sou · H9B336 · 2021-05-05 00:00:00 — Nackdelar med en sådan ordning är dels att den innebär en generellt minskad självständighet för överförmyndaren i förhållande till kommunen, dels att den möjliggör en övergång från överförmyndarnämnd till ensam överförmyndare under löpande man- datperiod, vilket inte är önskvärt. Vi lämnar därför inte ett sådant förslag. Det bör i stället anges i 19 kap. 7 §, enligt modell från kom- munallagen, att kommunfullmäktige får återkalla uppdraget för över- förmyndare och deras ersättare vid sådana organisationsförändringar som innebär att det i stället för överförmyndare ska finnas en över- förmyndarnämnd eller en gemensam överförmyndarnämnd. Förslaget aktualiseras enbart om överförmyndare även fortsättningsvis ska vara en möjlig organisationsform för överförmyndarverksamheten. I betänkandet En väl fungerande ordning för val och beslutsfattande i kommuner och regioner (SOU 2021:16) har ändringar i 19 kap. 7 § andra och tredje stycket FB föreslagits. Förslaget, som gäller reglerna för proportionella val och som föreslås träda i kraft , påverkar inte våra förslag i sak. 16En liknande ställning har nämndemän i domstol, som också väljs av kommunfullmäktige (se bland annat 4 kap. 8 § ). Utöver överförmyndaren är också valnämnden obligatorisk i varje kommun, enligt 3 kap. 3 § vallagen (2005:837). ledamöter väljs dock inte . 17Se bland annat 6 kap. 2 § kommunallagen och m.fl. (2018), Kommunallagen, En kom- mentar, s. 169. 21Delegering av beslutanderätt i överförmyndarverksamheten Vårt uppdrag har omfattat att överväga om överförmyndare och över- förmyndarnämnder bör få en utökad möjlighet att delegera beslut- anderätt. Reglerna på överförmyndarområdet bygger på att det är överför- myndaren, eller överförmyndarnämnden kollektivt, som fattar be- slut och som har ett ansvar för verksamheten. I 19 kap. 14 § föräldra- balken (FB) finns bestämmelser om möjligheten till delegering av beslutanderätten, dvs. möjligheten att överlämna rätten att fatta beslut på överförmyndarens eller nämndens vägnar. Möjligheterna till delegering är relativt långtgående på överför- myndarområdet. En överförmyndarnämnd får uppdra åt en ledamot, en ersättare som tjänstgör eller en tjänsteman med den kompetens som behövs att avgöra vissa grupper av ärenden. På samma sätt får överförmyndaren delegera beslutanderätten till en kommu- nal tjänsteman med den kompetens som behövs (19 kap. 14 § första stycket). Kompetenskravet innebär enligt förarbetena att tjänste- mannen ska ha en sådan bakgrund och befattning i kommunen att överförmyndarfrågorna kan förväntas bli tillfredställande handlagda och bedömda.1 Bestämmelsen tillåter att beslutanderätten delegeras till en tjänsteman i en annan kommun. Detta möjliggör sådan sam- verkan på kanslinivå som är vanligt förekommande, exempelvis att 1993/94:251 s. 291. Delegering av beslutanderätt i överförmyndarverksamheten flera överförmyndarverksamheter inrättar ett gemensamt kansli (se avsnitt 20.4). Vissa beslut får inte delegeras. Det gäller framställningar eller yttranden till kommunfullmäktige, beslut enligt 11 kap. 20 § att ent- lediga eller skilja en god man eller förvaltare från uppdraget, beslut att häva avtal om sammanlevnad i oskiftat bo och beslut om att förelägga vite (19 kap. 14 § andra stycket). I vissa fall ska den som beslutanderätt delegerats till hänskjuta ärendet till överförmyndaren eller nämnden. Detta gäller ärenden där avslagsbeslut bör meddelas eller om frågan är tveksam – om saken gäller samtycke, tillstånd, för- ordnande, upphörande eller entledigande. Ett beslut som har med- delats efter delegation behöver inte anmälas för nämnden eller över- förmyndaren (tredje stycket). Möjligheterna att delegera beslutanderätt togs upp utred- ningsbetänkande (SOU 2004:112) där två förändringar ansågs moti- verade. Det föreslogs att interimistiska beslut om att entlediga en god man eller förvaltare som missköter uppdraget eller som annars är olämplig skulle kunna fattas på delegation. Det föreslogs också att förbudet mot att delegera vitesförelägganden skulle hävas men att tvek- samma fall skulle hänskjutas till överförmyndaren eller nämnden.2 Utredningens förslag ledde inte till någon lagstiftning. 