sou · H9B368 · 2021-08-25 00:00:00 — Som framgår av avsnitt 10.2.2 är 1 § första stycket narkotika- strafflagen konstruerad på så vis att den straffbelägger ett flertal olika förfaranden med narkotika, som i paragrafen anges i en viss rangordning utifrån svårhetsgrad. Ett visst förfarande kan utgöra brott enligt flera olika punkter, och de kriminaliserade förfarandena går således in i varandra. Konstruktionen av paragrafen är relativt komplex. Detta innebär att det kan vara svårt att göra ett enskilt ingrepp i den befintliga systematiken utan att det uppstår oönskade konsekvenser. En möjlighet som står till buds är då att göra en fullständig översyn av bestämmelsen. Ett behov av en sådan översyn torde i och för sig föreligga. Det kan dock förutses att detta skulle medföra ett mer omfattande arbete än vad som ryms inom ramen för vårt uppdrag. I detta sammanhang torde en mer framkomlig väg vara att införa en särreglering som innebär en skärpning av straffen för brott som avser försäljning eller annan befattning med narkotika som är avsedd att säljas. En sådan skärpning kan åstadkommas genom att de brott som avser sådan befattning med narkotika ges en egen brottsbeteck- ning eller genom att en särskild straffskala ska tillämpas för de aktu- ella brotten. Avsikten med förslaget är, som angetts ovan, att straffnivån för försäljning av narkotika generellt sett ska höjas från dagens minimi- straff till en högre nivå. Försäljning och annan befattning med små mängder narkotika som är avsedd att säljas ska alltså genomgående bestraffas strängare än annan befattning med samma sort och mängd narkotika. Det saknas skäl för att höja minimistraffen med avseende på befattning med större mängder narkotika Gränsen mellan narkotikabrott av normalgraden och grovt narko- tikabrott avgörs ofta av sort och mängd narkotika (se avsnitt 10.4 ovan). Grova narkotikabrott avser ofta stora mängder narkotika i förhållande till den aktuella narkotikasorten. Den försäljning som sker genom gatuförsäljning avser som utvecklats ovan mindre mäng- der narkotika. Det torde vara tämligen ovanligt att en försäljare överlåter en stor mängd narkotika (motsvarande mängden för grän- sen till när ett brott är att bedöma som grovt) till en slutkonsument oavsett om försäljningen sker i ett fysiskt möte mellan säljare och köpare eller genom beställning över internet eller andra kanaler. Överlåtelser av stora mängder narkotika torde i stället vanligen ske i grossistledet. För att ett brott ska bedömas utgöra grovt eller synnerligen grovt förutsätts att det är fråga om större mängder narkotika. Syftet med olika former av befattning med sådana mängder narkotika kan i prin- cip alltid förutsättas vara att narkotikan i slutändan ska säljas. Straff- värdet av detta försäljningssyfte är redan beaktat i den påföljdspraxis som finns på området för grovt respektive synnerligen grovt brott och det är därför inte behövligt att införa särskilda brottsbeteck- ningar i fråga om försäljning eller annan befattning med narkotika som är avsedd att säljas för de aktuella brotten. Straffskalorna för de grova respektive synnerligen grova narkotikabrotten är vidare enligt vår mening ändamålsenligt utformade och det har inte framkommit några skäl att skärpa dessa (se avsnitt 10.6.1 ovan). Mot bakgrund av vad som redovisats finns det inte någon anledning att föreslå ett grovt brott som avser just försäljning eller annan befattning med narkotika som är avsedd att säljas. Det är endast för normalgrads- brottet som det finns behov av strängare straff med avseende på för- säljning eller annan befattning med narkotika som är avsedd att säljas. En ny särskild brottsbeteckning bör inte införas Regeringen har uttalat sig om det önskvärda i att ge kvalificerade och privilegierade brottsformer egna brottsbeteckningar.39 Med en egen brottsrubricering står det i varje situation klart vilken grad av ett brott – och därmed vilken straffskala – som avses.40 Genom att fler brott ges en egen brottsbeteckning