sou · H9B374d2 · 2021-09-23 00:00:00 — Om uppgiften innefattar myndighetsut- övning, får ett överlämnande göras endast med stöd av lag. I dessa fall står det klart att det organ till vilket uppgiften överlämnas inte är en del av staten som juridisk person. 3.3.4.Gränsen mellan allmänt och enskilt Under arbetet med regeringsform föreslog Grundlagberedningen att organ som var organiserade i privaträttsliga former men som hade till uppgift att utöva offentlig makt skulle inkluderas i myndighetsbegreppet.360 Denna begreppsbildning användes dock inte i det slutliga förslaget, där i stället ”rättssubjekt som är organiserade i privaträttsliga former” inte fördes in under begreppet myndighet.361 Enligt regeringsform finns således en grundläggande distinktion mellan allmänt och enskilt. Fri- och rättigheterna gäller t.ex. till förmån för enskilda gentemot det allmänna.362 argumenterade i en artikel för att regeringsform ”bygger på en klar distinktion mellan å ena sidan statliga och kommunala (och kyrkliga) organ, å andra sidan rättssubjekt som är organiserade i privaträttsliga former”.363 Även om en förvaltningsuppgift enligt dåvarande 11 kap. 6 § (nu 12 kap. 4 §) regeringsformen överlämnades till ett enskilt rättssubjekt innebar det inte att rättssubjektet slutade att vara privaträttsligt. frågade sig om den skarpa gränsdragningen överensstämde med ”rättsord- ningen sådan denna faktiskt gestaltar sig, eller om den är en konstruktion som inte ger rättvisa åt rättsordningens irrationella drag”.364 Han konstaterade att vi ännu har kvar ”en del remi- niscenser av [ett] äldre samhällstillstånd”365 då det inte fanns någon gräns mellan offentligt och privat. En av hans slutsatser var att regeringsformen inte gav utrymme för andra offent- ligrättsliga juridiska personer än staten och kommunerna, varför rättssubjekt som såg ut att 1970:13 s. 132. 358Justitiekanslern, beslut, , dnr 8092-06-40, SOU 1994:136 s. 245-247. 359Jfr SOU 1994:136 s. 246. 360SOU 1972:15 s. 123, prop. 1973:90 s. 232. 1973:90 s. 233. 362Sterzel 2009 s. 153. 363Håkan , ”’Allmänt’ och ’enskilt’ i den offentliga rätten” i Förvaltningsrättslig tidskrift 1985 s. 49- 63 på s. 49. 364Strömberg 1985 s. 49. 365Strömberg 1985 s. 50. Maj:t till statschef och regering. Övergången års till regeringsform inta en sådan mellanställning ”måste pressas in under endera kategorin”.366 medgav han att rättsordningen på detta område ”företer en variationsrikedom, som är svår att infoga i juridiska kategorier”;367 ”gränsen mellan den offentliga och privata sektorn [är] oskarp”.368 En lösning kunde vara att tillämpa 11 kap. 6 § (nu 12 kap. 4 §) regeringsformen på dessa rättssubjekt, oavsett att uppräkningen av privaträttsliga subjekt i bestämmelsen egentligen inte passade.369 I förarbetena till språklagen (2009:600) gjordes ett försök att definiera ”det allmänna” och ”offentlig verksamhet”. I lagen finns bestämmelser om ”det allmännas” ansvar i olika avseenden, och det anges i 10 § att språket i domstolar, förvaltningsmyndigheter och andra organ som fullgör uppgifter i offentlig verksamhet är svenska. I förarbetena till språklagen gjordes ett försök att definiera begreppet ”det allmänna” närmare: ”Som begrepp för stat och kommun förekommer ’det allmänna’ i t.ex. regerings- formen och yttrandefrihetsgrundlagen. När man talar om det allmännas verk- samhet avses alltså offentlig verksamhet som utövas genom staten, primärkom- munerna och landstingen. De statliga och kommunala organen utgörs av beslu- tande politiska församlingar, dvs. , kommunfullmäktige och landstings- fullmäktige och av myndigheter, dvs. regering, domstolar och förvaltningsmyn- digheter. Det är genom dessa organ som en stor del av det som skulle kunna kallas samhällsbärande verksamhet sker.”370 Även om ”offentlig verksamhet” nämndes i den defintionen vidareutvecklades begrep- ”Med offentlig verksamhet avses verksamheten i domstolar och förvaltnings- myndigheter samt i , regeringen, kommun- och och enskilda rättssubjekt i den del av deras verksamhet som avser förvaltnings- uppgifter som överlämnats med stöd av 11 kap. 6 § regeringsformen.”371 Oavsett hur man tolkar de olika begreppen framgår att vissa offentligrättsliga krav kan ställas även på enskilda rättssubjekt som utövar förvaltningsuppgifter. Detta torde bl.a. gälla lärosäten som är organiserade på annat sätt än som förvaltningsmyndigheter, t.ex. som stif- telsehögskolor.372 366Strömberg 1985 s. 56. 