sou · H9B368 · 2021-08-25 00:00:00 — –reseförbud och anmälningsskyldighet (25 kap. 1 § rättegångs- balken), –vissa former av beslag (27 kap. 2 och 3 §§ ), –hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation, hemlig övervak- ning av elektronisk kommunikation, hemlig kameraövervakning, hemlig rumsavlyssning och hemlig dataavläsning (27 kap. 18 §, 19, 20 a § och 20 d § respektive lagen [2020:62] om hemlig dataavläsning), och –husrannsakan, kroppsvisitation och kroppsbesiktning (28 kap. 1, 2 a och 3 §§, 11 § respektive 12–12 b §§ ). Utöver de nämnda straffprocessuella tvångsmedlen, som i första hand riktar sig mot den misstänkte, kan nämnas att straffskalan kan påverka möjligheterna för brottsutredande myndigheter att ta del av uppgifter som skyddas av sekretess. Exempelvis kan sekretessen inom hälso- och sjukvården för uppgift om en enskilds hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden brytas i förhållande till , , Säkerhetspolisen eller någon annan myndighet som har till uppgift att ingripa mot brottet om uppgiften angår miss- tanke om ett begånget brott för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse (10 kap. 23 § offentlighets- och sekretess- lagen [2009:400], i vilken hänvisas till bl.a. 25 kap. 1 § i samma lag). Vidare påverkar straffskalan möjligheterna att utfärda ett rättsintyg utan målsägandens samtycke (se 5 § andra stycket lagen [2005:225] om rättsintyg i anledning av brott). Därutöver kan nämnas att straffskalan påverkar förutsättning- arna för vissa s.k. särskilda rättsverkningar av brott, exempelvis ut- visning (8 a kap. 1 § utlänningslagen [2005:716]) och skyldighet att betala avgift till brottsofferfonden (1 § lagen [1994:419] om brotts- offerfond). Straffskalan är också direkt avgörande för vilken pre- skriptionstid som gäller för brottet (35 kap. 1 och 2 §§ ). Straff ska i första hand utmätas utifrån hur allvarlig eller klandervärd brottsligheten bedöms vara. Utgångspunkten för straffmätning och påföljdsval är straffskalan för det aktuella brottet. Lagstiftarens syn på hur allvarligt ett brott är uttrycks – som utvecklas i föregående avsnitt – genom straffstadgandets straffskala där brottets abstrakta straffvärde anges. Gärningen ska alltså rubriceras före straffvärde- bedömningen. Enligt 29 kap. 1 § första stycket ska straff, med beaktande av intresset av en enhetlig rättstillämpning, bestämmas inom ramen för den tillämpliga straffskalan efter brottets eller den samlade brottslighetens straffvärde. Vid bedömningen av det kon- kreta straffvärdet – dvs. det enskilda brottets straffvärde inom ramen för tillämplig straffskala – ska enligt 29 kap. 1 § andra stycket brotts- balken beaktas den skada, kränkning eller fara som gärningen inne- burit, vad den tilltalade insett eller borde ha insett om detta samt de avsikter eller motiv som han eller hon har haft. Härvid ska särskilt beaktas om gärningen har inneburit ett allvarligt angrepp på någons liv eller hälsa eller trygghet till person. Samtliga de faktorer som anges i 29 kap. 1 § andra stycket tar sikte på omstän- digheterna vid brottet. De objektiva faktorer som räknas upp i paragrafen, skada, fara eller kränkning, bedöms i första hand utifrån innehållet i den aktuella straffbestämmelsen. Frågan är alltså i vilken mån de intressen som straffstadgandet ska skydda har åsidosatts genom gärningen. Gär- ningspersonens subjektiva uppfattning om dessa faktorer samt hans eller hennes övriga avsikter med brottet får på motsvarande sätt ställas i relation till skyddsintresset. Vid sidan av vad som anges i 29 kap. 1 § andra stycket finns i 29 kap. 2 och 3 §§ angivet en rad typiska om- ständigheter som ska beaktas vid bedömningen av straffvärdet (brotts- externa straffvärdefaktorer). Dessa utgör generella omständigheter som alltid anses kunna påverka straffvärdet i försvårande eller förmild- rande riktning oberoende av vilken brottstyp som straffvärdebedöm- ningen avser. Samma försvårande omständigheter som anges i 29 kap. 2 § kan förekomma som