sou · H9B361 · 2021-06-30 00:00:00 — Kravet på synnerliga skäl innebär att de personer som omfattas av bestämmelsen som utgångspunkt inte ska utvisas, men att utvisning ändå kan ske om det föreligger särskilda omständigheter som, vid en helhetsbedömning, medför att skälen för utvisning väger över. Be- stämmelsen har motiverats med att det i något skede bör finnas en punkt där en utlänning ska ha rätt att känna trygghet i . (Se prop. 1993/94:159 s. 16 och NJA 2019 s. I förarbetena är det framför allt karaktären på den brottslighet som aktualiserat utvisningsfrågan som anges som exempel på vad som kan utgöra synnerliga skäl. Om brottsligheten är särskilt allvar- lig, kan det alltså vara ett skäl att göra avsteg från den angivna utgångspunkten. Sådan särskilt allvarlig brottslighet kan, enligt för- arbetena, vara brott mot person som mord och dråp, brott som innefattar svåra integritetskränkningar, organiserad brottslighet där gärningsmännen systematiskt skaffar sig ekonomisk på en- skildas eller samhällets bekostnad samt brottslighet som medför stora skadeeffekter, till exempel grovt narkotikabrott och grov narkotikasmuggling. Omständigheterna i det enskilda fallet måste dock alltid beaktas. (Se prop. 1979/80:96 s. 63 och NJA 2019 s. Är det fråga om återfall i brott kan det bidra till att synnerliga skäl bedöms föreligga. Det beror då ofta på att den samlade brottslig- heten – sedd – framstår som så särskilt allvarlig att utlän- ningen inte bör vara skyddad mot utvisning. Huruvida det nya brot- tet i sig är särskilt allvarligt behöver då inte ha någon avgörande bety- delse. (Se NJA 2019 s. 316 samt jfr NJA 1980 s. 769 och NJA 1981 s. Vid prövningen av om det finns synnerliga skäl ska hänsyn också tas till utlänningens personliga förhållanden. Samma omständigheter som enligt 8 a kap. 2 § utlänningslagen ska beaktas varje gång en fråga om utvisning för brott aktualiseras får då betydelse. Förutsättningarna för utvisning på grund av brott ningen har stark anknytning till krävs det därmed, typiskt sett, allvarligare brottslighet för att utvisning ska kunna ske. Det motsatta gäller om anknytningen är svag, såsom när utlänningen lever utanför det reguljära svenska samhället eller när han eller hon annars har visat en bristande vilja att etablera sig här. I de senare fallen kan även inte fullt så allvarlig brottslighet motivera utvisning. (Se NJA 2019 s. Ett exempel på det sistnämnda ger rättsfallet NJA 1981 s. 426 som gällde en finsk medborgare som vid upprepade tillfällen dömts för tillgreppsbrott. Med hänsyn till mannens svaga anknytning till och hans oordnade förhållanden här bedömde HD att det förelåg synnerliga skäl för utvisning. I såväl NJA 1980 s. 725 som NJA 1981 s. 1246 medförde däremot utlänningens starka anknytning hit att kravet på synnerliga skäl inte ansågs uppfyllt, trots att brotten var allvarligare. fall var det fråga om en tunisisk medborgare som dömdes för våldtäkt. Utöver att mannen hade visats i när åtal väcktes beaktade HD att han var tillsammans med en kvinna i , hade två barn här, levde under i huvudsak ordnade förhållanden samt hade en relativt sett ringa brottshistorik. fall upphävde HD hovrättens beslut om utvisning av en marockansk medborgare som hade gjort sig skyldig till grovt narkotikabrott. HD tog fasta på att mannen, som hade vistats i , hade ett stadig- varande förhållande och fast arbete här, goda kunskaper i svenska samt inga kända kvarvarande förbindelser med hemlandet. Den som har vistats eller varit bosatt i så länge att han eller hon når över den tröskel som anges i 3 § får alltså ett väsentligt starkare skydd . Vistelsetidens längd bör sedan ges ökad betydelse allt eftersom tiden går. En mycket lång vistelsetid i kan således medföra att synnerliga skäl inte föreligger, trots att skälen för utvisning i sig är betydande. (Se NJA 2019 s. 544 och NJA 2019 s. 316 samt de rättsfall som redogörs för i det följande.) De olika faktorer som har betydelse för frågan om det