underlättas kommunikationen kring brott av olika svårhetsgrader. Lagstiftningen avseende förfälts- kriminalisering blir också tydligare om varje grad av brottet (eller i 2015/16:113 Bättre straffrättsliga verktyg mot organiserad brottslighet s. 79 f. 2013/14:226 Skärpningar i vapenlagstiftningen s. 37. vart fall fler grader) ges egna brottsbeteckningar eftersom det då på ett tydligare sätt framgår vilka grader av brottet som är straffbara i olika förstadier till brott.41 Fördelarna med en särskild brottsbeteckning – dvs. tydligheten liksom de pedagogiska fördelarna med att det klart framgår av dom- slutet vilket brott en tilltalad dömts för – talar för att det bör införas en särskild brottsbeteckning för narkotikabrott av normalgraden som avser försäljning eller annan befattning med narkotika som är avsedd att säljas. En egen brottsbeteckning skulle också ha ett signalvärde; det blir med en sådan tydligt att lagstiftaren ser allvarligt på just narkotika- försäljning. En ytterligare fördel med en egen brottsbeteckning är att det, jämfört med en särskild straffskala, kan underlätta statistik- insamling avseende antal lagförda för ett visst brott, då en egen brottsbeteckning ges en viss brottskod som används i den officiella kriminalstatistiken. Eftersom vi funnit att det saknas skäl att införa ett grovt nar- kotikabrott som särskilt tar sikte på försäljning anser vi det emel- lertid mindre lämpligt att föreslå en särskild brottsbeteckning för narkotikabrott av normalgraden som avser försäljning eller annan befattning med narkotika som är avsedd att säljas. Att införa ett sådant särskilt normalgradsbrott skulle innebära vissa tillämpnings- svårigheter i förhållande till det grova brottet. Vid gränsdragningen mot det grova brottet kan det bli problematiskt med ett särskilt nor- malgradsbrott som inte följs av ett ”eget” grovt brott, på sätt som gäller för de övriga typerna av narkotikabrott av normalgraden. Mot bakgrund av vad som redovisats bör den strängare synen på försäljningsbrott komma till uttryck genom att det för dessa brott införs en särskild straffskala utan någon egen brottsbenämning. En- ligt vårt förslag till ändring av narkotikastrafflagen bör den nya straffskalan infogas i ett nytt andra stycke lagens 1 §. I de fall den nya straffskalan tillämpas bör endast det nya andra stycket åberopas i domslutet. 41SOU 2014:63 Organiserad brottslighet – förfälts- och underlåtenhetsansvar, kvalifikations- grunder m.m. s. 267. Närmare om de olika typerna av befattning med narkotika som bör ha ett högre straffvärde än I 1 § första stycket narkotikastrafflagen straffbeläggs, som redo- visats i avsnitt 10.2, under sex punkter olika förfaranden som utgör narkotikabrott om de sker olovligen och uppsåtligen. •framställning och spridning av narkotika (punkterna 1–4 och utbjudande av narkotika till försäljning enligt punkten 5), •understöd till framställning och spridning av narkotika (punk- ten 5 utom utbjudande till försäljning) och •handlingar som behövs för eller underlättar eget bruk av narko- tika liksom eget bruk av narkotika (punkten 6). Under punkten 6 hänförs också innehav av narkotika som inte faller under någon av de övriga punkterna i bestämmelsen (se avsnitt 10.2.2). Som vi har utvecklat ovan är försäljning eller annan befattning med narkotika som är avsedd för försäljning att anse som mer straffvärt än vad den nuvarande straffskalan för normalgradsbrottet ger ut- tryck för. Med annan befattning avser vi här samtliga typer av be- fattning med narkotika som avses i 1 § första stycket 1–4 och 6 nar- kotikastrafflagen (angående punkten 5, se avsnittet nedan). De olika typerna av befattning med narkotika som t.ex. framställning, för- värv, förpackning, transport eller förvaring är ju nödvändiga led i en försäljningsverksamhet; att förbereda narkotika för försäljning kräver olika typer av befattning med den innan försäljning kan ske. Det är alltså inte tillräckligt att se endast själva försäljningen eller