rekvisit i de enskilda straff- bestämmelserna, t.ex. vid bedömningen av om ett brott ska anses som grovt eller inte. Om domstolen redan har beaktat en om- ständighet vid avgörandet av vilken svårhetsgrad brottet ska hän- föras till måste den ta ställning till om det finns ett s.k. övervärde som kan beaktas vid straffvärdebedömningen inom den tillämpliga straffskalan.13 Straffskalans minimum bildar utgångspunkt Straffvärdebedömningar ska alltid utgå från straffskalans minimum. Straffvärdet kan därefter öka under förutsättning att det finns om- ständigheter som talar för att det finns relevanta skillnader i jäm- förelse med de minst straffvärda fallen. Vad som utgör relevanta skillnader kan variera avsevärt mellan olika brottstyper. Det bör här framhållas att det finns begränsade möjligheter att mäta och gradera skillnader i klandervärdhet. Som ett mycket tydligt riktmärke gäller att skillnader i straffvärde bör återspegla kvalitativa skillnader i klandervärdhet. När det gäller sådan brottslighet där skadan beskrivs i termer av belopp eller viss mängd, t.ex. skattebrott, sådana förmögenhetsbrott som inte innefattar integritetskränkning samt narkotikabrott, sker bedömningen i stor utsträckning i direkt relation till det belopp eller den mängd som gärningen omfattar eller är avsedd att omfatta. Det minsta belopp eller den minsta mängd som kan föranleda att en viss straffskala är tillämplig leder då vanligen till att straffvärdet bedöms vara lika med minimistraffet enligt den straffskalan, varefter straff- värdet som regel bedöms öka med beloppet eller mängden.14 Bedömningen av straffvärdet hos våldsbrott är mer komplex. De fysiska skador som kan följa på våldsbrottslighet låter sig inte graderas på ett lika enkelt sätt som t.ex. skadan av ett förmögenhetsbrott. Vidare är fler omständigheter än de fysiska skadorna av betydelse för straffvärdet, t.ex. brottsoffrets psykiska upplevelse av gärningen samt graden av hänsynslöshet i övrigt. När det sedan gäller gärningsper- sonens insikt om gärningen kan denna variera beroende på omstän- digheterna. Särskilt om händelseförloppet har varit hastigt och gär- ningen impulsiv är det inte självklart att samtliga konsekvenser av gärningen har stått klara för gärningspersonen. Det är också av be- 13Jareborg m.fl. (2017), Straffrättens påföljdslära, s. 113 f. 14SOU 2008:85 s. 277. tydelse för straffvärdet om gärningen t.ex. har föregåtts av en allvarlig provokation eller har begåtts i en nödvärnsliknande situation.15 När en tilltalad har begått flera brott ska rätten enligt 29 kap. 1 § göra en bedömning av den samlade brottslighetens straffvärde, dvs. bestämma ett straffvärde för samtliga begångna brott. Enligt tradition används i svensk rätt den s.k. asperations- principen, som innebär att utgångspunkten vid bestämningen av brottslighetens samlade straffvärde är det brott som har det högsta straffvärdet och till detta straffvärde läggs endast en del av straff- värdet av de andra brotten. De enskilda brottens respektive straff- värden kumuleras alltså inte fullt ut. Allmänt gäller att det enskilda brottets straffvärde får mindre betydelse vid ett större antal begångna brott, dvs. straffvärdet för de enskilda brotten får en avtagande betydelse ju fler brott det är frågan om. Tillämpningen av asperationsprincipen såsom den har utvecklats i praxis och doktrin gör att, trots att det är fråga om flera brott, det högsta straffet för i vart fall de grövsta av brotten vanligtvis inte kommer att överskridas. Om straffvärdet för brottsligheten är högre än det maximala fängelsestraff som får dömas ut, enligt någon av de tillämpliga straffskalorna, kan domstolen i vissa fall med tillämpning av 26 kap. 2 § döma till ett längre fängelsestraff än vad straffskalan för det allvarligaste brottet anger. Sedan straffvärdet har bestämts ska betydelsen av tidigare brottslighet (29 kap. 4 § ), s.k. billighetsskäl (29 kap. 5 § ) och den tilltalades ungdom (29 kap. 7 § ) beaktas. Efter att detta beaktats erhåller man det