sou · H9B397 · 2021-12-15 00:00:00 — Genom förordningen ges kommissionen möjlighet att meddela gruppundantag från anmälningsskyldigheten. Kommis- sionen ges också möjlighet att besluta om att stöd till ett och samma företag som understiger ett visst belopp inte behöver anmälas.3 2Rörande offentliga företag, se avsnittet ”Fördragsregleringen av offentliga företag”. Under vilka förutsättningar stöd kan ges för att finansiera tjänster av allmänt ekonomiskt intresse utan att utgöra statsstöd, se domstolens dom , Altmark Trans och Regierungs- präsidium , C-280-00, EU:C:2003:415, p. 3Kommissionen har beslutat följande förordningar inom området: kommissionens förord- ning (EU) nr 651/2014 av genom vilken vissa kategorier av stöd förklaras förenliga med den inre marknaden enligt artiklarna 107 och 108 i fördraget, kommissionens förordning (EU) nr 1407/2013 av om tillämpningen av artiklarna 107 och 108 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt på stöd av mindre betydelse, kommissionens förordning (EU) 2017/1084 av om ändring av förordning (EU) nr 651/2014 vad gäller stöd till hamn- och flygplatsinfrastruktur, vad gäller tröskelvärden för anmälan av stöd till kultur och bevarande av kulturarvet och stöd till idrottsinfrastruktur och multifunktionell rekreationsinfrastruktur samt vad gäller stödordningar för regionalt driftstöd i de yttersta randområdena och om ändring av förordning (EU) nr 702/2014 vad gäller beräk- ningen av stödberättigande kostnader samt kommissionens förordning (EU) 2020/972 av den 2juli 2020 om ändring av förordning (EU) nr 1407/2013 vad gäller dess förlängning och om ändring av förordning (EU) nr 651/2014 vad gäller dess förlängning och relevanta justeringar. Marknadsrättsliga förutsättningar för samordnad it-drift Statsstödsfrågor regleras inte i KL. Svenska ärenden om anmäl- ningar av statsstöd till kommissionen handläggs i . har en särskild lag av 2013 om tillämpning av EU:s statsstöds- regler. Den reglerar främst skyldigheten att återbetala olagligt stöd. Legala, eller rättsliga, monopol är en ensamrätt som baseras på lag- stiftning och innebär ett förbud mot konkurrens. Sådana monopol är i princip oförenliga med EU:s centrala syfte att ha en inre marknad baserad på fri rörlighet för varor och tjänster, etableringsfrihet och obunden konkurrens. I finns inte någon generell lagstiftning om rättsliga mono- pol. Varje sådant monopol har reglerats för sig efter vad som ansetts passa för den särskilda situationen. Rättsliga handelsmonopol för varor reglerar i artikel 37 FEUF. Av artikeln framgår att medlemsstaterna ska säkerställa att statliga handelsmonopol anpassas på sådant sätt att ingen diskriminering med avseende på anskaffnings- och saluföringsvillkor föreligger mellan medlemsstaternas medborgare och att bestämmelserna i artikeln ska tillämpas på varje organ genom vilket en medlemsstat, rättsligt eller i praktiken, direkt eller indirekt kontrollerar, styr eller märkbart på- verkar import eller export mellan medlemsstaterna. Sådana monopol kan med andra ord godtas förutsatt att de tillämpas på ett fullt ut icke-diskriminerande sätt och har en proportionerlig utformning i förhållande till sitt särskilda syfte.4 Medlemsstaterna får dock inte vidta några nya åtgärder som strider mot de principer som anges i artikeln eller som begränsar räckvidden av de artiklar som avser för- bud mot tullar och kvantitativa restriktioner mellan medlemsstaterna (art. 37.2 FEUF). Det är med andra ord mycket svårt att införa nya handelsmonopol. När det gäller tjänster så saknas motsvarighet till artikel 37 FEUF. har i flera avgöranden uttalat följande. Nationell lag- stiftning inom ett område som ännu inte har varit föremål för har- monisering på gemenskapsnivå, vilken tillämpas utan åtskillnad på alla personer eller företag som bedriver verksamhet på den berörda medlemsstatens territorium, kan trots sin restriktiva inverkan på fri- (2019) Svensk och europeisk marknadsrätt I, version 5, s. 202, läst . Marknadsrättsliga