innehav av narkotika avsedd att säljas som mer straffvärt. Samtliga typer av befattning med narkotika som sker i syfte att narkotikan i slutändan ska säljas bör mot denna bakgrund straffas strängare än vad som är fallet . Att samtliga typer av befattning med narko- tika som är avsedd att säljas ska mötas med strängare straff innebär alltså att det avgörande är om det kan visas att det varit fråga om hantering av narkotika som varit avsedd att säljas. När det gäller det grova narkotikabrottet är mängden narkotika ofta är så stor att den i sig utgör en stark indikation på att narkotikan är avsedd för försäljning. För narkotikabrott av normalgraden har dock mängden i sig inte alltid ett sådant starkt bevisvärde. måste alltså i varje enskilt fall visa att det varit fråga om befattning med narkotika som varit avsedd att säljas. Som vi utvecklar nedan kan inte alla former av överlåtelser jäm- ställas med försäljning, varvid det i stället blir aktuellt att utmäta straff enligt den nuvarande straffskalan. Även andra befattningar med narkotika där det inte kan visas att narkotikan varit avsedd att säljas bör även i fortsättningen att straffas enligt den nu gällande straffskalan. Överträdelser av samtliga punkter i 1 § första stycket narkotikastrafflagen som avser befattning med narkotika kan alltså fortfarande komma att straffas enligt dagens straffskala, som har ett minimistraff om 14 dagars fängelse. Så blir t.ex. fallet om endast innehav för eget bruk kan styrkas. Det är dock tillräckligt att det visas att narkotikan som sådan varit avsedd att säljas för att den särskilda straffskalan ska vara tillämplig. Det krävs alltså inte att det är utrett att den som t.ex. transporterar narkotika också haft uppsåt att själv sälja densamma, utan endast att uppsåtet omfattat att narko- tikan var avsedd att säljas i något senare led. Det ovan redovisade innebär alltså att samma typ av befattning med narkotika, t.ex. transport eller förvaring, kan komma att straffas enligt två olika straffskalor, beroende på om det kan bevisas att uppsåtet omfattat att narkotikan varit avsedd att säljas eller inte. Ett argument emot en sådan ordning är att detta skulle kunna skapa otillfredsställande resultat från rättvisesynpunkt eftersom det är fråga om samma typer av befattning. Vi menar dock att eftersom försäljning av narkotika har sådana skadeverkningar på samhället i stort som beskrivits ovan, är en sådan skillnad motiverad i straffvärdehänseende. Det framstår inte heller som ändamålsenligt att införa undantag från den strängare straffskalan för gärningar som framstår som mindre allvarliga, t.ex. för att en enskild gärning framstår som en engångs- företeelse. En sådan reglering skulle minska värdet av skärpningen av straffskalan. Samtliga led i en försäljningsverksamhet bör alltså ge- nomgående straffas strängare än samma typer av befattning med narkotika som inte är avsedd att säljas. Förfaranden som faller under 1 § första stycket 5 narkotikastrafflagen Förfaranden som avses i punkten 5 faller utanför begreppet befatt- ning eftersom dessa förfaranden inte med nödvändighet innebär att gärningspersonen befattar sig med narkotikan för att ansvar för brott ska uppkomma. Den som t.ex. bjuder ut narkotika till för- säljning eller förmedlar kontakt mellan säljare och köpare i en nar- kotikaaffär utan att inneha eller på annat sätt befatta sig med själva narkotikan kommer således inte omfattas av den särskilda straff- skalan. Det kan framstå som ändamålsenligt att även dessa typer av förfaranden skulle inordnas under denna straffskala eftersom för- farandena är ägnade att på olika sätt främja narkotikaförsäljning. Mot bakgrund av hur 1 § första stycket narkotikastrafflagen är konstruerad är det, som också utvecklats ovan, emellertid förenat med svårigheter att bryta ut en eller flera punkter och låta dessa omfattas av ett strängare straff. Mot denna bakgrund bör förfaranden som enbart faller under 1 § första stycket 5, och som inte innefattar befattning