sou · H9B364 · 2021-07-20 00:00:00 — Även i de fall då det endast är upprättelse- ersättningen som jämförs med kränkningsersättningen framstår alltså ersättningsnivåerna för kränkning enligt 2 kap. 3 § skadeståndslagen som låga. Om preventionspåslaget också hade beaktats i jämförelsen skulle ersättningsnivåerna för diskrimineringsersättningen hamna i nivå med vad som utgår i kränkningsersättning vid allvarliga våldsbrott. När det gäller konventionsskadestånd uttalade i ”” NJA 2014 s. 499 I att ersättningsnivåerna för kränkning enligt 2 kap. 3 § skadeståndslagen framstår som låga i förhållande till vad som kan utgå i konventionsskadestånd för vissa typer av över- trädelser (p. En förklaring till denna diskrepans kunde enligt ha sin grund i att hänsyn delvis tas till Europa- domstolens praxis vid bestämmande av konventionsskadestånd. I förarbetena till den i 3 kap. 4 § skadeståndslagen nu införda bestämmelsen om konventionsskadestånd har det framhållits att kon- ventionsskadestånd och kränkningsersättning bär tydliga likheter i fråga om vad som ska ersättas (prop. 2017/18:7 s. 38 ff.). Utgångs- punkten är att konventionsskadestånden ska bestämmas enligt en skälighetsbedömning likt den som gäller för kränkningsersättning och att ersättningsnivån bör ligga i nivå med kränkningsersättning. Tanken är att konventionsskadestånden ska harmoniera med kränknings- ersättningen (prop. 2017/18:7 s. 38 ff., SOU 2020:44 s. 99 ff. och s. 275). Det måste dock ifrågasättas om nivåerna på kränknings- ersättning harmonierar med nivåerna på konventionsskadestånd. Att ersättningsnivåerna för kränkning enligt 2 kap. 3 § skadestånds- lagen framstår som låga i förhållande till nivåerna för konventions- skadestånd kan illustreras med att en grov misshandel av allvarligare karaktär () bestående i att t.ex. få het olja kastat i ansiktet med svåra brännskador som följd, skadeståndsrättsligt värderas unge- fär lika högt som ett långt dröjsmål i ett dispositivt tvistemål (). Höjda nivåer på kränkningsersättning När det gäller grundlagsskadestånd kan de normer och ersättnings- nivåer som gäller för kränkningsersättning inte helt överföras till hur grundlagsskadestånden ska bestämmas (se rättsfallen ”Medborgar- skapet I” NJA 2014 s. 323 p. 10 och ”Medborgarskapet II” NJA 2018 s. 103 p. Det finns trots detta en del likheter i hur ersättningen ska bestämmas. Likt kränkningsersättningen ska grundlagsskade- ståndens storlek bestämmas utifrån en skönsmässig bedömning baserad på etiska och sociala värderingar. Bedömningen ska i likhet med kränkningsersättning ske objektiverat. Kommittén om grundlags- skadestånd kom fram till att det inte fanns anledning att reglera stor- leken på grundlagsskadestånden på något annat sätt än när det gäller konventionsskadestånd (SOU 2020:44 s. 277). Det finns alltså en tyd- lig koppling mellan konventionsskadestånd, som är tänkt att harmo- niera med kränkningsersättning, och grundlagsskadestånd. Även om försiktighet bör iakttas vid direkta jämförelser mellan rättighetskränkningar enligt 2 kap. regeringsformen och kränknings- ersättning, så framstår ersättningsnivåerna för kränkning enligt 2 kap. 3§ skadeståndslagen som låga. Det kan illustreras med att en våldtäkt () eller synnerligen grov misshandel innefattande livs- hotande skador (), skadeståndsrättsligt värderas lika högt som en felaktig avregistrering av en persons svenska medbor- garskap när överträdelsen pågått (100 000 kro- nor). När överträdelsen pågått har betalats ut i grundlagsskadestånd, vilket är i nivå med vad som ersätts vid grov våldtäkt () och högre än vid försök till mord då den skadelidande fått livshotande skador (). Det rent ideella skadestånd som kan utgå med stöd av frihetsberö- vandelagen har en reparativ funktion med syfte att kompensera för obehagliga känslor som kan orsakas av ett frihetsberövande. Princi- perna vid ersättningens bestämmande liknar de som gäller vid bestäm- mande av kränkningsersättning. Ersättningen bestäms skönsmässigt utifrån