förutsättningar för samordnad it-drift heten att tillhandahålla tjänster rättfärdigas i den mån som den grun- das på tvingande hänsyn till ett allmänintresse som ännu inte säker- ställts genom de bestämmelser som tjänsteleverantören måste följa i den medlemsstat där denne är etablerad och förutsatt att den är ägnad att säkerställa att det mål som eftersträvas med lagstiftningen uppnås och inte går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå det målet (se bl.a. dom av , mot Land Baden- , C-19/92, EU:C:1993:125, p. 32; dom av den 30 novem- ber 1995, mot Consiglio dell’Ordine degli Avvocati e Pro- curatori di , C-55/94, EU:C:1995:411, p. 37; dom av , Gambelli m.fl., C-243/01, EU:C:2003:597, p. 64; dom av , kommissionen mot , C-168/04, EU:C:2006:595, p. 37; dom av , , C-212/11, EU:C:2013:270, p. 60; dom av , Safe Interenvios, C-235/14, EU:C:2016:154, p. I doktrinen framhålls att rättsliga monopol på tjänsteområdet endast kan upprätthållas om de kan stödjas på sådana tvingande hän- syn som kan motivera undantag från den fria tjänsterörligheten inom EU (se bl.a. art. 52 FEUF). Även om tvingande hänsyn i och för sig bedöms föreligga i ett visst fall måste sådana inskränkningar vara proportionerliga och inte sträcka sig längre än nödvändigt för att till- godose det särskilda skyddssyftet.5 Fördragsregleringen av offentliga företag I finns en artikel om offentliga företag (för innebör- den av begreppet företag inom konkurrensrätten, se följande avsnitt). Enligt den berörda artikeln ska medlemsstaterna beträffande offent- liga företag och företag som de beviljar särskilda eller exklusiva rätti- gheter inte vidta och inte heller bibehålla någon åtgärd som strider mot reglerna i fördragen, i synnerhet reglerna i artiklarna 18 samt 101–109 (artikel 106.1 FEUF). Bestämmelsen är riktad till medlems- staterna. Syftet med bestämmelsen är att hindra medlemsstaterna från att frånta fördragsreglerna om konkurrens genomslag genom åtgärder som vidtas rörande offentliga företag och företag som ges särskilda rättigheter. (2019) Svensk och europeisk marknadsrätt I, version 5, s. 202, läst . Marknadsrättsliga förutsättningar för samordnad it-drift Med ”exklusiva rättigheter” avses ensamrätt. Begreppet ”speciella rättigheter” är vagare men kan beskrivas som rättigheter som en med- lemsstat beviljar ett begränsat antal företag genom lag, annan författ- ning eller beslut som, inom ett bestämt geografiskt område begrän- sar antalet företag som har tillstånd att tillhandahålla en tjänst eller bedriva en verksamhet till två eller flera, på annat sätt än utifrån objektiva, proportionerliga och icke-diskriminerande kriterier, eller ger företag författningsenliga fördelar som i väsentlig grad påverkar andra företags möjligheter att tillhandahålla samma tjänst eller be- driva samma verksamhet inom samma geografiska område på i allt väsentligt likvärdiga villkor.6 Vidare ska företag som anförtrotts att tillhandahålla tjänster av allmänt ekonomiskt intresse vara underkastade reglerna i fördragen, särskilt konkurrensreglerna, i den mån tillämpningen av dessa regler inte rättsligt eller i praktiken hindrar att de särskilda uppgifter som tilldelats dem fullgörs (artikel 106.2 FEUF). Bestämmelsen är riktad till verksamhet som bedrivs som företag. Sådana tjänster som inte skulle levereras av den privata marknaden av exempelvis ekonomiska skäl kan omfattas av bestämmelsen.7 Att ett företag ”anförtrotts” får utifrån enligt praxis förstås som att det ska vara fråga om en tydlig skyldighet att tillhandahålla tjänsterna och att tillhanda- hållandet ska vara en följd av bestämmelser i författning eller ett myn- dighetsbeslut (jfr dom av , BUPA m.fl. mot kom- missionen, T-289/03, EU:T:2008:29, p. 181 där domstolen uttalar att ”den berörda aktören har anförtrotts ett uppdrag av allmänt ekono- miskt intresse genom en av en offentlig myndighet vidtagen åtgärd och att de aktuella skyldigheterna att tillhandahålla tjänster av allmänt eko- nomiskt intresse