21.4Delegationsmöjligheterna i annan verksamhet Generella regler om delegering av beslutanderätt på det kommunala området finns i kommunallagen (2017:725), KL. En nämnd har som utgångspunkt stor frihet att avgöra vilka beslut som ska kunna delegeras. Den grundläggande regeln finns i 6 kap. 37 KL, enligt vilken en nämnd får uppdra åt presidiet, ett utskott, en leda- mot eller ersättare att besluta på nämndens vägnar i ett visst ärende eller en viss grupp av ärenden. En nämnd får även uppdra åt en anställd att besluta på nämndens vägnar i ett visst ärende eller en viss 2SOU 2004:112 s. 304 f. Delegering av beslutanderätt i överförmyndarverksamheten grupp av ärenden. Nämnden kan också överlåta till förvaltningschefen att delegera sin beslutanderätt vidare till andra anställda och det är möjligt att ställa upp vissa villkor för delegeringen (7 kap. 5–8 §§). Kommunallagens delegationsmöjligheter begränsas av reglerna i 6 kap. 38 §. Enligt bestämmelsen får vissa typer av beslut inte dele- geras, bland annat ärenden som avser verksamhetens mål, inriktning, omfattning eller kvalitet. Inte heller får ärenden som gäller myndig- hetsutövning mot enskilda delegeras, om de är av principiell beskaffen- het eller annars av större vikt. Det finns i kommunallagen en reglering som gäller brådskade ärenden. Nämnden får uppdra åt ordföranden eller en annan ledamot att besluta på nämndens vägnar i ärenden som är så brådskande att nämndens avgörande inte kan avvaktas (6 kap. 39 §). Någon begräns- ning av möjligheterna att delegera enligt paragrafen med hänsyn till ärendenas art finns inte och även anställda som har delegerats beslut- anderätt kan fatta sådana brådskande beslut (7 kap. 5 §). Ett brådsk- ande beslut enligt 6 kap. 39 § ska anmälas vid nämndens nästa sam- manträde (6 kap. 40 § andra stycket). På område finns ytterligare begränsningar i fråga om vilka av en socialnämnds beslut som får delegeras. Vissa beslut får enligt socialtjänstlagen (2001:453) endast delegeras till en särskild avdelning som består av förtroendevalda, inte till tjänstemän. Detta gäller beslut om placering av barn i familjehem, ansökan om tvångs- vård och andra beslut av mycket ingripande karaktär (10 kap. 4 §). möjligheter att delegera uppgifter enligt föräldra- balken är också begränsade (10 kap. 5 §). Någon allmän bestämmelse om så kallade ordförandebeslut har inte tagits in i socialtjänstlagen. När det gäller vissa ärenden enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) och lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM) kan dock socialnämnden förordna ordföranden eller en annan ledamot att besluta när nämndens beslut inte kan avvaktas. Exempel på detta är beslut om omedelbara omhändertaganden. Sådana beslut ska anmälas vid nämndens nästa sammanträde (13 § andra stycket LVM och 6 § andra stycket LVU). Delegering av beslutanderätt i överförmyndarverksamheten Bland de personer som intervjuats i utredningen3 finns en bred upp- fattning om att dagens möjligheter att delegera beslutanderätt på överförmyndarområdet är tillräckligt långtgående. Några överförmyn- dare och länsstyrelser har dock fört fram att beslut om entledigande av en ställföreträdare som misskött sitt uppdrag eller som annars är olämplig (11 kap. 20 § FB) borde kunna delegeras, i varje fall i brådskande ärenden. Avsaknaden av en delegationsmöjlighet kan enligt aktörerna medföra en period av väntan under vilken ställföre- trädaren kan orsaka skada för huvudmannen. Andra har påtalat att brådskande fall av entledigande är sällsynta och sällan eller aldrig orsakar problem i praktiken, bland annat eftersom olämpliga ställ- företrädare självmant brukar begära sitt entledigande när de blir upp- manade till det. Enligt