graden av lidande i varje enskilt fall och bedömningen ska i första hand ske objektivt utifrån de förhärskande etiska och sociala värderingarna. Höjda nivåer på kränkningsersättning När staten frihetsberövar någon görs det till följd av en objektivt grundad misstanke om brott och med syftet att åstadkomma en effektiv brottsbekämpning. Frihetsberövandet sker på ett kontrol- lerat sätt utan att den enskilde utsätts för något brott. Ett frihets- berövande som pågått under ungefär motsvarar i ersättning ungefär lika mycket som en misshandel av en närstående (10 000 kro- nor). En grov misshandel av överfallsliknande karaktär som lett till nio revbensbrott och flera ansiktsfrakturer har gett lika mycket i ersätt- ning som ett frihetsberövande som pågått under en månad (30 000 kro- nor). Vid ett frihetsberövande som skett med stöd i lag och som pågått kan skadestånd enligt frihetsberövande- lagen utgå med . Det kan jämföras med vad som ersätts vid en våldtäkt mot ett barn eller en vuxen (100 000 kro- nor). Ett frihetsberövande som pågått () motsvarar i ersättning ungefär lika mycket som en grov våldtäkt (). Skadestånd vid överträdelser av dataskyddsregleringen Rent ideellt skadestånd kan utgå när personuppgifter behandlats på ett sätt som står i strid med dataskyddslagstiftning som t.ex. data- skyddsförordningen och brottsdatalagen (artikel 82 i dataskydds- förordningen och 7 kap. 1 § i brottsdatalagen). Denna reglering är ny och tillkom i samband med förändringar på EU-nivå. Förarbeten och praxis beträffande den numera upphävda skadeståndsbestämmelsen 48 § i PUL – som gällde skadestånd för kränkningar vid felaktiga behandlingar av personuppgifter – är fortfarande vägledande i fråga om ersättningens bestämmande vid överträdelser av den nya data- skyddslagstiftningen. Ersättningen för kränkning ska enligt förarbetena till PUL upp- skattas efter skälighet mot bakgrund av samtliga omständigheter i det aktuella fallet. Det kan även beaktas om det funnits risk för otillbör- lig spridning av känsliga eller felaktiga uppgifter och om den regi- strerade på grund av den felaktiga behandlingen blivit utsatt för något beslut eller några åtgärder som kunnat innebära något negativt för honom eller henne (prop. 1997/98:44 s. 143 f.). Syftet med kränk- ningsersättningen vid överträdelser av är att ersättningen ska kompensera känslor hos den skadelidande och ge upprättelse. Höjda nivåer på kränkningsersättning Ersättningen ska bestämmas utifrån en bedömning av den kränkning som typiskt sett kan anses ha uppkommit (se rättsfallet NJA 2013 s. 1046). Den funktion som ersättningen är tänkt att ha vid denna typ av skador liknar till viss del den funktion som kränkningsersätt- ningen har enligt 2 kap. 3 § skadeståndslagen. Vid en jämförelse av nivåerna för den kränkningsersättning som kan utgå vid skador på grund av överträdelser av dataskyddsregler- ingen respektive brott, framstår kränkningsersättningen vid brott som låg om man ser till allvaret i de enskilda överträdelserna av data- skyddsregleringen jämfört med allvaret i de brottsliga gärningarna. Ett exempel är att det utgår lika mycket i kränkningsersättning vid en misshandel som vid en felaktigt registrerad rubricering av ett brott i ett belastningsregisterutdrag (). Även när det är fråga om allvarligare överträdelser av dataskyddsregleringen så fram- står ersättningsnivåerna för kränkning enligt 2 kap. 3 § skadestånds- lagen som låga vid en jämförelse. Ett exempel på en högre ersätt- ningsnivå vid en överträdelse av dataskyddsregleringen gäller ett fall där en mamma och ett avlidet barn hade blandats ihop med följden att mamman registrerades som avliden i folkbokför- ingsdatabas i stället för barnet. Ersättningen bestämdes till 30 000 kro- nor, vilket är i nivå med vissa allvarligare fall av grov misshandel och dubbelt så högt som vid rån där ett farligt vapen som t.ex. kniv har använts. Slutsatser om förhållandet till andra rent ideella skadestånd Det är naturligtvis svårt, om inte omöjligt, att