finns synnerliga skäl för utvisning måste emellertid alltid värderas och vägas mot varandra i en helhetsbedömning i det enskilda fallet. I rättsfallen NJA 2005 s. 283 och 2009 s. 300 har HD prövat frågan om synnerliga skäl föreligger när utlänningen varit bosatt i . I det förra fallet hade utlänningen, som återfallit i grov narkotikabrottslighet, bott i i drygt 20 år Förutsättningarna för utvisning på grund av brott när åtal väcktes. Därtill hade han en 15-årig dotter här som han hade del i vårdnaden om. Enbart hänsynen till dotterns kontakt med fadern ansågs inte tillräckliga för att utvisning skulle underlåtas. Mot bakgrund av att fadern hade vistats i mycket och till- bringat hela sitt vuxna liv här och i , ansågs dock omstän- digheterna sammantagna vara sådana att det inte förelåg synnerliga skäl att utvisa honom. Även fall talade såväl brottslighetens straffvärde, fängelse , som risken för återfall ibrott för att utvisning skulle ske. Eftersom utlänningen varit bosatt iSverige fann HD emellertid att kravet på synnerliga skäl inte var uppfyllt. HD uttalade därvid att när en utlänning har varit bosatt i under så avsevärd tid som den aktuella måste utgångspunkten vara att han eller hon, även när återfallsrisk före- ligger, ska ha rätt att ha tryggheten att få stanna här, om inte alldeles speciella omständigheter talar för att utlänningen ska utvisas ur landet. I rättsfallet NJA 2019 s. 316 prövade HD frågan om synnerliga skäl förelåg när utlänningen, som vistats i med permanent uppehållstillstånd , hade gjort sig skyldig till våldtäkt. HD slog fast att i fall när den faktiska vistelsetiden är mer än dubbelt så lång som den som krävs för att 3 § ska vara tillämplig, bör skälen vara särskilt starka för att utvisning ska få ske. HD konstaterade vidare att våldtäkt är en typ av brott som innebär en svår integritets- kränkning för målsäganden och därmed är av det slag som kan moti- vera ett avsteg från utgångspunkten att utvisning inte ska ske. Straff- värdet för den aktuella våldtäkten, fängelse, ansågs dock inte så högt att det ensamt motiverade ett avsteg. HD framhöll emellertid att ett straffvärde på denna nivå kan vara tillräckligt om brottet utgör ett återfall eller är ett uttryck för ett asocialt levnads- sätt eller om utlänningen har en mindre påtaglig anknytning till det svenska samhället. I detta fall hade utlänningen visserligen tidigare gjort sig skyldig till brott, men dessa hade endast föranlett böter. Utredningen i målet gav inte heller stöd för något egentligt asocialt levnadssätt. Vidare hade utlänningen under större delen av sin tid i haft sysselsättning och han talade svenska förhållandevis väl. Trots att han saknade familj i bedömdes därmed hans an- knytning hit inte som särskilt svag. Vid en samlad bedömning av omständigheterna fann HD att det inte förelåg synnerliga skäl för utvisning. Två ledamöter var skiljaktiga och ansåg att brottets karak- Förutsättningarna för utvisning på grund av brott tär och allvar vägde så mycket tyngre än de omständigheter som talade mot utvisning att kravet på synnerliga skäl var uppfyllt. Exempel på fall när brottsligheten bedömts vara så allvarlig att synnerliga skäl ansetts föreligga trots stark eller viss anknytning till ger rättsfallen NJA 1991 s. 766 (bl.a. två mordförsök), NJA 1993 s. 68 (grovt sexuellt utnyttjande av underårig), RH 1996:132 (grov misshandel, grovt olaga tvång och olaga frihetsberövande m.m.), RH 2000:18 (bl.a. mordbrand som riktat sig mot utlänningens söner) och RH 2002:42 (grov misshandel, olaga hot och övergrepp i rättssak samt tidigare dömd för grov brottslighet). 