367Strömberg 1985 s. 57. 368Strömberg 1985 s. 63. 369Strömberg 1985 s. 57. Se utförligt till begreppet förvaltningsuppgift och om frågan till vilka organ överlämnande kan ske Hans Ragnemalm, ”Regeringsformen 11:6. Överlämnande av förvaltningsuppgift till enskilt subjekt” i Förvaltningsrättslig tidskrift 1976 s. 105-145 och Hans Ragnemalm, ”En diskret grundlagsänd- ring” i Förvaltningsrättslig tidskrift 1976 s. 294-299. 2008/09:153 s. 19. 2008/09:153 s. 26. 372Henrik Wenander, ”Vilket språk talar ” i i årsbok 2020 s. 151-168 på s. 155. Maj:t till statschef och regering. Övergången års till regeringsform 3.4.Konungens beslutsbefogenheter års regeringsform 3.4.1.Konungens befogenheter i egenskap av konungahusets överhuvud Som kommer att utvecklas närmare i kapitel 5 har konungen vissa beslutsbefogenheter över kungahusets medlemmar enligt successionsordningen. Det anses numera entydigt att dessa befogenheter tillkommer honom i egenskap av kungahusets överhuvud och hör till hans personliga beslutsmakt (se avsnitt 5.6.-7.). års regeringsform vacklade bru- ket: denna typ av ärenden hanterades av konungen själv, hanterades av konungen själv och anmäldes i statsrådet, eller hanterades helt och hållet genom Kungl. När det gäller denna kategori av fall har rättsläget alltså klarlagts genom 1970-talets grundlagsreformer till fördel för konungens personliga beslutsmakt. Skälet är just det nämnda, att frågorna rör kungahuset och att deras betydelse ur konstitutionell synpunkt är sekundär. Men det är fråga om en maktutövning som utgör ett utflöde ur stats- chefsskapet och det förhållandet att statschefen är monark och statsskicket en monarki, och besluten har effekter avseende successionen och de successionsberättigades rättsställning. Det måste anses vara fråga om en åtminstone delvis offentligrättslig beslutsmakt och inte en helt och hållet privaträttslig beslutsmakt. 3.4.2.Konungens befogenheter gentemot hovet När det gäller hovet var rättstillämpningen också i vissa delar vacklande (se ovan avsnitt 3.2.2. ), men det klarlades successivt – helt i linje med 48 § regeringsform – att hovärendena hörde till konungens personliga beslutsbefogenheter. Att detta rättsläge består även års regeringsform framgår tydligt av departementschefens uttalande i lag- förarbetena: ”Slutligen vill jag nämna att jag liksom beredningen anser att hovet bör stå utan- för den statliga förvaltningsorganisationen. Någon ändring i nuvarande ordning åsyftas inte. Någon grundlagsbestämmelse i ämnet behövs inte. Jag vill också framhålla att förslaget till ny grundlag inte berör konungens rätt att som överhu- vud för det kungliga huset fatta vissa beslut. Inte heller i detta avseende åsyftas någon ändring i vad som gäller.”374 Även om det hade varit önskvärt med en uttrycklig grundlagsreglering,375 något som dock uppfattades som främmande år 1974,376 hade en sådan bara varit nödvändig om rätts- läget skulle ändras. Genom uttalandet att någon ”ändring i nuvarande ordning” inte åsyftades är rättsläget klart, åtminstone i den mån det kan klarläggas hur rättsläget var.377 373Bramstång 1990 s. 13-16. 1973:90 s. 176. 375Bramstång Hov och slott s. 140-148. En uttrycklig grundlagsbestämmelse i linje med förarbetsuttalan- det hade minskat risken för missförstånd, jfr Lyrevik 2018 s. 317-329. Att konungens hov stod under hans enskilda styrelse har dock också års regeringsform ansetts så självklart att paragrafen kunde tyckas överflödig, se , Regeringsformen i historisk belysning, : , 1910, s. 120-121. 376Bull och Sterzel 2019 s. 150. 