säga vilken kränkning eller överträdelse som innefattar störst ideell skada, dvs. att mäta vad det är ”värst” att bli utsatt för – t.ex. att bli misshandlad av sin sambo eller att bli diskriminerad på grund av sin sexuella läggning. Vid en direkt jämförelse mellan de olika ideella skadestånden framstår det dock som att kränkningsersättningen är låg sett till hur allvarliga vissa brottsliga gärningar är i jämförelse med en del överträdelser eller kränkningar som i vanliga fall inte innefattar något brottsligt hand- lande. Det är särskilt i de allvarligaste fallen av vålds- och sexualbrott som ersättningsnivåerna för kränkning enligt 2 kap. 3 § skadestånds- lagen framstår som låga vid en jämförelse med andra rent ideella skade- stånd. Att ersättningsnivåerna för kränkning enligt 2 kap. 3 § skade- Höjda nivåer på kränkningsersättning ståndslagen är låga i förhållande till andra rent ideella skadestånd ligger också i linje med vad som har noterats i förarbeten och av . 6.2.5Sammanfattning gällande behovet av förändring Kränkningsersättningen enligt 2 kap. 3 § skadeståndslagen ingår i ett dynamiskt ersättningssystem. Det innebär att ersättningsnivåerna ska förändras , bland annat beroende på samhällsutvecklingen och förändringar av penningvärdet. Ersättningsnivåerna har endast utvecklats i höjande riktning för ett fåtal brott. De höj- ningar som skett har med hänsyn till förändringar i penningvärdet varit marginella. Generellt har nivåerna på kränkningsersättning inte förändrats, vilket i många fall inneburit att det skett reala minsk- ningar av kränkningsersättningens värde. har skyddet för den kroppsliga och sexuella integriteten stärkts och vär- derats upp vilket har lett till att det antagits en skärpt syn mot vissa typer av brottslighet, t.ex. allvarliga vålds-, frihets-, och sexualbrott, men även mindre allvarliga fall av angrepp mot den kroppsliga integ- riteten. Det stärkta skyddet för den kroppsliga integriteten och den skärpta synen på brott som riktas mot denna speglas inte i ersättnings- nivåerna för dessa brott. Ersättningsnivåerna för kränkning enligt 2 kap. 3 § skadeståndslagen är även låga i förhållande till andra ideella skadestånd. Det finns därför ett behov av generella höjningar av ersätt- ningsnivåerna för kränkningar med anledning av brott. 6.3Kränkningsersättningen höjs generellt för samtliga brottsliga angrepp Vårt förslag: Kränkningsersättningens storlek ska bestämmas på ett sätt som även innebär att den kränkte får upprättelse för angreppet. Bestämmelsen i 5 kap. 6 § första stycket skadestånds- lagen ändras så att kränkningsersättningens funktion att bidra till upprättelse tydliggörs, stärks och ges ett ökat genomslag vid be- stämmandet av kränkningsersättningens storlek. Förslaget ska med- föra generella höjningar av kränkningsersättningen. Höjda nivåer på kränkningsersättning 6.3.1Det finns ett behov av lagändring har motionsyrkanden om höjda ersättningsnivåer avslagits med motiveringen att det bör vara de rättstillämpande organens upp- gift att bestämma ersättningens storlek (se bl.a. bet. 2015/16:JuU22 och bet. 2016/17:JuU20). har tillkännagivit för regeringen att kränkningsersättningen till brottsoffer borde fördubblas (bet. 2018/19:JuU1 och bet. 2020/21:JuU1). Vi har också av skäl som framgått i föregående avsnitt kommit fram till att ersättnings- nivåerna bör höjas. Domstolarna ansvarar för rättstillämpningen och därmed även i stor utsträckning för den framtida utvecklingen av ersättningsnivåerna. Det ska framhållas att det finns flera exempel på när tings- rätter försökt döma ut högre ersättning än vad som i högre instans ansetts vara skäligt, se t.ex. A2.3, A2.5, A7.2, B2.5 och B4.5 i bilaga 3. Att ersättningsnivåerna inte har utvecklats på ett tillfredsställande sätt beror dock inte endast på domstolarna. I många fall kan dom- stolarnas möjligheter att driva på för höjda ersättningsnivåer begränsas av lågt framställda skadeståndsyrkanden, se t.ex. A2.1, B3.5, B6.1 och B6.2 i bilaga 3 