3.4.7Utlänningar som kom till som barn Enligt 8 a kap. 3 § andra stycket gäller ett förbud mot utvisning av den som kom till innan han eller hon fyllde och hade vistats här när åtal väcktes. Bestämmelsen motiverades i förarbetena med att den som kom- mit hit som barn eller som har fått större delen av sitt liv präglat av förhållandena i , inte bör avlägsnas härifrån på grund av brott. Detta framhölls redan i samband med tillkomsten av utlän- ningslag, men någon uttrycklig bestämmelse härom togs inte in i lagtexten förrän den nuvarande bestämmelsen infördes genom lag- ändringar 1985. Det bedömdes då som angeläget att klarlägga att denna tolkningsregel var avsedd att gälla oberoende av vilket brott det var fråga om samt att det borde vara tillräckligt att den det gäller har vistats här sedan ungdomsåren. Förbudet mot utvisning av den som omfattas av bestämmelsen är alltså absolut. (Se prop. 1979/80:96 s. 63 och prop. 1983/84:144 s. 115 f.) Utlänningens ålder är normalt sett känd för domstolen. kan det dock råda oklarheter på denna punkt. När utlänningen i ett sådant fall hade vistats här när åtal väcktes, bör krävas att det är klarlagt att utlänningens ålder vid ankomsten till inte utgör hinder mot utvisning. Med andra ord ska det genom ut- redningen stå klart att utlänningen hade fyllt för att utvisning ska få ske. (Jfr NJA 2016 s. 719. Se även RH 2017:26.) Även beträffande den som utan att uppfylla förutsättningarna i 8 a kap. 3 § andra stycket har kommit till som ung och fått Förutsättningarna för utvisning på grund av brott större delen av sitt liv präglat av förhållandena här bör stor restrik- tivitet iakttas i fråga om utvisning. I ett sådant fall torde nämligen kravet på synnerliga skäl i paragrafens första stycke endast i undan- tagsfall vara uppfyllt. (Se prop. 1983/84:144 s. 115 f., NJA 2005 s. 283 och NJA 2019 s. Som berörts ovan medför också an- knytningsregeln i 8 a kap. 2 § att det inte bör komma i fråga att utvisa ett barn som har sina föräldrar i (se avsnitt 3.4.5). I rättspraxis finns dock exempel på fall där utvisning skett trots att utlänningen kommit till . Ett sådant är NJA 1983 s. 131 där en etiopisk medborgare hade kommit till och varit bosatt här i ungefär när åtal väcktes. Han dömdes för flera fall av våldsbrott, däribland ett försök till dråp. Till detta kom att mannen levt här under oordnade förhållanden med upprepad kriminalitet, särskilt avseende våldsbrott, påtagliga svårig- heter att sköta ett arbete eller fullgöra utbildning samt alkohol- problem. Skälen för utvisning ansågs därmed så starka att de över- vägde det förhållandet att utlänningen kommit till som ung och fått en betydande del av sitt liv präglat av förhållandena här. 3.4.8Flyktingar och andra skyddsbehövande Reglerna om vem som är att anse som flykting finns i 4 kap. utlän- ningslagen. Enligt 1 § avses med flykting en utlänning som befinner sig utan- för det land som utlänningen är medborgare i, därför att han eller hon känner välgrundad fruktan för förföljelse på grund av ras, natio- nalitet, religiös eller politisk uppfattning eller på grund av kön, sexuell läggning eller annan tillhörighet till en viss samhällsgrupp, och inte kan, eller på grund av sin fruktan inte vill, begagna sig av detta lands skydd. Av 2 b § framgår att en utlänning i vissa fall kan vara utesluten från att anses som flykting. Om en utlänning omfattas av flyktingdefinitionen och inte är utesluten från att anses som flykting, följer av 3 § att denne av Migra- tionsverket ska beviljas status som flykting (flyktingstatusförkla- ring). Omvänt ska en utlänning som har beviljats sådan status anses vara flykting. Det är alltså inte fråga om en presumtion som en domstol vid prövningen av utvisningsfrågan kan frångå (se Sandesjö och Wikrén, Utlänningslagen, kommentaren till 8 a kap. 2 §). Förutsättningarna för utvisning på grund av brott Förutsättningarna för att utvisa den som är flykting finns i 8 a kap. 2 § andra stycket utlänningslagen. I första meningen anges att en flykting får utvisas enligt 1 § endast om han eller hon har begått ett synnerligen grovt brott och det skulle medföra allvarlig fara för allmän ordning och säkerhet att låta personen stanna här. I motsvarande bestämmelse i den tidigare utlänningslagstiftningen användes uttrycket ”synnerligen grov brottslighet”, men genom utlänningslag