som benämns straffmät- ningsvärdet. Enligt 29 kap. 4 § ska rätten vid straffmätningen utöver brottets straffvärde i skärpande riktning ta hänsyn till om den till- talade tidigare gjort sig skyldig till brott, om inte förhållandet beak- tas genom påföljdsvalet eller i tillräcklig utsträckning genom förver- kande av villkorligt medgiven frihet. Av regleringen följer alltså att rätten i första hand ska beakta återfallet genom påföljdsvalet eller genom förverkande av villkorligt medgiven frihet. Enligt 30 kap. 4 § är nämligen det förhållandet att den tilltalade tidigare gjort sig skyl- dig till brott ett skäl att välja fängelse som påföljd (se vidare nedan). För den som tidigare dömts till ett fängelsestraff kan villkorligt med- given frihet förverkas enligt förutsättningarna i 34 kap. 5 § brotts- balken. Om straffskärpning enligt 29 kap. 4 § övervägs ska rätten beakta vilken omfattning den tidigare brottsligheten haft, vilken tid som har förflutit mellan brotten samt om den tidigare och den nya brottslig- heten är likartade eller brottsligheten i båda fallen är särskilt allvarlig. Med särskilt allvarlig brottslighet avses att straffvärdet både för den tidigare och den nya brottsligheten bör uppgå till åtminstone ett år.16 Bestämmelsen i 29 kap. 1 § kompletteras, som behand- lats i avsnitt 6.4.1, med bestämmelser i 29 kap. 2–3 §§ vilka innehåller kataloger över försvårande och förmildrande omstän- digheter som särskilt ska beaktas vid bedömningen av straffvärdet. Av 29 kap. 2 § följer att som försvårande omstän- digheter vid bedömningen av straffvärdet ska, vid sidan av vad som gäller för varje särskild brottstyp, särskilt beaktas 1.om den tilltalade avsett att brottet skulle få allvarligare följder än det faktiskt fått, 2.om den tilltalade visat stor hänsynslöshet, 3.om den tilltalade utnyttjat någon annans skyddslösa ställning eller svårigheter att värja sig, 2009/10:147 Skärpta straff för allvarliga våldsbrott m.m. s. 46. 4.om den tilltalade utnyttjat sin ställning eller i övrigt missbrukat ett särskilt förtroende, 5.om den tilltalade förmått någon annan att medverka till brottet genom tvång, svek eller missbruk av hans eller hennes ungdom, oförstånd eller beroende ställning, 6.om brottet utgjort ett led i en brottslighet som utövats i orga- niserad form eller systematiskt eller om brottet föregåtts av sär- skild planering, 7.om ett motiv för brottet varit att kränka en person, en folkgrupp eller en annan sådan grupp av personer p.g.a. ras, hudfärg, natio- nellt eller etniskt ursprung, trosbekännelse, sexuell läggning eller annan liknande omständighet, 8.om brottet varit ägnat att skada tryggheten och tilliten hos ett barn i dess förhållande till en närstående person, 9.om brottet begåtts mot en person p.g.a. att han eller hon eller någon närstående innehaft ett uppdrag som förtroendevald i stat, kommun, region, eller , eller 10.om ett motiv för brottet varit att bevara eller återupprätta en persons eller familjs, släkts eller annan liknande grupps heder. Paragrafen fick, bortsett från de senast tillagda punkterna 9 och 10, sin nuvarande lydelse vid straffmätningsreform. Genom reformen slopades eller ändrades kvalificerande rekvisit i punkterna 1–5 i syfte att åstadkomma en mer differentierad straffmätning. Som skäl för denna reform anförde regeringen att omständigheter som talar i skärpande eller mildrande riktning inte fått något, eller endast litet, genomslag vid straffvärdebedömningen, vilket inte står i överensstämmelse med principen om att svårare brott ska bestraffas strängare än lindrigare brott även inom en viss brottstyp. Eftersom de närmare omständigheterna vid enskilda brott kan skilja sig åt, ibland mycket, ansåg regeringen att detta inte var tillfredsställande utan menade att straffvärdet för såväl allvarliga våldsbrott som andra brott måste kunna bedömas på ett mer nyan- serat sätt med beaktande av samtliga omständigheter i det enskilda fallet.17 I samma lagstiftningsärende utvidgades tillämpningsområdet 2009/10:147 