där yrkandena framstår som låga i förhållande till gärningarnas allvar. Det ska påpekas att yrkandena i de flesta fall legat i linje med den praxis som funnits. I sammanhanget är även roll viktig, då domstolarna och de aktörer som framställer skadeståndsanspråk i vanliga fall utgår från myndighetens referatsamlingar. har bidragit till enskilda höjningar av ersättningsnivåerna för ett antal brott, främst sexualbrotten och allvarliga våldsbrott som försök till mord eller dråp (se avsnitt 4.3.4 och 6.2.1). Höjningarna är dock begränsade till ett fåtal brott och har inte lett till några generella höjningar. Det kan alltså finnas flera förklaringar till att ersättningsnivåerna i allmänhet inte utvecklats i höjande riktning . Eftersom nivåerna på kränkningsersättningen inte utvecklats på ett tillfredsställande sätt genom rättstillämpningen och det nu finns ett behov av en generell höjning gör vi bedömningen att det krävs lagstiftningsåtgärder för att åstadkomma adekvata höjningar av ersätt- ningsnivåerna. Höjda nivåer på kränkningsersättning 6.3.2Hur ska en höjning av ersättningsnivåerna åstadkommas? Vi har övervägt flera tänkbara lösningar för att åstadkomma höjda ersättningsnivåer. En lösning som vi övervägt har varit att styra kränk- ningsersättningens storlek genom att i författning slå fast ersättnings- nivåerna, t.ex. i form av intervall för olika brottsbeteckningar. En sådan lösning skulle ha en direkt styrande effekt men fundamentalt strida mot svenska skadeståndsrättsliga principer. Det finns också en risk att en sådan lösning i stället skulle få en återhållande effekt på ersättningsnivåernas utveckling. Ett annat alternativ som vi har övervägt har varit att styra brotts- skadeersättningens storlek genom författningsändringar. Genom det samspel som finns mellan kränkningsersättning och brottsskadeersätt- ning, skulle även kränkningsersättningen kunna påverkas genom en sådan ändring. Skälen emot en sådan lösning är dock starka och att försöka styra kränkningsersättningen på detta sätt är främmande. Dessutom finns en uppenbar risk att samspelet mellan brottsskade- ersättningen och kränkningsersättningen skulle försvåras. Något som också övervägts har varit att införa en regel om att ett visst procentuellt påslag ska göras på kränkningsersättningen. En liknande regel infördes i 4 kap. 1 § andra stycket expro- priationslagen (1972:719) där det anges att ytterligare löseskilling respektive intrångsersättning betalas av marknads- värdet. Bakgrunden till bestämmelsen var att ersättning som uppgick till fastighetens marknadsvärde eller marknadsvärdeminskning inte kunde anses vara en tillräcklig kompensation med hänsyn till de ingripande konsekvenser som en expropriation hade för fastighets- ägaren. I det fallet kunde dock lagändringen utgå från ett mera pre- ciserat belopp, nämligen fastighetens marknadsvärde. Det är inte fallet med kränkningsersättningen och även en sådan lösning hade därför framstått som främmande. En fjärde lösning som vi övervägt och som vi ansett vara mest ändamålsenlig har varit att genom lagändring stärka kränkningsersätt- ningens funktion om att bidra till upprättelse. En närmare redogörelse för vad en sådan lösning kan innebära och våra överväganden i denna del presenteras i det följande. Höjda nivåer på kränkningsersättning 6.3.3Upprättelse bör beaktas vid bestämmandet av kränkningsersättningens storlek har brottsofferperspektivet fått ett större inflytande i den svenska straffprocessen (se t.ex. och rådets direktiv /29/EU och prop. 2014/15:77 om stärkt skydd för brottsoffer). Straffprocessens funktion diskuteras ofta i termer av brottsbekämpning och rättssäkerhet, två funktioner med motstående intressen. Intresset av att beivra brott ställs mot intresset av att oskyldiga inte döms för brott. I svensk doktrin har denna tvådelade beskrivning av straffprocessens funktion varit en vanlig uppfattning. Fokus i straffprocessen har sett till dess funktion främst varit inriktad på gärningspersonen. Under de