med narkotika, alltjämt straffas enligt den nu gällande straffskalan. Det bör framhållas att det inte är särskilt vanligt förekommande att lagföring sker för brott enligt 1 § första stycket 5. Av Brås krimi- nalstatistik över antalet lagföringsbeslut följer att av knappt 4 200 lagföringsbeslut beträffande narkotikabrott av normalgraden, dvs. 1 § första stycket narkotikastrafflagen, avsåg endast 18 brott mot 1 § första stycket 5. Att denna punkt inte omfattas av den sär- skilda straffskalan torde alltså inte ha någon större praktisk betydelse. Närmare om avgränsningen i fråga om överlåtelse Begreppet överlåtelse i narkotikastrafflagen har samma innebörd som i civilrättslig mening, dvs. begreppet omfattar köp, byte eller gåva eller något annat förfarande som innebär att äganderätten över- förs till någon annan (se avsnitt 10.2.2). Den särskilda straffskalan är avsedd att träffa gärningar som avser försäljning av narkotika eller annan befattning med narkotika som är avsedd att säljas. Genom att här använda begreppet försäljning i stället för det vidare begreppet överlåtelse begränsas alltså användningen av den särskilda straff- skalan till att endast omfatta sådana former av överlåtelser eller annan befattning med narkotika som typiskt sett sker i vinningssyfte mot vederlag, vanligen i form av pengar. Andra former av över- låtelser, t.ex. där narkotika överlåts till vänner utan vederlag eller där det är fråga om ett samköp av narkotika mellan flera missbrukare faller därmed utanför tillämpningsområdet. Sådana överlåtelser ska alltjämt omfattas av regleringen i 1 § första stycket narkotikastraff- lagen. Det kan inte anses förmildrande att gärningspersonen säljer nar- kotika för att finansiera eget missbruk utan även försäljningar som sker i sådant syfte bör omfattas av den särskilda straffskalan. Det avgörande för att den särskilda straffskalan ska vara tillämplig är alltså om överlåtelsen har skett i vinningssyfte, dvs. att gärningen som sådan har varit ägnad att ge en ekonomisk . För att den särskilda straffskalan ska vara tillämplig behöver det inte visas att det faktiskt har skett någon vinst. Det är således till- räckligt att det är fråga om ett agerande som typiskt sett sker i sådant syfte, t.ex. gatuförsäljning eller försäljning via en hemsida på inter- net. Även försäljningar som sker via telefon eller via sms till ett tele- fonnummer som regelmässigt används för att sälja narkotika bör omfattas. Storleken av vinningen eller den förväntade vinningen bör inte heller ha någon betydelse vid bedömningen om den särskilda straffskalan aktualiseras. Det är tillräckligt att gärningen vid en objektiv bedömning har sådan karaktär att den kan förväntas syfta till en ekonomisk . Kan ett sådant syfte visas är det således fråga om ett brott som ska straffas enligt den strängare straffskalan. Minimistraffet bör vara fängelse har narkotikabrott av normalgraden som innefattar försäljning eller annan hantering av narkotika som är avsedd att säljas en straff- skala med ett straffminimum som motsvarar det allmänna minimum om 14 dagars fängelse och ett straffmaximum om tre års fängelse. Om brottet i något fall skulle bedömas som ringa kan straffet stanna vid böter. Straffskalan för ett brott ger uttryck för hur allvarligt lagstiftaren ser på de gärningar som omfattas av straffansvaret, det s.k. abstrakta straffvärdet. Det abstrakta straffvärdet bestäms både av straffskalans miniminivå och dess maximinivå. Straffskalans minimum är dock en viktigare hållpunkt för straffvärdesbedömningen i det enskilda fallet än dess maximum (se avsnitt 6.4.1). En majoritet av de brott som begås inom en brottstyp utgörs, generellt sett inom brottstypen, av en mindre allvarlig form. Den övre delen av straffskalan är reserverad för de allra allvarligaste gärningarna som inträffar mer sällan. För att åstadkomma en generellt höjd straffnivå är det allmänt sett mer ändamålsenligt att höja straffminimum (se avsnitt 8.4.3). Det är visserligen möjligt