dessa aktörer går det i regel att snabbt sam- mankalla en beslutsför nämnd i de sällsynta fall det behövs. Det har också varit en vanlig uppfattning att ett beslut om entledigande på grund av misskötsamhet eller olämplighet är så pass ingripande att beslutsfattandet rimligen bör ligga på överförmyndaren eller nämnden, som ansvarar för verksamheten. Några aktörer, bland dem Kommuner och Regioner och Föreningen , har ansett att även beslut om att förelägga vite bör kunna delegeras. Andra har uttryckt att dessa beslut inte är lämpliga för delegation eftersom de är ingripande och handläggs som brottmål i tingsrätten. Enstaka aktör har ansett att brådskade avslagsbeslut bör kunna fattas på delegation. Tidsutdräkten till nästa nämndsammanträde har här angetts som främsta skäl. Flertalet aktörer har dock, som nämnts, ansett att ytterligare delegationsmöjligheter inte behövs. Tvärtom har det förts fram att de nuvarande möjligheterna är alltför långtgående och borde inskränkas eftersom mycket ingripande åtgärder kan vidtas utan att nämnden involveras. Som exempel har nämnts ansökningar om att anordna förvaltarskap för en enskild och beslut om att en framtidsfullmakt inte får brukas av fullmaktshavaren. 3Vilka undersökningar vi har gjort under utredningsarbetet framgår av avsnitt 2.2. Delegering av beslutanderätt i överförmyndarverksamheten Vårt förslag: Det ska finnas en generell möjlighet för överförmyn- darnämnder att delegera beslutanderätt i brådskande fall. Nämnden ska få uppdra åt ordföranden eller en annan ledamot att besluta på nämndens vägnar i ärenden som är så brådskande att nämndens avgörande inte kan avvaktas. Beslutet ska anmälas vid nämndens nästa sammanträde. En bestämmelse om detta tas in i en ny para- graf, 19 kap. 14 a § . Vår bedömning: Delegationsmöjligheterna i övrigt är tillräckliga och bör därför inte ändras. En god man eller förvaltare som gör sig skyldig till missbruk eller försummelse i sitt uppdrag ska enligt 11 kap. 20 § FB entledigas. Detsamma gäller om ställföreträdaren kommer på ekonomiskt obestånd och på grund av detta är olämplig för uppdraget, eller om han eller hon av någon annan orsak är lämplig. Det är möjligt att interimistiskt, dvs. för tiden till dess att ärendet slutligt kan avgöras, entlediga en ställföreträdare i brådskande fall. I denna typ av situa- tioner kan beslut behöva fattas skyndsamt, för att säkra huvudmannens intressen. Med nuvarande bestämmelser är det dock inte möjligt att delegera beslutet till en enskild nämndledamot eller en tjänsteman. Många överförmyndarnämnder sammanträder mer sällan än en gång och har ofta ett längre uppehåll över sommaren. Det kan därför förekomma fall där brådskande beslut drar ut , även om frågan oftast tycks få en praktisk lösning. Också i andra frågor än entledigande på grund av misskötsamhet kan hänsyn till huvud- mannens intressen kräva ett skyndsamt beslut. Enligt vår uppfatt- ning uppnås ett större mått av smidighet i överförmyndarnämnden och en ökad trygghet för huvudmannen med en generell möjlighet för nämnden att delegera brådskade beslut till ordföranden eller en annan ledamot, på det sätt som finns på det kommunala området i övrigt enligt 6 kap. 39 och 40 §§ KL, dvs. när ärendet är så brådskande att nämndens avgörande inte kan avvaktas. Vi föreslår därför att en sådan möjlighet till delegation införs. I likhet med vad som gäller enligt de nämnda bestämmelserna i kommunallagen bör beslutet anmälas vid nämndens nästa sammanträde. Delegering av beslutanderätt i överförmyndarverksamheten i verksamheter som har en ensam överförmyndare påverkas inte av förslaget. Några aktörer, bland dem Föreningen , har ansett att beslut om att förelägga vite bör kunna delegeras till tjänstemän. Vi bedömer dock att ett vitesföreläggande är en så pass ingripande åtgärd att den bör vara förbehållen nämnden, och att den nämnda möjligheten att delegera brådskande beslut till nämndens ordförande eller en annan ledamot är tillräcklig. Utöver