byttes uttrycket ut till det nuvarande. Där- med klargjordes att utvisningsmöjligheten inte står till buds i sådana fall då utlänningen genom mängden av brott kan anses ha gjort sig skyldig till synnerligen grov brottslighet, såvida inte åtminstone något av brotten ensamt kan anses som synnerligen grovt. Gränsen för vad som ska anses som ett synnerligen grovt brott har i praxis vanligen ansetts gå vid brott för vilket utlänningen har dömts till ett mångårigt fängelsestraff (se bl.a. reg. IM 1634/80, 1982- 02-04 IM 1818/81 och IM 4052/79). I rättsfallet NJA 1991 s. 203 bedömdes ett försök till dråp som ett sådant synnerligen grovt brott som avses i bestämmelsen. Däremot ansågs i rättsfallen NJA 1981 s. 1246 och MIG 2014:20 grovt narkotikabrott, i båda fallen med ett straffvärde i den nedre delen av straffskalan, inte som ett synnerligen grovt brott i utlänningslagens mening. Ytterligare ett fall då en flykting får utvisas framgår av 8 a kap. 2 § andra stycket andra meningen. Enligt denna bestämmelse får utvis- ning ske om utlänningen i eller utomlands har bedrivit verk- samhet som har inneburit fara för rikets säkerhet och det finns anledning att anta att han eller hon skulle fortsätta med sådan verk- samhet här. Bestämmelsen i 8 a kap. 2 § andra stycket utlänningslagen bygger på åtaganden enligt och innebär alltså att flyktingar är fredade mot utvisning annat än i vissa fall av särskilt allvarliga eller farliga handlingar. Brott eller andra handlingar av sådant slag genombryter normalt det politiska verkställighetshindret enligt 12 kap. 2 § (se närmare avsnitt 3.4.13) och kan dessutom med- föra återkallelse av flyktingstatusförklaringen enligt 4 kap. 5 b § jäm- fört med 3 § andra stycket utlänningslagen. Så kallade alternativt skyddsbehövande och övriga skyddsbehöv- ande har inte flyktingstatus. Personer som omfattas av dessa be- grepp, vilka definieras i 4 kap. 2 och 2 a §§ utlänningslagen, skyddas således inte av regleringen i 8 a kap. 2 § andra stycket. Förutsättningarna för utvisning på grund av brott ligger beträffande sådana skyddsbehövande hinder mot att verkställa beslut om utvisning. Sådana hinder ska beaktas redan vid domstolens prövning av utvisningsfrågan och kan ibland medföra att domstolen beslutar att inte utvisa personen i fråga (se närmare avsnitt 3.4.13). I 8 a kap. 2 § tredje stycket finns en upplysningsbestämmelse av vilken framgår att enligt 21 kap. 9 § och 22 kap. 5 § får en utlänning som har uppehållstillstånd med tillfälligt skydd eller uppehålls- tillstånd som tribunalvittne eller nära anhörig till tribunalvittne ut- visas enligt 1 § endast om det finns sådana omständigheter som anges i andra stycket, dvs. omständigheter som innebär att en flyk- ting får utvisas. 3.4.9EES-medborgare och vissa andra utlänningar Den primära regeln om utvisning av EES-medborgare på grund av brott finns i 8 a kap. 5 § utlänningslagen. Av bestämmelsen framgår att även i fråga om EES-medborgare måste förutsättningarna enligt 1 § och – i förekommande fall – 3 § utlänningslagen vara uppfyllda för att utvisning ska få ske. Likaså ska domstolen vid prövningen av om en sådan medborgare ska utvisas ta hänsyn till dennes anknyt- ning till det svenska samhället enligt 2 §. Av 5 § följer emellertid också att det uppställs vissa särskilda krav för att en EES-medborgare ska få utvisas. För det första får utvisning endast ske av hänsyn till allmän ordning och säkerhet. För det andra ska bestämmelserna i 8 kap. 12–14 §§ utlänningslagen (som tar sikte på situationer som rör utvisning av EES-medborgare av andra skäl än att dessa begått brott) gälla också när utvisning sker på grund av brott. Det ovan sagda gäller även familjemedlemmar till EES-medbor- gare. De särskilda krav som är tillämpliga när det gäller utvisning av EES-medborgare och deras familjemedlemmar har sin grund i rörlig- hetsdirektivet (se avsnitt 3.3.7). Genom bestämmelsen i 8 a kap. 5 §, med dess hänvisningar till 8 kap. 12–14 §§, har