senaste decen- nierna har däremot alltmer fokus börjat förskjutas till brottsoffret (se t.ex. , Processrätt – grunderna för domstolsprocessen, , version 4, s. 120 f., och jfr t.ex. prop. 2014/15:77 om stärkt skydd för brottsoffer, s. 8 ff., och prop. 2018/19:81 om stärkt ordning och säkerhet i domstol, s. 24 ff.). Brottsoffrens ställning i straff- processen har stärkts, och vid straffprocessuella intresseavvägningar beaktas nu även brottsoffrens intressen i högre utsträckning (jfr t.ex. SOU 2017:7 s. 44). Något som är viktigt för tilltron till rättssystemet är att brotts- offret kan få upprättelse för det brott han eller hon blivit utsatt för –brottsoffret ska känna sig rättvist behandlad av rättssystemet. Betydelsen och känslan av upprättelse kan naturligtvis variera mellan enskilda brottsoffer. Att gärningspersonen döms för brottet och får ett straff kan innebära en form av upprättelse. Brottsoffret kan dock även bli kompenserad skadeståndsrättsligt – genom att få kränk- ningsersättning. Kränkningsersättningen är avsedd att innehålla ett visst moment av upprättelse. Upprättelse är något som ska beaktas vid bestämmande av kränkningsersättningens storlek. Bortsett från att kränkningsersätt- ningen ska kompensera för vissa negativa känslor som kan framkallas i samband med ett brottsligt angrepp ska ersättningen även bidra till upprättelse. har i NJA 1991 s. 766 gett uttryck för att kränkningsersättningen ska ”uppgå till ett belopp som åtmin- stone i någon mån kan bidra till att ge brottsoffret upprättelse för det lidande som han drabbats av”. Att tala om upprättelse vid bestäm- mande av kränkningsersättningens storlek är alltså inte något främ- Höjda nivåer på kränkningsersättning mande, utan tvärtom helt i linje med den funktion som kränknings- ersättningen är tänkt att ha – att kompensera och bidra till upprättelse. Även storleken på det utdömda beloppet är enligt vår uppfattning – och i linje med hur formulerade det – en omstän- dighet av betydelse för kränkningsersättningens funktion att bidra till upprättelse. I den praxis som vi undersökt har vi inte kunnat se att kränkningsersättningens funktion att bidra till upprättelse haft något tydligt genomslag vid bestämmandet av kränkningsersättningens storlek. Det kan i det sammanhanget också noteras att den skade- lidandes intresse av upprättelse inte nämns i lagtexten som en omstän- dighet som ska beaktas. Ersättningsnivåerna för kränkning kan generellt inte sägas vara höga. Det är tvärtom vår uppfattning att de är låga, särskilt för vissa typer av brott men även i förhållande till andra rent ideella skade- stånd. Ersättningsnivåerna för flera brott har som framhållits i princip varit oförändrade . Det kan inte anses ligga i linje med det stärkta brottsofferintresset eller den skärpta syn som sam- hället, lagstiftaren och domstolarna antagit för vissa typer av brott. Vi anser att det mest lämpliga och ändamålsenliga sättet att åstad- komma höjda ersättningsnivåer är genom att stärka upprättelse- momentet i kränkningsersättningen. Den upprättelse som kränknings- ersättningen är tänkt att bidra med har, som framhållits ovan, antagits ha en viss koppling till ersättningens storlek. Om en av funktionerna med kränkningsersättningen är att bidra till upprättelse bör detta åter- speglas genom storleken på ersättningen. Det finns anledning att ifrågasätta om dagens ersättningsnivåer bidrar till att ge brottsoffren upprättelse i tillräcklig utsträckning. I syfte att åstadkomma höjda ersättningsnivåer vill vi därför stärka upprättelsemomentets genom- slag vid bestämmandet av kränkningsersättningens storlek. 