en sådan möjlighet till ett så kallat ordförandebeslut bedömer vi att det saknas anledning att utöka möjligheterna till delegation. Vi har uppmärksammat att de nuvarande delegationsmöjlighet- erna är relativt långtgående. Exempelvis kan en tjänsteman få rätt att på överförmyndarens eller nämndens vägnar ansöka om förvaltar- skap för en enskild. Vårt uppdrag omfattar frågan om delegations- möjligheterna bör utökas. Frågan om det kan vara befogat att in- skränka möjligheterna har alltså inte utretts närmare. Det bör dock påminnas om att delegation endast får ske till tjänstemän med den kompetens som behövs. 22En ökad beslutanderätt för överförmyndaren Vårt uppdrag har omfattat att överväga om överförmyndaren bör få besluta i frågor om ställföreträdarskap som ligger på allmän domstol. Vi har särskilt övervägt om beslut angående anordnande, jämkning och upphörande av godmanskap och förvaltarskap bör flyttas från domstol till överförmyndaren. Vi har också tagit upp frågan om överförmyndaren i stället för domstolen bör besluta om ent- ledigande enligt 11 kap. 19 a §, dvs. när ställföreträdaren begär att bli entledigad innan en ny har utsetts. Domstolen och överförmyndaren har delad beslutskompetens när det kommer till frågor om ställföreträdarskap. Det är domstolen som beslutar i ärenden om anordnande av godmanskap enligt 11 kap. 4 § och förvaltarskap enligt 11 kap. 7 § (FB).1 Det är också domstolen som, på förslag från överförmyndaren, förordnar en lämplig ställföreträdare i dessa fall. När det gäller förvaltarskap får domstolen överlåta åt överförmyndaren att närmare bestämma förvaltarskapets omfattning (11 kap. 7 § tredje stycket). Överför- myndaren ska granska samtliga förvaltarskap för att pröva om det finns skäl att ansöka om upphörande (5 § andra stycket för- mynderskapsförordningen, 1995:379). 1Ärenden om godmanskap är betydligt vanligare än ärenden om förvaltarskap. av- gjordes i tingsrätterna omkring fem gånger fler godmanskapsärenden än förvaltarskapsären- den. Se statistik från i avsnitt 22.5. En ökad beslutanderätt för överförmyndaren I vissa brådskande fall får domstolen anordna godmanskap och förvaltarskap interimistiskt, dvs. för tiden till dess att ärendet slutligt kan avgöras (11 kap. 18 § första stycket). Till domstolens uppgifter hör vidare att pröva om omfattningen av ett godmanskap eller ett förvaltarskap bör jämkas. Domstolen får fatta ett interimistiskt beslut i vissa brådskande fall (11 kap. 23 § första och tredje styckena). När det gäller tillfälliga godmanskap enligt 11 kap. 1–3 §§ är det överförmyndaren som förordnar en god man. Det är också över- förmyndaren som prövar om omfattningen av ett sådant godman- skap bör jämkas (11 kap. 23 § fjärde stycket). Överförmyndaren får i vissa brådskande fall interimistiskt förordna en god man eller för- valtare (11 kap. 18 § andra stycket). Ett godmanskap eller förvaltarskap ska upphöra om den enskilde inte längre behöver en god man eller förvaltare (11 kap. 19 § första stycket). Ett sådant beslut fattas av domstol när det är rätten som har anordnat ställföreträdarskapet, i övriga fall av överförmyndaren. Det är överförmyndaren som beslutar om entledigande av ställföre- trädare i de flesta fall och som förordnar en ny ställföreträdare för huvudmannen. Om en god man enligt 11 kap. 4 § eller en förvaltare ansöker om att bli entledigad innan en ny ställföreträdare har utsetts är det dock domstolen som prövar frågan (11 kap. 19 b §). Utöver vad som sagts beslutar överförmyndaren i ett stort antal frågor enligt . Det gäller bland annat beslut om arvode till ställföreträdare och samtycke till vissa förvaltningsåtgär- der. Överförmyndaren beslutar vidare i frågor enligt lagen (2005:429) om god man för ensamkommande barn. Det är i dessa ärenden över- förmyndaren som förordnar en god man och beslutar om att god- manskapet ska upphöra (2 och 5 §§). Till överförmyndarens nyare uppgifter hör att besluta i vissa frågor enligt lagen (2017:310) om