Ett i hemmahörande föremål ska inte kunna erhålla immunitet genom att placeras utomlands för att därifrån lånas in till . I ett sådant fall kan det givetvis inte bli aktuellt med immunitet. Enligt utredningens bedömning finns det sammanfattningsvis inte några skäl som motiverar att det ställs upp några specifika krav på vem som kan vara utlånare. 7.3.3Immunitet enligt lagen ska avse utställningsföremål Utredningens förslag: De föremål som ska kunna skyddas enligt den särskilda immunitetslagen ska inte behöva ha några särskilda egenskaper eller vara av viss art eller kvalitet. Föremålen ska i lagen benämnas utställningsföremål. Föremål – vad är det? I direktivtexten (liksom i den hittillsvarande framställningen) förekommer omväxlande uttrycken ”föremål”, ”kulturföremål” och ”utställningsföremål”. Det finns inte någon anledning att anta att dessa olika benämningar skulle ha någon skiftande innebörd. Nyckelordet är ordet ”föremål”. Det ordet har inte någon allmänt vedertagen juridiskt preciserad innebörd. Närmast till hands ligger det juridiska begreppet ”lösa saker” (”lösöre”) som avser sådan egendom som inte är fast egendom utan lös egendom av sådant som kan vara föremål för besittning i någon form. Det är med andra ord fråga om fysiska saker som går att ”ta på”. Fast egendom (fastigheter) skulle med den begreppsanvändningen inte kunna utgöra ett föremål. Detsamma gäller immateriell egendom. Immateriell egendom är vanligen rättigheter av olika slag (upphovsrätt, patenträtt m.m.). Det är alltså rättigheter som har (eller kan ha) ett föremål som objekt, men rättigheten som sådan (till objektet) är inte något föremål. Inte heller de rättigheter som är knutna till ett värdepapper (i vid bemärkelse), som är lös egendom, anses vara ”lösa saker”. Rättigheter och skyldigheter knutna till skuldebrev, aktiebrev med mera är också rättsligt reglerade på ett annat sätt än lösa saker. Även om värdepapper är lös egendom som kan vara föremål för besittning anses de rättigheter och skyldigheter som dessa papper bär inte vara lösa saker och skulle i så fall inte heller anses som föremål i detta sammanhang. Ett värdepapper kan dock i vissa fall i sig ha ett värde som föremål bortsett från de rättigheter och skyldigheter som kan uttryckas på pappret. I det avseendet är det rimligt att anse pappret vara ett föremål. Den rättsliga regleringen av värdepapper visar också prov på denna dualism, dvs. att pappret i sig som fysiskt gripbart föremål i vissa fall har juridisk betydelse, medan det i andra fall enbart är textens innehåll på pappret som har juridisk relevans. Att i en lagreglering som syftar till att skydda från utlandet inlånade föremål från olika slag av processuella åtgärder använda uttrycket ”föremål”, eller ett uttryck där det ordet ingår, borde inte föra med sig några avgränsningsproblem. Uttrycket omfattar i grunden egendom av alla slag, förutom fast egendom och immateriella rättigheter. De båda sistnämnda egendomsslagen lär inte bli föremål för utställning. Kulturföremål – vad är det? Nästa fråga är vad som avses, eller kan avses, med uttrycket ”kulturföremål”. Det begreppet finns definierat såväl i svensk lag som i olika internationella instrument. Vi återkommer till det, men först några allmänna reflexioner. I grund och botten betyder ordet kultur ungefär ”odling”. Det handlar på så vis om att människan på något sätt påverkar naturen och naturliga förlopp. Människan sår, vårdar uppväxtprocessen och skördar resultatet. Det är i ursprunglig mening en kulturgärning. Som begrepp har dock ”kultur” avlägsnats från denna ursprungliga, snäva, betydelse och kommit att stå för mycket mer och mycket annat. Någon allmängiltig och enhetlig definition av begreppet ”kultur” finns inte och det är med all säkerhet omöjligt att ge en definition av begreppet som skulle kunna vinna allmän acceptans. En grundläggande avgränsning är ändå möjlig att ställa upp och det är åtskillnaden mellan ”kultur” och ”natur”. Naturliga förlopp, där människan inte alls är involverad, är inte kulturgärningar. Föremål i naturen, t.ex. vilt växande träd och blommor, är inte kulturföremål. ”Kultur” är ett uttryck för någon form av mänsklig verksamhet och kulturföremål något som är skapat eller bearbetat av