6.3.4Ett stärkt upprättelsemoment bör införas i 5 kap. 6 § skadeståndslagen Det lämpligaste sättet att åstadkomma generella höjningar av ersätt- ningsnivåerna är genom att ändra 5 kap. 6 § skadeståndslagen, som reglerar vad det är som ska beaktas när kränkningsersättningen ska bestämmas. I 5 kap. 6 § skadeståndslagen bör det därför införas ett upprättelsemoment. Genom den föreslagna ändringen i 5 kap. 6 § skadeståndslagen är det tänkt att kränkningsersättningens funktion Höjda nivåer på kränkningsersättning om att bidra till upprättelse ska stärkas. Ambitionen bör vara att kränkningsersättningens storlek ska bestämmas på ett sätt som även innebär upprättelse för brottsoffret. Eftersom upprättelseaspekten tidigare verkar ha fått ett begränsat genomslag bör det stärkta upp- rättelsemomentet nu betraktas som ett nytt moment vid kränknings- ersättningens bestämmande. Bestämmelsen i 5 kap. 6 § första stycket skadeståndslagen är, enligt den nuvarande lydelsen, främst inriktad på den brottsliga gärningen och allvaret i det gärningspersonen har gjort. I den föreslagna lydel- sen tydliggörs brottsofferintresset genom en särskild mening där det stärkta upprättelsemomentet betonas. Enkelt uttryckt kan man säga att den föreslagna lydelsen egentligen beskriver två olika perspektiv som bör beaktas vid bedömningen av hur stort skadeståndet ska vara; gärningsperspektivet och brottsofferperspektivet. Förslaget om att ett stärkt upprättelsemoment bör införas är inte tänkt att innebära någon förändring av kränkningsersättningens grund- läggande funktion. Utgångspunkten bör även fortsättningsvis vara att ett skadestånd för kränkning främst ska ha en reparativ funktion, dvs. att kompensera brottsoffret för den skada som kränkningen har inneburit. Tanken är inte heller att det stärkta upprättelsemomentet ska betraktas som något påslag, utan det stärkta upprättelsemomentet bör beaktas som en del i den sedvanliga prövningen av nivån på kränk- ningen och inom ramen för den skälighetsbedömning som alltid ska göras. Den skadelidandes behov av upprättelse bör styras utifrån graden av kränkning. Detta innebär att behovet av upprättelse bör öka i takt med att graden av kränkning ökar. Ju allvarligare kränkningen varit desto större kan behovet av upprättelse antas vara. På detta sätt kan upprättelsemomentet sägas få ett progressivt genomslag. Eftersom upprättelsemomentets genomslag bör variera kan det finnas skäl att differentiera ersättningsnivåerna för en del brott – där graden av kränkning och behovet av upprättelse är högt – i förhållande till andra brott som typiskt sett inte kan anses vara lika kränkande. Efter- som det inte går att fastställa med vilket belopp som upprättelse kan uppnås kan det finnas goda skäl för domstolarna att jämföra allvaret i olika gärningar och ersättningsnivåerna för dessa med varandra. Typiskt sett bör det t.ex. vara så att behovet av upprättelse är större när en gärning innefattat våld jämfört med en gärning som innefattat hot om våld. Höjda nivåer på kränkningsersättning I författningskommentaren till 5 kap. 6 § skadeståndslagen och i avsnitt 6.5 redogörs mer konkret för hur vi anser att ersättningen ska bestämmas och på vilket sett behovet av upprättelse kan skilja sig åt mellan olika typer av gärningar. 6.4Ersättningsnivåerna bör höjas relativt Vår bedömning: Domstolarnas prövning av graden av kränkning bör göras på ett noggrant sätt så att även individuella avvikelser beaktas. Det finns med hänsyn till den allvarliga kränkning som en del handlingar innebär ett behov av att beakta fler omständig- heter vid bestämmandet av kränkningsersättningens storlek. 6.4.1Punktlistan i 5 kap. 6 § skadeståndslagen bör utökas Kränkningsersättningen ska bestämmas efter vad som är skäligt med hänsyn till handlingens art och varaktighet (se 5 kap. 6 § första stycket skadeståndslagen). Storleken styrs utifrån graden av kränkning. Eftersom omständigheterna normalt varierar i de enskilda fallen, kan gärningar som utgjort samma typ av brott vara av olika karaktär och allvarlighetsgrad. Ett angrepp som innefattat ett visst brott kan alltså på grund av skilda omständigheter innebära en såväl lindrigare som allvarligare kränkning än ett annat angrepp som innefattat samma brott. Detta innebär att det kan finnas relativa skillnader i graden av kränkning internt för ett brott beroende på angreppets beskaffenhet.