klart definieras i denna” [vår kursivering]). Medlemsstaterna har ett relativt omfattande utrymme för att själva definiera vad som utgör en tjänst av allmänt ekonomiskt intresse. Det följer dock av praxis att vissa minimikriterier ska vara uppfylla. Utöver att uppdraget ska ha ”anförtrotts” företag på ett korrekt vis (jämför föregående avsnitt) så ska uppdraget vara ”samhällsomfattande och obligatoriskt” till sin karaktär (BUPA m.fl. mot kommissionen, p. Att uppdraget ska vara samhällsomfattande 6Se . m.fl. (2016) ’s , Cases and Materials, s. 591 f. med hänvisning till kommissionens direktiv /77/EG av om konkurrens på marknaderna för elektroniska kommunikationsnät och kommunikations- tjänster, artikel 1.6. 7Jfr . m.fl. (2016) ’s , Cases and Materials, s. 622. Marknadsrättsliga förutsättningar för samordnad it-drift innebär inte att det måste fylla ett behov som är gemensamt för hela befolkningen eller tillhandahållas inom hela området (BUPA m.fl. mot kommissionen, p. har uttalat rörande att uppdraget ska vara obliga- toriskt till sin karaktär att de aktörer som har tilldelats uppdraget av allmänt ekonomiskt intresse genom en av en offentlig myndighet vidtagen åtgärd i princip ska vara skyldiga att tillhandahålla tjänsten på marknaden och iaktta de skyldigheter som reglerar tillhandahål- landet av denna tjänst (BUPA m.fl. mot kommissionen, p. Den tvingande karaktären hos ett uppdrag av allmänt ekonomiskt intresse förutsätter enligt praxis dock inte att de offentliga myndigheterna ålägger den berörda aktören en skyldighet att tillhanda- hålla en tjänst med ett klart och på förhand fastställt innehåll, eller att aktören har en viss handlingsfrihet på marknaden, bland annat vad gäller innehållet i och prissättningen av de tjänster som aktören avser att tillhandahålla (BUPA m.fl. mot kommissionen, p. Bestämmelsen i artikel 106.2 FEUF är enbart tillämplig när en tillämpning av konkurrensreglerna omöjliggör utförandet av den upp- gift som tilldelats (jfr domstolens dom av , Höfner och mot Macrotron, C-41/90, EU:C:1991:161, p. Avslutningsvis ges kommissionen en möjlighet att vidta åtgärder gentemot en medlemsstat för att säkerställa att bestämmelserna i artikel 106 följs (artikel 106.3 FEUF). trädde en ny konkurrenslag i kraft och ersatte därmed konkurrenslag. Den nu gällande konkurrenslagen bygger, liksom den tidigare, på . Lagens regler utgår i huvudsak från den konkurrensrättsliga förbudsprincipen, som innebär att vissa konkurrensbegränsningar i sig är skadliga och där- för ska vara förbjudna. I lagen finns två centrala förbudsbestämmelser mot dels konkur- rensbegränsande avtal, dels missbruk av dominerande ställning. 8Domstolen uttalade vidare i p. 187 att ”[d]et förhållandet att de aktuella skyldigheterna att tillhandahålla tjänster av allmänt ekonomiskt intresse endast har ett begränsat geografiskt eller materiellt tillämpningsområde eller att en relativt begränsad grupp av användare drar fördel av de berörda tjänsterna medför inte med nödvändighet att det skall ifrågasättas att ett uppdrag av allmänt ekonomiskt intresse är samhällsomfattande i den mening som avses i gemenskaps- rätten”. Marknadsrättsliga förutsättningar för samordnad it-drift över dessa två förbudsregler så finns av relevans för denna utredning en bestämmelse om konkurrensbegränsande offentlig säljverksamhet, som behandlas mer ingående i avsnitt 8.2.5 (den s.k. konfliktlösnings- regeln). Konfliktlösningsregeln bygger till skillnad från de andra två förbuden på missbruksprincipen, det vill säga att ingripanden bara sker när ett konkurrensbegränsande beteende har bedömts få skadlig ver- kan i det enskilda fallet. I konkurrensskadelagen (2016:964) finns bestämmelser om ersätt- ning till följd av överträdelser av konkurrensrätten. Konkurrensrätten gäller för företag Det konkurrensrättsliga regelverket gäller enligt både unionsrätten och svensk rätt för all ekonomisk verksamhet som går ut på att erbjuda varor och tjänster i vid mening på en viss marknad. Reglerna