människan. Det nu sagda är i vart fall en allmänt vedertagen utgångspunkt. Med denna bestämning av begreppet ”kulturföremål” utesluts naturföremål. Det innebär t.ex. att de stenar från månen som finns på olika museer, främst i , inte faller under begreppet kulturföremål. Men det är inte svårt att föreställa sig att sådana stenar skulle kunna lånas in från ett land (till exempel ) för att ställas ut i inom ramen för en utställning på något museum här. Om man genom lagstiftning skapar immunitet för ”kulturföremål” skulle dessa stenar riskera att inte omfattas av lagens tillämpningsområde. Å andra sidan finns det exempel på att även sådana föremål skulle kunna omfattas av begreppet kulturföremål. om åtgärder för att förbjuda och förhindra olovlig införsel, utförsel och överlåtelse av äganderätten till kulturegendom finns en definition av kulturföremål/kulturegendom där första punkten lyder, ”sällsynta samlingar av och prov på zoologins, botanikens, mineralogins och anatomins områden samt föremål av paleontologiskt intresse”. Den definitionen träffar alltså vad som egentligen är att betrakta som naturföremål. svårigheterna med att finna en träffsäker och mer avgränsad definition av vad som kan utgöra ett kulturföremål. Det kan också påpekas att t.ex. verktyg, maskiner m.m. som ställs ut på en industrimässa är – med den gjorda bestämningen – att anse som kulturföremål; de är åstadkomna av människan. Avsikten är dock inte att sådana föremål ska kunna få ett immunitetsskydd. Men det ställningstagandet är i grunden betingat av att sammanhanget då är kommersiellt. Ett sådant föremål i sig skulle, om det ställs ut i ett annat sammanhang, kunna omfattas av ett beslut om immunitet. Detta för tankarna vidare till om det finns skäl att ställa upp något särskilt kvalitetskrav för att föremål ska få betecknas som kulturföremål. Ska det krävas att det är ett visst slag av föremål? Ska ett sådant föremål ha vissa egenskaper? Eller ska det krävas att föremålet i fråga har en, för att låna ett upphovsrättsligt begrepp, viss verkshöjd? Begreppet ”kulturföremål” har diskuterats och använts i ett flertal sammanhang. 8 I och rådets förordning (EU) 2019/880 av om införsel och import av kulturföremål definieras ”kulturföremål” i artikel 2 på följande sätt. ”Med kulturföremål avses varje föremål som är av betydelse för arkeologin, förhistorien, historien, litteraturen, konsten eller vetenskapen”. Till det knyts i en bilaga en förteckning över sådana föremål. I Unidroitkonventionen av definieras i artikel 2 kulturföremål som ”sådana föremål som av religiösa eller profana skäl är av betydelse för arkeologin, förhistorien, historien, litteraturen, konsten eller vetenskapen och som kan hänföras till någon av de kategorier som anges i bilagan till denna konvention”. Vid införlivandet i av konventionen definierades kulturföremål i 7 kap. 2 § kulturmiljölagen ordagrant enligt konventionstexten med undantag av att orden ”religiösa eller profana skäl” fick utgå såsom obehövliga och onödigt tyngande.9 Den definitionen angavs gälla vid tillämpningen av 7 kap. (och 8 kap.) kulturmiljölagen. I 6 kap. 2 § kulturmiljölagen definierades , att gälla vid tillämpningen av det kapitlet, ett kulturföremål som ett föremål som ”betraktas som en nationell skatt av konstnärligt, historiskt eller arkeologiskt värde enligt lagar eller administrativa förfaranden som är förenliga med artikel 36 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt”. 8Se även definitionen av kulturegendom i artikel 1 i Konventionen om skydd för kulturegendom i händelse av väpnad konflikt jämte tilläggsprotokoll, (SÖ 1985:7). 