framtidsfullmakter. Det är exempelvis överförmyndaren som beslu- tar att en framtidsfullmakt helt eller delvis inte längre ska få brukas av fullmaktshavaren, bland annat om han eller hon har gjort sig skyldig till missbruk eller allvarlig försummelse vid fullgörandet av uppdra- get (26 §). Överförmyndarens beslut i ärenden enligt får över- klagas till tingsrätten enligt 20 kap. 6 § FB. Detsamma gäller över- förmyndarens beslut i ärenden enligt lagen om god man för ensam- kommande barn och lagen om framtidsfullmakter. Vid domstolens handläggning tillämpas lagen (1996:242) om domstolsärenden. En ökad beslutanderätt för överförmyndaren Domstolens respektive överförmyndarens beslutskompetens kan sammanfattas på följande sätt. •Anordnande av godmanskap enligt 11 kap. 4 § FB, inklusive att förordna en god man •Anordnande av förvaltarskap, inklusive att förordna en förvaltare •Jämkning av omfattningen av godmanskap enligt 11 kap. 4 § FB •Jämkning av omfattningen av förvaltarskap •Interimistiskt beslut i de ovan nämnda frågorna •Upphörande av godmanskap enligt 11 kap. 4 § FB •Entledigande av ställföreträdare enligt 11 kap. 19 a § FB •Överprövning av överförmyndarens beslut •Förordnande av god man enligt 11 kap. 1–3 §§ FB •Jämkning av omfattningen av godmanskap enligt 11 kap. 1–3 §§ FB •Interimistiskt beslut i de ovan nämnda frågorna •Interimistiskt beslut om förordnande av en god man enligt 11 kap. 4 § FB eller en förvaltare •Bestämmande av omfattningen av förvaltarskap efter särskilt be- slut från domstolen •Entledigande av gode män och förvaltare på egen begäran •Entledigande av gode män och förvaltare på grund av misskötsam- het, även interimistiskt •Byte av gode män och förvaltare En ökad beslutanderätt för överförmyndaren •Upphörande av godmanskap enligt 11 kap. 1–3 §§ FB •Ett stort antal andra frågor enligt •Årlig granskning av samtliga förvaltarskap •Förordnande, upphörande, entledigande m.m. enligt lagen om god man för ensamkommande barn •Vissa beslut enligt lagen om framtidsfullmakter 22.3Något om de ärenden som kan komma att flyttas från domstol till överförmyndaren 22.3.1Godmanskap enligt 11 kap. 4 § Om någon på grund av sjukdom, psykisk störning, försvagat hälso- tillstånd eller liknande förhållande behöver hjälp med att bevaka sin rätt, förvalta sin egendom eller sörja för sin person, ska rätten, om det behövs, besluta att anordna godmanskap för honom eller henne. Ett sådant beslut får inte meddelas utan den enskildes samtycke, om inte den enskildes tillstånd hindrar att hans eller hennes mening hämtas in (11 kap. 4 § FB). Den som får en god man behåller sin rättshand- lingsförmåga. En ansökan om anordnande av godmanskap får göras av över- förmyndaren, en förmyndare, den som ansökan avser om han eller hon har fyllt , hans eller hennes make eller sambo eller närmaste släktingar, samt av en framtidsfullmaktshavare. Dessutom får rätten ta upp frågan om godmanskap självmant, när det finns anledning till det (11 kap. 15 §). I ärenden om anordnande av godmanskap ska rätten inhämta läkarintyg eller annan likvärdig utredning om den en- skildes hälsotillstånd, om den enskilde inte har lämnat sitt samtycke (11 kap. 17 §). Rätten ska dessutom, om det inte är obehövligt, in- hämta yttranden från den enskildes make eller sambo och barn, över- förmyndaren och vårdinrättningar. Yttranden ska också, om det behövs, inhämtas från andra närstående samt från de kommunala nämnder som fullgör uppgifter inom och vissa andra nämnder inom omsorgsverksamheten. I ärendet ska den enskilde höras muntligen, om det kan ske utan skada för honom eller henne En ökad beslutanderätt för överförmyndaren och det inte är uppenbart att han eller hon inte förstår vad saken gäller. Rätten får avstå från att höra den enskilde muntligen om han eller hon själv har ansökt om ställföreträdarskapet, har medgett ansökan eller om det annars finns särskilda skäl (11 kap. 16 § andra stycket). Rätten får uppdra åt överförmyndaren att inhämta