gäller för sådan verksamhet som bedrivs som företag. I 1 kap. 5 § KL anges följaktligen att med företag avses en fysisk eller juridisk person som driver verksamhet av ekonomisk eller kommersiell natur, dock inte till den del verksamheten består i myndighetsutövning. Av förarbetena till den svenska konkurrenslagstiftningen framgår bl.a. följande. ska ha samma innebörd som i EU- rätten. Det ska tolkas vidsträckt och omfattar i princip varje person som driver verksamhet av ekonomisk eller kommersiell natur som inte utgör myndighetsutövning. Det spelar ingen roll om verksam- heten är inriktad på ekonomisk vinst eller inte, utan det avgörande är om någon form av ekonomisk eller kommersiell verksamhet be- drivs. Även statliga och kommunala organ som bedriver verksamhet av ekonomisk eller kommersiell natur räknas som företag av detta slag räknas som företag, utom när det är fråga om myndighetsut- övning (prop. 1992/93:56, s. 66 f.). Marknadsrättsliga förutsättningar för samordnad it-drift Enligt praxis omfattar begreppet företag inom kon- kurrensrätten varje enhet som utövar ekonomisk verksamhet, oavsett enhetens rättsliga form och sättet för dess finansiering (Höfner och mot Macrotron p. Vidare framgår av domstolens praxis att all verksamhet som går ut på att erbjuda varor eller tjänster på en viss marknad utgör eko- nomisk verksamhet samt att erbjuda tjänster mot betalning är verk- samhet av ekonomisk art (dom av , kommissionen mot , C-118/85, EU:C:1987:283, p. 7, dom av , kommissionen mot , C-35/96, EU:C:1998:303, p. 36–37). Det är med andra ord på utbudssidan som fokus ligger vid bedömning av om en verksamhet är av ekonomisk art. När det gäller verksamhet på inköpssidan så har uttalat följande. Vid bedömningen av verksamhetens art finns inte någon anledning att särskilja den verksamhet som avser inköp av en produkt från den senare användningen av den produkt som köparen förvärvat, utan det är om den senare användningen av den köpta pro- dukten är av ekonomisk karaktär eller inte som oundvikligen avgör inköpsverksamhetens art (dom av , FENIN mot kom- missionen, C-205/03, EU:C:2006:453, p. har bedömt att två kommuner utgjorde företag när de köpte in nättjänster och elenergi till kommunernas gatu- och vägbelysning (frågan i målet rörde förhållandet mellan säljaren av nättjänster och elenergi respektive kommunerna). MD ut- talade att i och med att kommunerna tillhandahåller en belysningstjänst på den i målet relevanta marknaden, dvs. de bedriver ekonomisk verksamhet, blir även kommunernas inköp, såvitt avser de aktuella belysningspunkterna, att betrakta som ekonomisk verk- samhet och företag (MD 2007:26). Gränsdragningar inom offentlig verksamhet har i sin praxis uttalat att det går en grundläggande gräns mellan å ena sidan utövande av offentlig makt och å andra sidan ekonomisk verksamhet som innebär att varor eller tjänster erbjuds på en marknad. Bedömningen ska enligt domstolen göras i det enskilda fallet utifrån den aktivitet som utövas (kommissionen mot , Marknadsrättsliga förutsättningar för samordnad it-drift C-118/85, p. Det spelar ingen roll om verksamheten bedrivs i en separat juridisk person (kommissionen mot , C-118/85, p. Domstolen har vidare uttalat att ett rättssubjekt, såsom till exem- pel en myndighet, kan anses utgöra ett företag med avseende på en del av verksamheten, om den delen av verksamheten ska kvalificeras som ekonomisk verksamhet (kommissionen mot , C-118/85, p. Det framgår också av domstolens praxis att i den mån en myndig- het bedriver en ekonomisk verksamhet som kan skiljas från dess myndighetsutövning, agerar myndigheten i egenskap av företag med avseende på den delen av verksamheten. Om den ekonomiska verk- samheten i fråga inte kan skiljas från dess övriga verksamhet ska där- emot hela myndighetens verksamhet anses vara knuten till ut- övandet av offentliga maktbefogenheter (kommissionen mot , C-118/85, p. Offentlig verksamhet kan vara företag har i flera avgöranden tagit ställning till om en