de begränsningar som följer av direktivet genomförts i svensk rätt. Det betyder att utlän- ningslagens regler måste tolkas i ljuset av rörlighetsdirektivet och av Förutsättningarna för utvisning på grund av brott De särskilda kraven i rörlighetsdirektivet och i utlänningslagen hänger samman med att utvisning av EES-medbor- gare är en åtgärd som begränsar den fria rörligheten inom EU. Ett beslut om utvisning genombryter alltså denna grundläggande EU- rättsliga princip. Det innebär bland annat att reglerna ska ges en restriktiv tolkning. (Se NJA 2018 s. 491 samt jfr NJA 2014 s. Nedan behandlas förutsättningarna för utvisning av sådana per- soner som omfattas av närmare. Inledningsvis följer dock en kort redogörelse för vilka som tillhör denna personkrets. Personkretsen som omfattas av Som nämnts ovan omfattas inte bara EES-medborgare av de angivna reglerna, utan också deras familjemedlemmar. Definitionen av en familjemedlem till en EES-medborgare finns i 3 a kap. 2 § utlän- ningslagen. Där framgår att med familjemedlem avses i huvudsak make eller sambo till EES-medborgaren och barn till EES-medborgaren eller hans eller hennes make eller sambo. Därut- över kan, under vissa förutsättningar, även andra släktingar omfattas. Ytterligare ett krav för att räknas som familjemedlem till en EES- medborgare är att personen i fråga har följt med eller i anslutit sig till EES-medborgaren. Även familjemedlemmar till en svensk medborgare kan omfattas av definitionen, men endast i de fall då familjemedlemmen har följt med eller anslutit sig till den svenska medborgaren när denne har återvänt till efter att ha utnyttjat sin rätt till fri rörlighet. En familjemedlem till en svensk medborgare som aldrig har utnyttjat denna rätt och således alltid har uppehållit sig i kan däremot inte göra gällande de rättigheter som i detta sammanhang tillkommer familjemedlemmar till EES-medborgare. Till följd av utträde ur EU har också, i 8 a kap. 5 § fjärde stycket, införts en särskild bestämmelse i fråga om utvis- ning av vissa brittiska medborgare och deras familjemedlemmar. Enligt denna bestämmelse ska det som sägs om EES-medborgare och deras familjemedlemmar i paragrafens första och andra stycke gälla även vid utvisning av en utlänning som har beviljats uppehålls- status i eller i övrigt utövar rättigheter enligt avdelning II i andra delen av utträdesavtalet mellan och EU. Sådana personer får alltså utvisas på grund av brott under samma Förutsättningarna för utvisning på grund av brott förutsättningar som EES-medborgare och deras familjemedlemmar. En mer ingående redogörelse för den personkrets som omfattas av regleringen finns i prop. 2019/20:178. Hot mot allmän ordning och säkerhet Av 8 a kap. 5 § första stycket utlänningslagen följer alltså att en EES- medborgare eller familjemedlem till en EES-medborgare får utvisas endast om det sker av hänsyn till allmän ordning och säkerhet. Begreppet allmän ordning och säkerhet är, som nämnts i av- snitt 3.3.7, ett unionsrättsligt begrepp och ska ges den innebörd som följer av unionsrätten. Hänsyn till allmän ordning kan ge rätt att vidta åtgärder mot beteenden som på olika sätt stör samhällsord- ningen. Primärt handlar det om åtgärder till förebyggande av brott och andra liknande störningar (se NJA 2018 s. 491). Begreppet allmän säkerhet har inte en enda och entydig innebörd och omfattar såväl en stats inre som yttre säkerhet. I första hand torde begreppet ta sikte på sådana fall där det föreligger fara för rikets säkerhet, liksom fall där utlänningens verksamhet på annat sätt är att betrakta som allmänfarlig. I förarbetena har som exempel angetts sådan verk- samhet som är straffbelagd enligt 13 kap. och enligt lagen (2003:148) om straff för terroristbrott eller försök, förbere- delse eller stämpling till sådant brott (se prop. 2005/06:77 s. 196). Begreppet kan emellertid också omfatta sådana syften som bekäm- pande av vissa andra allvarliga former av brottslighet, såsom organi- serad