s. 27 f. för punkt 6 om organiserad brottslighet m.m. (se vidare avsnitt 8.2.2 om skälen för denna utvidgning). Uppräkningen av försvårande omständigheter i bestämmelsen är inte avsedd att vara uttömmande och det kan alltså förekomma även andra försvårande omständigheter än de uppräknade. De kan då beaktas med stöd av den allmänna bestämmelsen om straffvärde i 29 kap. 1 § . När det föreligger försvårande omständig- heter kan det aldrig förekomma att döma till ett högre straff än det högsta straff som anges i den tillämpliga straffskalan. Detta till skill- nad från om det föreligger förmildrade omständigheter, där det är möjligt att döma till ett lägre straff än vad som är föreskrivet för brottet (se vidare avsnitt 6.4.4 nedan). Enligt 29 kap. 3 § ska följande omständigheter särskilt beaktas som förmildrande vid bedömningen av straffvärdet: 1.om brottet föranletts av någon annans uppenbart kränkande beteende, 2.om den tilltalade till följd av en allvarlig psykisk störning haft nedsatt förmåga att inse gärningens innebörd eller att anpassa sitt handlande efter en sådan insikt eller annars till följd av en psykisk störning eller sinnesrörelse eller av någon annan orsak har haft nedsatt förmåga att kontrollera sitt handlande, 3.om den tilltalades handlande stått i samband med hans eller hennes bristande utveckling, erfarenhet eller omdömesförmåga, 4.om brottet föranletts av stark mänsklig medkänsla eller 5.om gärningen, utan att vara fri från ansvar, är sådan som avses i 24 kap. Strafflindringsgrunderna är avsedda att tillämpas vid sidan om vad som är föreskrivet för vissa fall. I sammanhanget bör därför nämnas bestämmelsen i 23 kap. 5 § . Enligt denna bestämmelse kan straffet sättas under vad som är föreskrivet för brottet, om gärningspersonen har förmåtts medverka till ett brott genom tvång, svek, missbruk av hans eller hennes ungdom, oförstånd eller bero- ende ställning eller om han eller hon har medverkat endast i mindre mån. En förutsättning för att 23 kap. 5 § ska vara tillämplig är emeller- tid att flera har medverkat till brottet. Den bestämmelsen är alltså inte tillämplig i fall där det är fråga om en ensam gärningsperson. Liksom när det gäller de försvårande omständigheterna i 29 kap. 2 § är uppräkningen i 29 kap. 3 § exemplifierande. Strävan har varit att ange de förmildrande omständigheter som är vanligast och mest betydelsefulla. Enligt förarbetena kan det i än större utsträckning än när det gäller de försvårande omständighe- terna finnas anledning att beakta andra faktorer än de som uttryck- ligen anges i bestämmelsen.18 Av 29 kap. 3 § andra stycket följer att domstolen, om det föreligger sådana omständigheter som anges i första stycket och om det är påkallat med hänsyn till brottets straffvärde, får döma till lindrigare straff än vad som är föreskrivet för brottet. Utöver brottets eller den samlade brottslighetens straffvärde ska rätten enligt 29 kap. 5 § vid straffmätningen i skälig omfattning beakta ett antal omständigheter som inte är hänförliga till den brottsliga gärningen. Bestämmelsens grundtanke är att det vid sidan av straffvärdet kan finnas en rad olika omständigheter som är av sådant slag att det skulle framstå som orättfärdigt om de inte beaktades vid påföljdsbestämningen.19 Dessa omständigheter, som endast verkar i mildrande riktning, är hänförliga till gärnings- mannens person och hans eller hennes handlande efter brottet. Exempel på billighetsskäl är att gärningspersonen till följd av brottet själv drabbats av allvarlig kroppskada (p. 1) eller kommer drabbas av avskedande (p. 7), om gärningspersonen frivilligt angett sig (p. 5) eller försökt begränsa skadeverkningarna av brottet (p. Bestämmelsen är enligt förarbetena avsedd att tillämpas med för- siktighet, så att den inte medför risker för en oenhetlig praxis eller sociala orättvisor vid straffmätningen.20 1987/88:120 s. 85. Av 29 kap. 7 § framgår att den tilltalades ungdom ska beaktas särskilt vid straffmätningen, om brottet begåtts innan han