att uttrycka ett högre abstrakt straff- värde genom att höja straffmaximum. Sådana höjningar har dock erfarenhetsmässigt en liten effekt på straffmätningspraxis.42 För att åstadkomma en generellt förhöjd straffnivå som kan få genomslag i den praktiska tillämpningen framstår det alltså som mest ändamålsenligt att höja straffminimum för brottet. Genom att höja minimistraffet skärps straffen för samtliga fall av försäljning eller befattning med narkotika som är avsedd att säljas, även om det endast rör sig om en enstaka försäljning eller befattning med en mindre mängd. En sådan höjning leder till omedelbara höjningar av straffen för de brott som bedöms ha ett straffvärde motsvarande straffminimum, men innebär också en uppgradering av straffvärdet för brotten i allmänhet, dvs. även för de brott som har ett straffvärde som överstiger straffminimum. Det gör också bestämmelsen effektiv och enkel att tillämpa. Frågan är då till vilken nivå straffminimum bör höjas från dagens minimistraff om 14 dagars fängelse. Proportionalitet och ekvivalens är, som framgår av avsnitt 6.6.1, grundläggande principer när en straffskärpning övervägs. Som utvecklats ovan kan det ifrågasättas om straffen för försäljning eller annan befattning med narkotika som är avsedd att säljas är proportionerliga och tillräckligt tydligt signale- rar allvaret av denna typ av brottslighet. En strängare syn på dessa brott är framför allt motiverad utifrån den generella utveckling vi har kunnat iaktta inom ramen för vårt arbete. Således bidrar narkotika- försäljning till stora inkomster för de kriminella nätverken och leder till att unga involveras i dessa nätverk samt bidrar till otrygghet och en ökad våldsnivå i lokalsamhället. Narkotikaförsäljning underblåser alltså, som beskrivs ovan, dessa skadliga konsekvenser för samhället i stort och är således en del av ett större samhällsproblem. Sort och mängd narkotika spelar i detta sammanhang en mindre roll eftersom det inte i första hand är narkotikans farlighet i fråga om skadeverk- ningar för den enskilde eller den försålda mängden i sig som ligger till grund för den nu förslagna straffskärpningen. 42SOU 2014:18 Straffskalorna för allvarliga våldsbrott s. 143. av bruket av narkotika utgör det bakomliggande skälet för den över- gripande kriminaliseringen av all olovlig befattning med narkotika i samhället, men behöver inte nödvändigtvis vara styrande för utform- ningen av de enskilda straffskalorna. En höjning av straffminimum till sex månaders fängelse framstår mot bakgrund av narkotikaförsäljningens skadliga konsekvenser som en rimlig avvägning. En mindre höjning, till t.ex. tre månaders fängelse, vore enligt vår mening otillräcklig med hänsyn till allvaret av dessa skadeverkningar. I praxis kan en överlåtelse av en mindre mängd narkotika ofta anses ha ett straffvärde på en till två månaders fängelse beroende på sort och mängd (se t.ex. ovan nämnda NJA 2017 s. 45), varför en höjning till tre månaders fängelse i praktiken inte torde ha någon sådan effekt på straffmätningen i dessa fall som krävs för att möta allvaret i denna typ av brottslighet. Ett minimistraff om sex månaders fängelse träffar visserligen för- säljning av eller annan befattning med mycket små mängder narko- tika och innebär en mycket kraftig straffhöjning i förhållande till . Med hänsyn till brottslighetens allvar framstår detta dock ur proportionalitetssynpunkt inte som orimligt. Försäljning av narkotika bedrivs till stor del av de kriminella nätverken. Det är fråga om försäljning med uttalat vinstsyfte som sker i organiserad form och i storskalig verksamhet. Försäljarna age- rar för de kriminella nätverkens räkning och är i detta sammanhang att se som representanter för nätverken. Det är alltså inte fråga om några impulsbrott utan det rör sig ofta om en välorganiserad affärs- verksamhet. Straffskärpningen är inte heller avsedd att träffa den som brukar narkotika. Den enskilde narkotikamissbrukaren som köper narko- tika för eget bruk drabbas