377Jfr Bramstång Hov och slott s. 9-10. Maj:t till statschef och regering. Övergången års till regeringsform Regeringsrätten uttalade i RÅ 1999 ref. 48, efter att ha redogjort bl.a. för det ovan åter- givna departementschefsuttalandet: ”Mot den nu angivna bakgrunden finner Regeringsrätten att Riksmarskalks- ämbetet inte är att betrakta som en myndighet eller en del av en myndighet. Ämbetet är inte heller ett sådant med myndighet jämställt organ som vid tillämp- ning av bestämmelserna i [tryckfrihetsförordningen] och sekretesslagen (1980:100) skall jämställas med myndighet.” Även om det var just som var föremål för prövning kan noteras att Regeringsrätten nämnde att detta ämbete inte heller var ”en del av en myndighet”, något som uppenbarligen syftar på vad som gäller för hovet som helhet. I samband med införandet av regeringsform ändrades också ämbetsansvaret, vilket föranledde behov av ett nytt sätt att reglera omfattningen av tillsynsområde. Ytterst drogs gränsen av begreppet ”offentlig verksamhet” enligt 13 kap. 6 § (tidigare 12 kap. 6 §) regeringsformen (jfr ovan avsnitt 3.3.4).378 I lag gjordes dock en snävare definition som knöt an till begreppen myndighet och myndighetsutövning.379 Att hovet inte omfattas av tillsynsområde, vare sig när det gäller Riksmarskalksäm- betet eller , har bekräftats av . Riksmarskalksämbe- tet ansågs varken vara en myndighet i tryckfrihetsförordningens eller justitieombudsmanna- instruktionens mening. När det gäller förvaltning av kunglig egendom ansågs verksamheten sakna ”varje inslag av myndighetsutövning”.380 Som jag uppfattar uttalandena skulle Riks- marskalksämbetets hantering av handlingar i och för sig vara myndighetsutövning om äm- betet var en myndighet, medan förvaltningen av egendom inte var myndighetsutövning i sig och inte heller sköttes av en myndighet. Detta är inte alldeles unikt i svensk offentlig verksamhet. Tvärtom finns gott om exempel på till staten knutna verksamheter som inte är myndigheter och som inte omfattas av Justiti- eombudsmannens tillsynsområde. Som exempel kan nämnas bolag och stiftelser, vari staten har ett bestämmande inflytande.381 I samband med inrättande gjorde rege- ringen följande uttalande. ”Hovet står utanför den statliga förvaltningsorganisationen (prop. 1973:90 s. 223 och 233). Det innebär emellertid inte att den verksamhet som hovet bedriver inte skulle vara statlig. Verksamheten är ju statlig på så sätt att den går ut på att bistå och stödja statschefen i hans eller hennes representativa och ceremoniella uppgifter. Den innefattar också att förvalta statsegendom.”382 Uttalandet utesluter i och för sig inte att delar av hovets verksamhet är icke-statlig och stödjer konungen och kungahuset i mer privata sammanhang, såsom när det gäller det en- skilda hushållet (se ovan avsnitt 3.2.2.). Hovet är alltså en åtminstone delvis statlig verksam- 378SOU 1975:23 s. 147. 3792 § lagen (1986:765) med instruktion för ombudsmän, se härtill SOU 1975:23 s. 154-157. 380JO:s ämbetsberättelse 1987/88 s. 180; se också 1988/89 s. 209. 381Jesper Ekroth, . En offentligrättslig studie, : , 2001, s. 112-119. 2001/02:190 s. 74. Jfr också , De kungl. hovstaternas ställning, Promemoria, Justitie- departementet, , s. 3. Maj:t till statschef och regering. Övergången års till regeringsform het som inte ingår i den statliga förvaltningsorganisationen och inte heller i staten som juri- disk person (se vidare nedan avsnitt 3.5.4.). Frågan om hovet utgör en eller flera fristående juridiska personer kommer att diskuteras i avsnitt 6.8. Vad konungens beslutsbefogenheter över hovet innebär när det gäller att leda och fördela arbetet inom hovet och att styra över egendom som hör till den kungl. dispositionsrätten kommer också att behandlas i avsnitt 6.8. 