2010/11:83 s. 31. Exemplen visar med önskvärd klarhet att det är förenat med avsevärda svårigheter att använda begreppet ”kulturföremål” i någon avgränsande betydelse på ett operativt gångbart sätt. Även en ambitiöst upprättad definition riskerar att lämna föremål som lånas in till för att ställas ut här utanför definitionen. Om begreppet ”kulturföremål” används i en särskild lag utan någon definition finns en viss risk för att en tillämpare skulle titta på definitioner som används i andra sammanhang (se exemplen ovan), vilket skulle kunna vara olyckligt. Det är inte svårt att inse problemen med att i en lagreglering (med de krav på precisering som där ställs) finna en tillämpbar definition som är tillfredsställande i detta sammanhang. nämnda osäkerheter och risker skulle direkt motverka syftet med en särskild immunitetslag för inlånade kulturföremål. I en särskild lag bör därför benämningen ”kulturföremål”, med eller utan en vidhängande definition, inte användas. Utställningsföremål – ska det vara! Ett utställningsföremål kan helt enkelt vara ett föremål som ställs ut. Den benämningen säger inget om att föremålet ska ha vissa egenskaper, vara av visst slag eller av viss kvalitet eller liknande. Däremot säger benämningen att föremålet i fråga ska användas på ett visst bestämt sätt, närmare bestämt att det ska ställas ut. I den finländska lagen används också uttrycket utställningsföremål utan någon särskilt preciserad definition vad gäller föremålets egenskaper. I den finländska lagen ställs det dock uttryckligen krav på att föremålet ställs ut på en utställning som är konstnärligt eller kulturhistoriskt betydande eller som kan anses vara viktig med tanke på det internationella kulturutbytet, för att omfattas av lagen. Det är utredningens uppfattning att de flesta föremål som lånas in till för att ställas ut här, ställs ut på en utställning som är av det slag som anges i den finländska lagen eller i vart fall viktig för det internationella kulturutbytet. Utredningen gör emellertid bedömningen att det inte är nödvändigt att ställa upp några särskilda krav på att utställningen ska vara av visst slag. Det kan till och med hävdas att det inte är önskvärt. Av allt att döma skulle det också vara förenat med avsevärda svårigheter att finna några lämpliga kriterier för de bedömningar som i så fall kan behöva göras. Med utställning förstås rent allmänt att utställda föremål görs tillgängliga för allmänheten, vilket är själva syftet bakom utredningens uppdrag. Det är sådana föremål – oavsett dess egenskaper, art eller kvalitet – som är skyddsvärda och som bör omfattas av en immunitetslag. Det är inte heller nödvändigt att förse ”utställningsföremål” med någon preciserad definition inriktad på föremålet i sig i en immunitetslag. Föremålet i sig saknar intresse. Det är i stället användningen av föremålet som är intressant, dvs. att det ska ställas ut för offentlig visning här i . Genom att använda begreppet utställningsföremål, med en definition knuten till användningen av föremålet, får lagen det breda tillämpningsområde som ligger i linje med det syfte som direktiven uttrycker. tydliggörs även att det ska vara fråga om föremål som lånas in i syfte att ställas ut och därigenom göras tillgängligt för allmänheten (se vidare nästa avsnitt). För de aktörer som ska tillämpa lagen ska begreppet inte heller behöva lämna något utrymme för tolkningsproblem vid tillämpningen. De föremål som ska kunna skyddas enligt en immunitetslag ska därför i lagen benämnas utställningsföremål och ges en definition som knyter an till den tillfälliga användningen av föremålet. 7.3.4Föremålet ska visas på en offentlig utställning Utredningens förslag: För att beviljas immunitet ska ett utställningsföremål som lånas in tillfälligt till ställas ut på en offentlig utställning. Ett beslut om immunitet får inte meddelas om det finns skäl att anta att utställningsföremålet bjuds ut till försäljning i eller att det används i kommersiellt syfte på något annat motsvarande sätt. I närmast föregående avsnitt uttalade utredningen att benämningen ”utställningsföremål” bör användas i den lag som ska föreslås. Som det utrycks där ger benämningen i sig besked om att de föremål som kan beviljas skydd enligt lagen befinner sig i för att ställas ut; inte av någon annan anledning. För att omfattas av lagens skydd är den uttalade avsikten att lånet ska ha ett utställningssyfte. Utställningssyftet kan ställas mot ett kommersiellt syfte med inlånet. Är syftet med ett inlån av ett föremål kommersiellt ska lagen inte erbjuda ett sådant föremål något skydd. Ett föremål som förs in i landet för att auktioneras ut, ställas ut på en mässa eller på något annat sätt saluföras eller exponeras i försäljningssyfte, ska inte omfattas av lagens tillämpningsområde. Det kan även förekomma att en aktör lånar in ett utländskt föremål för att