offent- lig verksamhet utgör företag. I det följande berörs två avgöranden där domstolen gjort bedömningen att det varit fråga om ekonomisk verksamhet, trots att det rört sig om verksamhet som bedrivits i offentlig regi. En av frågorna i Höfner och mot Macatron gällde om det monopol i fråga om förmedling av chefer inom näringslivet som för- behållits en offentlig utgjorde ett miss- bruk av en dominerande ställning enligt gemenskapsrätten. Domstolen konstaterade att arbetsförmedling är en ekonomisk verksamhet och uttalade bl.a. följande. Den omständigheten att arbetsförmedlings- verksamhet normalt överlämnas till offentliga institutioner kan inte inverka på verksamhetens ekonomiska karaktär. Arbetsförmedlings- verksamhet har inte alltid utövats av offentliga organisationer och behöver inte nödvändigtvis utövas av sådana organisationer (p. Domstolen gjorde i Ambulanz Glöckner (dom av , Ambulanz Glöckner, C475/99, EU:C:2001:577), som gällde sjuktransporttjänster, ett liknande konstaterande: Sådana tjänster hade inte alltid tillhandahållits och behövde inte nödvändigtvis tillhanda- Marknadsrättsliga förutsättningar för samordnad it-drift hållas av sjukvårdsorganisationer eller offentliga myndigheter, varför det bedömdes vara fråga om ekonomisk verksamhet (p. har uttalat att konkurrensreglerna inte ska tillämpas när en myndighet agerar i sin egenskap av just myndighet och i denna kapacitet utövar offentlig makt (dom av , v SA Pompes funèbres des régions libérées, C-30/87, EU: C:1988:225, p. 18, se även dom av , Calì & Figli mot Servizi Ecologici di , C-343-95, EU:C:1997:160, p. 16 och dom av , Compass-Datenbank, C-138/11, EU:C:2012:449, p. 36 och där hänvisad praxis. I domstolens praxis har bl.a. beviljande av licenser för att utföra begravningstjänster (v SA Pompes funèbres des régions libérées), övervakning av luftrum och upptagning av rutt-avgifter (dom av , SAT Fluggesellschaft mbH mot Euro- control, C-364/92, EU:C:1994:7), miljötillsyn (Calì & Figli mot Servizi Ecologici di ) och hållande av ett register över företag enligt lagstadgad skyldighet (Compass-Datenbank) ansetts falla utanför konkurrensrättens tillämpningsområde på grund av att det inte varit fråga om ekonomisk verksamhet. I Figli, som gällde föroreningsövervakning, uttalade domstolen bl.a. följande. Den föroreningsövervakning som var före- mål för prövning utgör en uppgift med syfte att tillgodose allmän- intresset och hör till statens grundläggande uppgifter i fråga om skydd för havsmiljön (p. Domstolen ansåg därmed att en sådan över- vakningstjänst genom sin art, sitt syfte och de regler den var under- kastad var nära förbunden med utövandet av befogenheter avseende miljöskydd vilka ”till sin karaktär typiskt sett utgör befogenheter för offentlig myndighetsutövning”. Det var därför inte fråga om verk- samhet av en sådan ekonomisk karaktär som medförde att det var motiverat att tillämpa fördragets konkurrensregler på (p. ICompass-Datenbank var frågan om den verksamhet som en offentlig myndighet bedriver när den i en databas lagrar uppgifter vilka företag är skyldiga att anmäla enligt lag och låter intresserade personer ta del av dessa uppgifter och/eller lämnar ut pappersutskrifter med dessa uppgifter mot en avgift utgör sådan ekonomisk verksam- Marknadsrättsliga förutsättningar för samordnad it-drift het att myndigheten vid driften av denna verksamhet ska betraktas som ett företag. Domstolen uttalade bl.a. följande. Det förhållandet att en myndighet tillhandahåller en vara eller tjänst som ett led i dess myndighetsutövning mot en lagstadgad avgift och inte mot en av myndigheten direkt eller indirekt fastställd avgift, räcker inte i sig för att verksamheten ska kvalificeras som ekonomisk verksamhet eller att den myndighet som utövar verksamheten ska kvalificeras som företag (p. En verksamhet som består i att lagra och tillgänglig- göra uppgifter som insamlats med stöd av uppgiftsskyldighet till all- mänheten, genom antingen en sökning på uppgifter eller