således inte av skärpningen. En höjning till sex månaders fängelse från dagens straffminimum innebär en flerdubbling av straffvärdet för försäljningar som avser en liten mängd narkotika, vilket utgör en kraftig markering av allvaret i dessa gärningar. Med hänsyn till brottslighetens art torde ett sådant förhöjt straffvärde också leda till ett strängare på- följdsval i synnerhet för vuxna lagöverträdare, dvs. fängelse torde bli normalpåföljden i de allra flesta fall. Som utvecklats ovan anser vi inte att det finns skäl att införa ett särskilt grovt brott vad gäller försäljning eller annan befattning med narkotika som är avsedd att säljas. Vi har inte heller funnit skäl att föreslå en skärpning av straffskalan för grovt narkotikabrott. Mot denna bakgrund ser vi inte någon anledning att föreslå någon ändring av maximistraffet för narkotikabrott som avser försäljning eller annan befattning med narkotika som är avsedd att säljas. Straffmaxi- mum i den föreslagna särskilda straffskalan bör därför vara den- samma som för övriga narkotikabrott av normalgraden, dvs. Skillnaden i straffvärde mellan köpare och säljare av narkotika Den som köper narkotika för eget bruk döms ofta för ringa narko- tikabrott till dagsböter, allt beroende på sort och mängd narkotika, medan säljaren i stället vanligen döms för narkotikabrott av normal- graden till en strängare påföljd än böter enligt vad som utvecklats ovan. En skärpning av straffet för säljaren av narkotika innebär att skillnaden i straff mellan de två gärningarna – köpet respektive för- säljningen av narkotika – ytterligare ökar. Den svenska narkotikapolitiken kännetecknas av restriktivitet och vilar på kunskapen om att narkotikabruk är skadligt för hälsan och bygger på att begränsa tillgång och minska efterfrågan i syfte att främja hälsa.43 Att bruk av narkotika är kriminaliserat är ett uttryck för detta, dvs. samhällets avståndstagande mot narkotika och en möjlighet för myndigheter att kraftfullt ingripa mot den enskildes missbruk av narkotika.44 Att andra typer av hantering av narkotika genomgående bedöms strängare än bruk och innehav av mindre mängder för eget bruk är ett uttryck för att lagstiftaren anser att sådan hantering är mer klandervärd och skadlig; sådana gärningar bidrar till spridning av narkotika och till ett hälsofarligt missbruk. Mot bakgrund av de följder som narkotikaförsäljning har, dels i fråga om skadeverkningar på folkhälsan, dels i fråga om de effekter vibeskrivit ovan när det gäller de kriminella nätverkens försäljning, kan det enligt vår mening inte anses oproportionerligt att ytterligare öka skillnaden i straff mellan köpare och säljare – även om trans- 43En samlad strategi för alkohol-, narkotika-, dopnings- och tobakspolitiken (prop. 2010/11:47, bet. 2010/11:SoU8, rskr. 2010/11:203). 44När bruk av narkotika kriminaliserades 1988 anfördes som skäl att det var nödvändigt att signalera ett kraftigt avståndstagande från samhällets sida mot all hantering av narkotika. Syftet med straffskärpning, då fängelse infördes i straffskalan för ringa narkotika- brott, var att möjliggöra för myndigheter att ingripa tidigt mot att unga människor fastnar i missbruk samt att förbättra behandlingen av de missbrukare som avtjänar straff. aktionen avser samma mängd narkotika. Befattningen med narko- tikan har i dessa fall olika syften och delvis skilda skyddsintressen gör sig därmed gällande. Ungdomar och narkotikaförsäljning och om konsekvenserna för unga lagöverträdare Som framgår av vår tidigare redovisning är det ofta unga personer som säljer narkotika. Det kan därför på goda grunder antas att det i stor utsträckning kommer vara yngre personer – under – som träffas av en straffskärpning för narkotikabrott som avser försäljning eller befattning med narkotika avsedd att säljas. Vi har, som redovisats i avsnitt 9.3.3, lämnat förslag om att straff- bestämmelsen om människoexploatering i 4 kap. 1 b § ska utvidgas till att avse även exploatering i brottslig verksamhet.