3.4.3.Konungens befogenheter i ordenskapitlet Ordensväsendet kvarstår inom konungens beslutsbefogenhet på så sätt att det enligt 3 § ordenskungörelsen (1974:768) är Kungl. som beslutar om utmärkelser. Stadgar för ordnarna fastställs av Kungl. , sedan de godkänts av regeringen.383 Inom ordnarna fattas beslut av ordenskapitlet, som utöver stormästaren (dvs. konungen) består av ordenskanslern, vice ordenskanslern och fyra ytterligare ledamöter. Dessa utses av stormäs- taren. Beslut om ordensutmärkelser till utlänningar fattas enligt 3 § ordenskungörelsen på förord av regeringen, vilket inte är konstigt om ordensutmärkelserna är tecken på svenska statens erkänsla för insatser för eller ett led i det diplomatiska utbytet i samband med t.ex. statsbesök. Själva beslutet fattas i extra ordenskapitel, dvs. av konungen efter föredrag- ning av ordenskanslern eller vice ordenskanslern (se vidare avsnitt 8.3.1. Oavsett att ordensväsendet års ordenskungörelse hörde till konungens per- sonliga beslutsmakt, fördes genom denna ordenskungörelse till Kungl. Maj:t i statsrådet över en makt att begränsa utdelandet av ordensvärdigheter (jfr ovan avsnitt 3.3.1. och nedan 8.2.9.). Denna makt finns numera hos regeringen, som också uppenbarligen har uppfattat det så eftersom den genom förordningar har gjort ändringar i ordenskungörelsen.384 Någon ändring av statschefens befogenhet att – inom ramen för dessa begränsningar – fatta själva besluten om ordensförläningar har däremot inte skett.385 3.4.4.Särskilt om återkallelse av ordensutmärkelser Ordenskapitlet kan enligt stadgarna ”förklara innehavare av orden densamma förlustig”. Även denna typ av beslut fattas i extra ordenskapitel, i praktiken av konungen i närvaro av ordenskanslern eller vice ordenskanslern. Stadgarna har godkänts av regeringen innan de fastställs av ordenskapitlet. En fråga i sammanhanget är på vilken normhierarkisk nivå den typen av bestämmelser ska finnas enligt regeringsform. En ordensutmärkelse är en del av ett system som är gynnande för den enskilde, och sådana system kan regleras genom förordning. Frågan är emellertid om återkrav behöver lagstöd. Enligt ett avgörande från , NJA 1984 s. 648, kräver återkrav av en förmån – en i och för sig för den enskilde betungande rättsverkan – ändå inte lagstöd, om återkravsmöjligheten är en del av ett gynnande system och de betungande föreskrifterna är 383Nu gällande stadgar finns trycka i häftet Stadgar för Kungl. Serafimer- och Norsdtjärneordnarna. Fastställda i extra ordenskapitel , : Kungl. 1-12 §§ av stadgarna finns tryckta iLöwenhielm 1998 s. 98-99. 384SFS 1995:497, 1995:1025. 385Vabi 2003 s. 130 synes föra makten över ordensförläningar till den kungl. husmakten, vilket ter sig märkligt, om inte det vore så att det funnes en husorden reserverad enbart för medlemmarna av kungahuset. Maj:t till statschef och regering. Övergången års till regeringsform av samband med förmånen och är av underordnad betydelse. Slutsatsen har vis- serligen ifrågasatts,386 men har i HFD 2013 ref. 37 funnit att vid bedömningen av om en föreskrift ska anses betungande, ska man se det aktuella regel- komplexet som en enhet och fråga sig vad som är det primära, de gynnande eller betungande föreskrifterna.387 Återkravsmöjligheten i ordensstadgarna är speciell på så sätt att den inte finns i förord- ning men i en förordningsliknande norm, i stadgar som godkänts av regeringen. Något som också är speciellt är att om det skulle anses innefatta myndighetsutövning att återkalla en ordensutmärkelse till skillnad från att förläna den, skulle enligt 12 kap. 4 § andra stycket re- geringsformen lagstöd krävas.388 Den ovan angivna rättspraxisen talar emellertid för att en betungande detalj i ett för den enskilde förmånligt regelsystem inte behöver regleras på högre nivå än regelsystemet i övrigt. 