genom att papperskopior av uppgifterna lämnas ut enligt gällande nationell rätt, ska inte heller den betraktas som ekonomisk verksamhet i den mån driften av databasen och tillgängliggörandet av dess uppgifter inte kan skiljas från insamlandet av dessa uppgifter (p. Vidare uttalade dom- stolen, gällande uttag av avgifter för att ta del av uppgifter ur data- basen, att i den mån de kostnader eller avgifter som tas ut för att till- gängliggöra uppgifterna i fråga för allmänheten inte fastställs direkt eller indirekt av den berörda myndigheten utan föreskrivs i lag, kan uttaget av en sådan avgift anses vara oskiljaktigt förbundet med till- gängliggörandet (p. Det faktum att den offentliga myndigheten som tar ut avgifter av eller låter allmänheten stå för kostnaden för till- gängliggörandet av nämnda uppgifter är inte av den arten att det på- verkar den rättsliga kvalificeringen av verksamheten, och verksamheten skulle därför inte anses utgöra en ekonomisk verksamhet (p. Det är tydligt att i sin praxis antagit ett funktionellt förhållningssätt till företagsbegreppet och i sina bedömningar utgått från de faktiska omständigheter som kännetecknat den verksamhet som varit föremål för domstolens bedömning.9 De verksamheter som berörts ovan, som domstolen bedömt inte varit ekonomiska till sin natur utan ett uttryck för offentlig makt- utövning, har kännetecknats av bl.a. att det varit fråga om verksam- 9Domstolen uttalade t.ex. i Fluggesellschaft mbH mot Eurocontrol bl.a. följande: ”För att av- göra om Eurocontrols verksamhet är ett företag i den mening som avses i artiklarna 86 och 90 i fördraget måste man ta reda på vilket slag av verksamhet det är fråga om”, p. Se även . m.fl. (2019) and Sufrin’s , s. 150 och E. Kloosterhuis (2017), Defining non-economic activities in competition i , 13:1, 117–149, s. 123. Marknadsrättsliga förutsättningar för samordnad it-drift heter som i någon mån reglerats genom lag och bedrivits i allmänt intresse. De har, i den mån det inte varit fråga om myndighetsut- övning, i alla fall varit nära förbundna med myndighetsutövning och legat nära statens ”kärnområde”, dvs. aktiviteter som typiskt sett ut- förs av det allmänna. Domstolen har också fäst avseende vid om de avgifter som tagits ut har fastställts av verksamhetsutövaren eller genom författning. Åtgärder som är en följd av lag är undantagna från konkurrensrättens tillämpningsområde uppstår effekter på konkurrensen som en följd av nationella lagbestämmelser, som exempelvis föreskriver ett visst förfarande. I dessa fall är det konkurrensbegränsande förfarandet inte en följd av en aktörs självständiga beteende, utan av nationell lagstiftning. Det följer av praxis att konkurrensbestämmelserna i artikel 101 och 102 FEUF inte ska tillämpas i dessa situationer (se bl.a. dom , mot kommissionen, C-280/08, EU:C:2010:603, p. Detta utesluter dock inte att den nationella lagstiftningen i fråga strider mot en medlemsstats åtagan- den gentemot unionen.10 Regeringen har uttalat bl.a. följande om konkurrenslagens till- lämplighet när konkurrenshämmande verkningar uppstår som ett resultat av en offentlig reglering. När efter avvägning mellan olika allmänna intressen genom lag beslutat om offentliga regleringar som medför konkurrenshämmande verkningar kan den situationen uppkomma att konkurrenslagen inte alls ska tillämpas. Företagen kan då vara rättsligt förpliktade att handla på visst sätt. Konkurrens- begränsande avtal eller avtalsvillkor vilka sålunda inte ger uttryck för den fria partsviljan, utan är en direkt och avsedd effekt av lagstiftning eller en ofrånkomlig följd av denna, kan således inte angripas med stöd av konkurrenslagen (prop. 1992/93:56 s. 70). En förutsättning för att ett förfarande ska undantas från konkur- rensrättens tillämpningsområde är dock att den nationella regleringen inte lämnar något utrymme för en aktör att välja hur den ska agera. uttalade bl.a. följande i mot kom- missionen: ”Enligt domstolens praxis är det endast om företagen åläggs