eller hon fyllt . Rätten får då döma till lindrigare straff än vad som är föreskrivet för brottet. Av andra stycket i samma paragraf följer att det för brott som har begåtts innan den tilltalade fyllt inte får dömas till svårare straff än fängelse. Om fängelse och på livstid är föreskrivet för brottet eller om fängelse används som gemensamt straff för flera brott får dock fängelse i högst dömas ut. Till skillnad från vad som gäller enligt 29 kap. 3 § 3 krävs det inte att gärningspersonens låga ålder har påverkat hans eller hennes handlande för att 29 kap. 7 § ska bli tillämplig, utan avsikten är att den som var vid brottstillfället rent allmänt ska dömas till ett lägre straff än normalt. Bestämmelsen på- verkar inte i sig bedömningen av brottets eller brottslighetens straff- värde. Den kan i stället sägas ge uttryck för att domstolarna i för- hållande till ungdomar ska tillämpa en på visst sätt generellt justerad straffskala. I doktrinen har tabeller utvecklats för hur stort avdrag från straffvärdet som ska göras för tilltalade som var mellan 15 och 20år när brottet begicks.21 Även om reduktionen inte bör ske helt schematiskt utan också differentieras utifrån t.ex. straffets längd (se NJA 2000 s. 421) tillämpas ofta – som en allmän utgångspunkt i praxis – kvotdelar av straffvärdet enligt en fallande skala utifrån ålder. Enligt den ord- ningen reduceras straffvärdet för en person som var till 1/5, för en 18-åring till 1/2 och för en 20-åring till 3/4 av det värde som gällt för en vuxen lagöverträdare.22 Regeringen har lämnat ett förslag som innebär att om någon som är 18–har begått ett brott, och det för brottet är föreskrivet fängelse i lägst , ska hans eller hennes ungdom inte beaktas särskilt vid straffmätningen (se även avsnitt 4.3.1). Det ska inte heller krävas särskilda skäl för att döma lagöverträdare i den åldersgruppen till fängelse, och samma straff ska kunna dömas ut som för andra myndiga lagöverträdare, bl.a. fängelse på livstid. Vidare före- slås att de särskilda ungdomspåföljderna i princip ska vara förbe- 21Se t.ex. Borgeke m.fl. (2016), Att bestämma påföljd för brott, s. 257–265. 2019/20:118 Ungdomsövervakning s. 26. hållna personer som inte fyllt för brottet. Den som är ska få dömas till någon av ungdomspåföljderna endast om det finns särskilda skäl för det. Därutöver föreslås att vissa allvarliga brott, bl.a. mord och våldtäkt mot barn, inte ska kunna preskriberas om brottet begåtts av någon som fyllt 18 år.23 Kort om påföljderna och deras inbördes svårhet De påföljder som kan följa på brott är böter (25 kap. ), fängelse (26 kap.), villkorlig dom (27 kap.) och skyddstillsyn (28 kap.). Därutöver kan domstolen under vissa omständigheter besluta att den dömde ska överlämnas till särskild vård. Sådant överlämnande kan komma i fråga för tre personkategorier; unga lagöverträdare (32 kap.), missbrukare (31 kap. 2 §) och psykiskt störda lagöverträdare (31 kap. 3 §). Av 1 kap. 5 § framgår att fängelse alltid är att anse som ett svårare straff än böter. Fängelse kan, enligt vad som framgår av 27 kap. 1 § och 28 kap. 1 § , ersättas med villkorlig dom eller skyddstillsyn. Enligt vad som föreskrivs i 30 kap. 1 § är fängelse att anse som en svårare påföljd än villkorlig dom och skyddstillsyn. Villkorlig dom och skyddstillsyn är formellt sett lika ingripande.24 I praktiken är dock skyddstillsyn, som innebär en treårig prövotid där den dömde som regel ställs under övervakning , mer ingripande än villkorlig dom, som endast innebär att den dömde underkastas en prövotid . Skyddstillsyn kan dessutom för- enas med särskilda föreskrifter om bl.a. läkarvård, nykterhetsvård eller annan vård eller behandling. har också i sin praxis slagit fast att skyddstillsyn är en för den dömde generellt sett mer ingripande påföljd än villkorlig dom (se t.ex. NJA 2000 s. 190, 2000 s. 314 och 2008 s. 359). Överlämnande till vård enligt lagen (1988:870) om vård av missbrukare (LVM) enligt 31 kap. 2 § brotts- balken och rättspsykiatrisk vård enligt 31 kap. 3 § har inte rang- ordnats i ingripandegrad. Överlämnande till vård enligt LVM förut- 23Lagrådsremiss Slopad straffrabatt för unga myndiga vid allvarlig brottslighet. 