ställa ut det som ett led i ett kulturutbyte och också i syfte att saluföra föremålet. Det är då fråga om dubbla syften med inlånet. Avsikten är inte att ett sådant dubbelt syfte ska innebära att föremålet i fråga beviljas en processuell immunitet. Det bör därför framgå av lagen att ett beslut om immunitet inte får meddelas om det finns skäl att anta att utställningsföremålet i utbjuds till försäljning eller att det används i kommersiellt syfte på något annat motsvarande sätt. Det innebär bl.a. att immunitet inte bör komma i fråga för det fall föremålet efter utställningens avslutande ska bli kvar i för att här bjudas ut till försäljning. Flertalet offentliga utställningar har ofta någon form av kommersiella inslag. Det kan handla om att det är avgiftsbelagt att besöka utställningen eller att det går att köpa utställningsrelaterade produkter i anslutning till utställningen, så som vykort, planscher eller böcker. Det förhållandet att utställningen omgärdas av olika kommersiellt betonade aktiviteter behöver inte innebära att det inlånade föremålet anses vara här i landet i ett sådant syfte. Det är i dessa fall inte heller själva föremålet i sig som ska utbjudas till försäljning. Det kan uttryckas som att utställningen mycket väl kan vara förenad med kommersiella aktiviteter av olika slag, men inte föremålet i sig. Sammanfattningsvis ska ett beslut om immunitet inte kunna meddelas om avsikten är att föremålet här i landet ska bjudas ut till försäljning eller på annat sätt vara här i landet helt eller delvis i ett kommersiellt syfte. Omvänt uttryckt är det icke-kommersiella utställningssyftet en förutsättning för att immunitet ska kunna beviljas. Genom att ställa ut föremålet på en offentlig utställning ges allmänheten möjlighet att ta del av föremålet. Något krav på formen eller platsen för utställningen behöver inte uppställas i lagen. Det innebär t.ex. att utställningen inte nödvändigtvis måste arrangeras i den inlånande institutionens ordinarie lokaler. Som tidigare framgått har utredningen valt att använda begreppet ”utställningsföremål” i lagen utan att ställa upp något kvalifikations- eller kvalitetskrav på själva föremålet. Det innebär att föremålet i sig och dess egenskaper inte är något avgörande kriterium. I stället är det syftet med inlånet, dvs. att det inlånade föremålet ska ställas ut i , som är avgörande. Det är därför tillräckligt – men också nödvändigt – att det i lagen anges att det ska vara frågan om ett utställningsföremål, dvs. ett föremål som ska ställas ut och därigenom göras tillgängligt för en bredare krets. Det är emellertid inte nödvändigt att ställa upp några krav på att utställningen som sådan ska vara av visst slag eller viss ”kvalitet”. Av en särskild immunitetslag bör det alltså framgå att det är en förutsättning för immunitet att föremålet lånas in tillfälligt till för att ställas ut här för offentlig visning. Med det menas, i likhet med vad som gäller i andra sammanhang, att visningen ska vara tillgänglig för allmänheten. Utredningens bedömning är att det inte är behövligt att i en särskild immunitetslag närmare ange vad som i sammanhanget avses med offentlighet. Inom ramen för den prövning som enligt lagen bör ske i det enskilda fallet bör sökanden lämna uppgifter som gör det tämligen lätt att konstatera att det inte är frågan om någon privat visning endast tillgänglig för en begränsad krets. Avslutningsvis ska det påpekas att inlån av föremål i vetenskapligt syfte eller i syfte att restaurera, granska, avgöra proveniens eller värdera föremål inte bör omfattas av en immunitetslag, vilket är möjligt i vissa länder (se 6 kap.). Det följer redan av direktiven att utredningen inte ska överväga något sådant. Det kan ändå framhållas att det enligt utredningens bedömning inte finns något behov – i vart fall inte något större – av immunitet i dessa fall. En sådan utlåning är normalt sett inte heller offentlig och når inte kännedom bland en större krets. Risken för ”fientliga” försök att i sådana fall med rättsordningens hjälp ta föremålet i anspråk måste därför bedömas som mycket liten. 