narkotikahandel (se vidare avsnitt 3.3.7). Även om räckvidden av begreppet allmän och säkerhet inte kan bestämmas ensidigt av medlemsstaterna, har kon- staterat att staterna har ett visst utrymme att skönsmässigt fastställa begreppets specifika innehåll utifrån nationella behov. Begreppets innebörd kan således variera från en medlemsstat till en annan och från en tidsperiod till en annan. Begreppets ska dock, som fram- hållits ovan, ges en restriktiv tolkning. Kravet på att utvisningen motiveras av allmän ordning och säker- het ska läsas tillsammans med bestämmelsen i 8 kap. 12 §, som kan sägas precisera de förutsättningar som gäller för att utvisning ska få ske på denna grund. Tillsammans återger bestämmelserna de centrala Förutsättningarna för utvisning på grund av brott krav som följer av artikel 27 i rörlighetsdirektivet, liksom av EU- domstolens praxis. Förutsättningarna enligt 8 kap. 12 § Av 8 kap. 12 § framgår att en EES-medborgare eller familjemedlem till en EES-medborgare får utvisas endast om utlänningens eget beteende utgör ett verkligt, faktiskt och tillräckligt allvarligt hot mot ett grundläggande samhällsintresse. Vidare föreskrivs att tidigare domar i brottmål inte i sig får utgöra skäl för ett sådant beslut samt att det inte får vara ekonomiska syften som ligger till grund för beslutet. Av rörlighetsdirektivet och praxis framgår därtill att ett beslut om utvisning alltid ska grundas på en bedömning av omständigheterna i det enskilda fallet och inte kan ske av allmän- preventiva skäl. Utvisningsbeslutet ska vidare stämma överens med proportionalitetsprincipen. Det förutsätts också att störningen av den allmänna ordningen går utöver den störning som varje lagöver- trädelse innebär. (Se NJA 2018 s. 491 samt t.ex. Bonsignore, p. 7, och mot Bouchereau, p. 27 och 35.) I kravet på att utlänningens beteende utgör ett verkligt, faktiskt och tillräckligt allvarligt hot mot ett grundläggande samhällsintresse måste normalt anses ligga dels att det finns starka skäl att anta att det finns en risk för framtida brottslighet, dels att denna brottslighet är av en viss nivå från allvarlighetssynpunkt. Dessa båda förutsätt- ningar kan emellertid inte tillämpas helt oberoende av varandra. Exempelvis måste det vid mycket allvarlig brottslighet vara tillräck- ligt att det föreligger något mindre starka skäl att anta att utlän- ningen kommer att göra sig skyldig till fortsatt brottslighet än om brottsligheten är mindre allvarlig. Av betydelse för bedömningen är också om risken avser enstaka brott eller upprepad brottslighet. (Se NJA 2018 s. 491 p. Jfr även E mot Subdelegación del Gobierno en Álava, p. 23 och mot Bouchereau, p. Av det anförda följer vidare att i de fall förutsättningarna i 8 kap. 12 § är uppfyllda, kommer också de grundläggande krav som 8 a kap. 1 § ställer upp avseende risken för återfall i brottslighet respektive det aktuella brottets allvar regelmässigt att vara uppfyllda. Omvänt får de sist- nämnda kraven normalt ingen självständig betydelse vid utvisning av EES-medborgare. (Jfr NJA 2018 s. 491 p. 18–20.) Förutsättningarna för utvisning på grund av brott Den restriktiva tolkning som ska ges begränsningar av den fria rörligheten för EES-medborgare har kommit till uttryck i ett antal rättsfall som rör tillämpningen av nu behandlade krav. I NJA 2018 s. 491 var fråga om det förelåg förutsättningar för utvisning av två polska medborgare som dömts för smuggling (alkohol) respektive grov smuggling (alkohol m.m.) och olovlig förflyttning av punkt- skattepliktiga varor (cigaretter). De båda tilltalade hade tidigare lagförts en gång vardera för brott av liknande slag. HD konstaterade att överträdelser av bestämmelser av det aktuella slaget kan – i vart fall indirekt – utgöra störningar av den allmänna ordningen. Emel- lertid kunde de brott som var föremål för prövning i målet inte ses som sådana hot mot ett grundläggande samhällsintresse som krävs för att utvisning av EES-medborgare ska få ske.