1987/88:120 s. 45. sätter dock att det finns särskilda skäl om det för brottet är före- skrivet strängare straff än fängelse . Utgångspunkten för val av påföljd är regleringen i 30 kap. 4 § brotts- balken. Av bestämmelsen framgår att rätten vid val av påföljd ska fästa särskilt avseende vid omständigheter som talar för en lindrigare påföljd än fängelse. Därvid ska rätten beakta sådana omständigheter som anges i 29 kap. 5 § . De s.k. billighetsskälen ska alltså inte bara beaktas vid straffmätningen utan även vid påföljds- bestämningen. Vidare kan rätten, enligt 29 kap. 6 §, om det före- ligger billighetsskäl, meddela påföljdseftergift om det skulle vara uppenbart oskäligt att döma till påföljd. De skäl som får åberopas för fängelse anges uttömmande i 30 kap. 4 § andra stycket . Dessa skäl är brottslighetens straff- värde och art samt den tilltalades tidigare brottslighet. I förarbetena till bestämmelsen anges att det förhållandet att brottet eller brotts- ligheten har ett högt straffvärde ofta är ett avgörande skäl för att döma till fängelse. Det ansågs inte i förarbetena lämpligt att ange en specifik gräns för hur högt straffvärdet ska vara för att motivera ett fängelsestraff. Som riktvärde anges dock att en presumtion för att fängelse bör ådömas föreligger för brott som vid straffvärdebedöm- ningen anses medföra fängelse eller mer.25 I sammanhanget bör nämnas att man, som anges ovan, ofta talar om ett brotts straffmätningsvärde och att det som huvudregel är detta värde som avgör om det finns skäl för fängelse. Med begreppet avses alltså det resultat som rätten har kommit fram till, efter att med ut- gångpunkt i brottets straffskala ha beaktat billighetsskälen i 29 kap. 5 § och ungdomsreduktionen i 29 kap. 7 §.26 Även brottets eller brottslighetens art kan utgöra skäl för att välja fängelse som påföljd. Vissa typer av brott anses vara av så allvarlig art att påföljden för brotten av allmänpreventiva skäl bör bestämmas till fängelse även vid låga straffvärden. Även att brottsligheten blivit mer utbredd eller antagit mer elakartade former kan utgöra skäl för att brottstypen med hänsyn till art bör föranleda fängelse.27 26Borgeke m.fl. (2016) s. 265. 1987/88:120 s. 100. Att brottsligheten är svår att förebygga och upptäcka eller inne- fattar angrepp på den personliga integriteten är också omstän- digheter som kan utgöra skäl för att välja fängelse med hänsyn till brottslighetens art.28 I detta sammanhang bör poängteras att det inte är brottsrubriceringen som sådan som är ensamt avgörande för bedömningen av om brottslighetens art talar för fängelse. Inverkan av art kan vara olika stark inom ramen för en och samma brotts- rubricering (se NJA 1999 s. 561). Ofta talas om ett brotts artvärde. ska påpekas att gär- ningar som faller in under vissa brottstyper mer eller mindre regel- mässigt anses ha ett högt eller i vart fall medelhögt artvärde – såsom t.ex. mened och grovt rattfylleri – medan gärningar inom andra brotts- typer i stort sett aldrig anses ha något artvärde, som t.ex. bedrägeri eller förskingring. Med artvärde avses styrkan av skälen för fängelse med hänsyn till brottslighetens art i ett visst fall. Vid brottslighet med förhållandevis lågt artvärde krävs det ett ganska högt straffmät- ningsvärde för att ett alternativ till fängelse normalt ska vara ute- slutet, medan det vid brottslighet med högt artvärde räcker med ett förhållandevis lågt straffmätningsvärde för att påföljden ska bestäm- mas till fängelse (se NJA 2014 s. 559). De två faktorerna straff- mätningsvärde och artvärde samverkar alltså vid avgörandet om det finns tillräckliga skäl att välja fängelse som påföljd. Det anses i första hand vara en uppgift för lagstiftaren att i sam- band med tillkomsten av ny lagstiftning uttala sig om viss brotts- lighet utgör ett s.k. artbrott (se NJA 1992 s. 190).