7.3.5Vad avses med lån? Utredningens förslag: Lagen ska vara tillämplig på utställningsföremål som normalt är hemmahörande i ett annat land än och som lånas in till för att ställas ut här . Ordet ”lån” betyder i vardagligt språkbruk att man får inneha och/ eller använda någon annans egendom utan att behöva betala för det. Om man betalar för det kallas det i stället vanligen för ”hyra”. Med ”lån” avses det sagda, dvs. att vederlagsfritt inneha och/eller använda ett bestämt föremål. Avsikten här är att lån (eller inlån) inte ska ha någon avgränsad och närmare preciserad juridisk betydelse. Med ”lån” i nu aktuellt sammanhang avses inte annat än att ett visst föremål ställs till en i verksam utställningsarrangörs förfogande. Det är med andra ord frågan om ett tidsbegränsat användande av ett föremål för ett visst ändamål (utställning). Om detta är förenat med att utställaren betalar ersättning för användandet är inte av intresse. Inlån kan ske mot vederlag eller vara vederlagsfritt. Båda fallen bör omfattas av lagen. Avgörande är i stället att lånet ska tjäna ett bestämt ändamål; det lånade föremålet ska ställas ut. Det är med andra ord det sätt på vilket föremålet används det befinner sig i som är av relevans, inte vilka juridiska villkor ut- och inlånare kommit överens om för att ställa föremålet till utställarens förfogande. Föremålet ska vara hemmahörande utomlands Av avgörande betydelse är också att föremålet normalt är hemmahörande utanför . Det innebär att föremålet normalt ska befinna sig i något annat land än . I samband med det finns det anledning att här påpeka att det skydd som lagen ska erbjuda är av temporärt slag. Det ska gälla endast , dvs. som föremålet i samband med en utställning befinner sig i . 7.3.6Vad avses med processuella åtgärder och skydd mot sådana åtgärder? Utredningens förslag: Ett beslut om immunitet enligt lagen innebär att ett utställningsföremål inte får ianspråktas i ett rättsligt förfarande i . Immuniteten utgör ett skydd mot alla slags processuella och exekutiva åtgärder som finns tillgängliga i och som innebär någon form av ianspråktagande. Om utställningsarrangören skulle förlora besittningen till föremålet ska dock rättsliga åtgärder utan hinder av ett meddelat beslut om immunitet kunna vidtas för att återställa besittningen. En betydelse av uttrycket ”process” är såväl i som internationellt ”rättegång”. Ett annat allmänt betonat uttryck för detta är ”rättsligt förfarande”. Inom ramen för ett sådant förfarande kan, som redogjorts för, ett stort antal åtgärder av olika slag vidtas. Det rör sig om olika åtgärder för att driva förfarandet framåt och förbereda målet eller ärendet för ett slutligt avgörande. Av större intresse är att sådana förfaranden kan mynna ut i slutliga avgöranden som innebär att egendom tas i anspråk på något sätt. Det kan dessutom förekomma att egendom tas i anspråk förfarandet pågår eller att ianspråktagande åtgärder vidtas redan innan förfarandet har inletts. Det kan alltså inom ramen för ett rättsligt förfarande komma i fråga ett mycket stort antal olika åtgärder som innebär att ett föremål berörs genom att det direkt eller indirekt i varierande mån tas i anspråk (se 3 kapitlet). Det förekommer nationellt och internationellt att åtskillnad görs mellan judiciella och exekutiva förfaranden och åtgärder. Det förra innebär förenklat att det avgörs vem som har rätt i en viss tvist. Den rätten kan t.ex. en domstol i ett domslut slå fast på visst sätt. För att i nästa steg kunna förverkliga den fastslagna rätten finns det vanligen i nationell rätt ett exekutivt förfarande att tillgå. Inom ramen för det förfarandet kan man tvångsvis verkställa vad som judiciellt har bestämts. Såväl ett judiciellt som ett exekutivt förfarande är att se som ett processuellt förfarande. Såväl åtgärder vidtagna inom ett först- nämnt som ett sistnämnt förfarande är att se som processuella åtgärder. Annorlunda uttryckt är det frågan om alla åtgärder som kan förekomma inom ramen för rättsenliga förfaranden och som kan beröra egendom av något slag är att betraktas som processuella förfaranden respektive processuella åtgärder. Med den bestämningen utesluts egentligen enbart illegala åtgärder. När det här talas om att inlånad egendom under vissa förutsättningar ska få immunitet mot processuella åtgärder är det denna vida bestämning av begreppet ”processuella åtgärder” utredningen avser.