yttranden och utredning i ärendet. På begäran av rätten ska överförmyndaren lämna förslag på en god man eller förvaltare, om det inte finns särskilda skäl mot det. Om en fråga om anordnande av godmanskap eller förvaltar- skap uppkommer hos överförmyndaren, får myndigheten hämta in yttranden och utredning. Om överförmyndaren ansöker om ett så- dant anordnande, ska den utredning som hämtats in ges in till rätten tillsammans med ansökan. Överförmyndaren ska då också ge förslag på en god man eller förvaltare (11 kap. 17 a §). Rätten är skyldig att pröva om omfattningen av ett godmanskap bör jämkas eller om godmanskapet ska upphöra. En ansökan om jämk- ning eller upphörande får göras av någon av dem som avses i 11 kap. 15 § första stycket, en god man eller en förvaltare. Rätten får också ta upp sådana frågor på eget initiativ (11 kap. 21 § och 23 § första stycket). Domstolen får anordna förvaltarskap om någon som befinner sig i en sådan situation som anges i 11 kap. 4 § FB är ur stånd att vårda sig eller sin egendom. Förvaltarskap får dock inte anordnas, om det är tillräckligt att godmanskap anordnas eller att den enskilde får hjälp på något mindre ingripande sätt. Förvaltaruppdraget ska anpassas till den enskildes behov i varje särskilt fall och får begränsas till att avse viss egendom eller angelägenhet eller egendom överstigande ett visst värde (11 kap. 7 §). Kännetecknande för förvaltarskapet är att den enskilde förlorar sin rättshandlingsförmåga inom de områden som omfattas av förvaltarförordnandet. Reglerna om handläggningen i ärenden om anordnande, jämk- ning och upphörande av förvaltarskap stämmer i huvudsak överens med vad som gäller vid godmanskap. Beslut om anordnande, upp- hörande och jämkning av förvaltarskap ska genast kungöras i Post- och (11 kap. 27 §). En ökad beslutanderätt för överförmyndaren 22.3.3Entledigande av ställföreträdare enligt 11 kap. 19 a § Domstolen beslutar om entledigande av ställföreträdare i en enda situation, nämligen om en god man eller förvaltare vill avsäga sig sitt uppdrag innan en ny ställföreträdare har förordnats. En ställföre- trädare som begär sitt entledigande är enligt huvudregeln skyldig att kvarstå till dess att en ny god man eller förvaltare har utsetts (11 kap. 19 § andra stycket FB). Skyldigheten gäller dock inte om ställföre- trädaren har skälig orsak att bli entledigad innan en ny har utsetts (11 kap. 19 a §). När ställföreträdaren entledigas på den grunden ska ställföreträdarskapet upphöra, om överförmyndaren har vidtagit alla rimliga åtgärder för att hitta en ny god man eller förvaltare. Frågorna om entledigande och upphörande enligt bestämmelsen prövas av rätten (11 kap. 19 b §). Frågan om överförmyndaren bör ha behörighet att själv anordna godmanskap och förvaltarskap har varit föremål för särskilda över- väganden . Vid förmynderskapsreform (prop. 1993/94:251) och i betänkandet Frågor om förmyndare och ställföreträdare för vuxna (SOU 2004:112) kom man fram till att rätts- säkerhetsskäl talade för att besluten att anordna godmanskap även i fortsättningen bör ligga på domstol. Vid reform uttalades bland annat att en ordning där utredningen och de inblandades upp- fattningar får presenteras för en domstol med möjlighet att hålla muntlig förhandling är den bästa garantin för att det inte går slentrian i utredningen.2 betänkande uttalades att ärenden om god- manskap i domstol i huvudsak får en formell behandling och att ärendena i de allra flesta fall blir tillfredsställande utredda av överför- myndaren. Utredningen kom dock till slutsatsen att den extra rättssäkerhetsgaranti som en domstolsprövning innebär inte bör tas bort. Det föreslogs dock att uppgiften att interimistiskt anordna godmanskap samt att utvidga omfattningen av ett redan beslutat godmanskap skulle flyttas från domstol till överförmyndaren.3 Utred- ningens förslag ledde inte till några lagändringar. 1993/94:251 s. 158 f. 3SOU 2004:112 s. 309 f. En ökad beslutanderätt för överförmyndaren