3.4.5.Konungens befogenheter i medaljärenden När det gäller medaljerna finns ett tydligt exempel på den uppdelning som skedde av konungens olika funktioner genom regeringsform. års regeringsform delade konungen personligen (eller Kungl. Maj:t i hovet om man så vill), efter föredragning av riksmarskalken, ut vissa medaljer. Hit hör H.M. Konungens medalj och Litteris et artibus. Maj:t i statsrådet delade ut andra medaljer, såsom , För nit och redlighet i rikets tjänst och För medborgerlig förtjänst (se vidare nedan avsnitt 8.4. års regeringsform har de ärenden som hanterades av Kungl. Maj:t i statsrå- det förts över till regeringen, varvid , För nit och redlighet i rikets tjänst och För med- borgerlig förtjänst har blivit regeringsmedaljer. De är dock fortfarande försedda med konungens bild och kungl. krona.390 Konungen har således behållit beslutsbefogenheterna över de me- daljer som han års regeringsform beslutade om personligen. 3.5.Slutsatser om konungen års regeringsform års regeringsform var det inte särskilt viktigt om ett beslut som skulle ha kun- nat fattas av konungen personligen i stället fattades av Kungl. Maj:t i statsrådet. Vid osäkerhet om den rätta beslutsformen kan tänkas att beslutet fattades av Kungl. Maj:t i statsrådet, så att säga, för säkerhets skull. Presumtionen talade för det beslutsförfarandet (se ovan 386Joakim Nergelius, ”Om grundlagstolkning, grundlagsvänlig lagtolkning och åsidosättande av grund- lagsstridig lag” i 1996 s. 851-852. 387Jfr härtill även RÅ 2002 ref. 8 samt Sunnqvist 2014 s. 761-763 och , Praktiskt konstitu- tionellt dömande. En handbok, : Lunds domarakademi, 2017, s. 82. 388Jfr Sterzel 2009 s. 160-161. – Återkrav av en ordensutmärkelse innefattar två delar, den enskildes förlust av en tidigare tillerkänd värdighet (i den delen skulle det kunna vara fråga om myndighetsutövning), och åter- kallelse av själva ordenstecknet (i den delen är det närmast fråga om ett utlånat föremål återkrävs, vilket skulle kunna genomdrivas civilrättsligt genom handräckning eller fullgörelsetalan). 1973:91 s. 8. 390Löwenhielm 1998 s. 43-45. Maj:t till statschef och regering. Övergången års till regeringsform uttalande i avsnitt 3.2.1.) och det finns tydliga exempel på osäkerhet om det rätta beslutsför- farandet i ärenden om medlemmar av kungahuset (se avsnitt 3.4.1. och kap. 5) och om hovet (se avsnitt 3.2.2. och 3.4.2.). Även när det gäller vissa kungliga akademier har historiska till- fälligheter varit avgörande för om de stannat kvar inom konungens personliga maktsfär eller års regeringsform förts över till Kungl. Maj:t i statsrådet och rege- ringen.391 Samma sak kan sägas om de olika kategorierna medaljer som blivit konungens per- sonliga respektive regeringens. Om mina resonemang ovan är korrekta, innebär det emellertid att sådant som under 1809 års regeringsform entydigt har förts över till Kungl. Maj:t i statsrådet nu är maktbefo- genheter hos regeringen, så länge inte regeringen överlämnar eller återlämnar sådan makt till konungen. har argumenterat för att regeringen inte har någon normgivnings- makt gentemot statschefen, men det uttalandet bör modifieras på så sätt att regeringen sä- kerligen kan ändra statschefens befogenheter i utvidgande riktning, t.ex. genom att avlägsna begränsningar i utdelandet av ordnar. Motsatsvis torde gälla att om statschefens befogenheter skulle inskränkas i någon omfattning, t.ex. om hovet skulle ställas under regeringens styrelse, behöver det göras genom grundlagsändring. förarbetsuttalande inför antagandet av regeringsformen om att ingen ändring var avsedd i hovets ställning skulle inte vara mycket värt om det kunde åsidosättas genom lag eller förordning. 3.5.2.Begreppen ’statschefen’, ’konungen’, ’konungen personligen’, ’konungens enskilda styrelse’ Det har i förarbetena till den senaste grundlagsändringen beträffande statschefens behö- righetsålder uttalats att regeringsform och successionsordningen betecknar begrep- pet ’konungen’ endast konungen personligen, medan begreppet ’statschefen’ inkluderar ko- nungen och riksföreståndare som träder i konungens ställe.392 Statschefens rättsställning i förhållande till riksdag och regering är emellertid i viss mån oklar enligt regerings- form.393 Som har nämnts ovan (avsnitt 2.6.4.) och som kommer att diskuteras närmare nedan (avsnitt 5.6.7.) kan ”statschefen” fatta vissa beslut om vapen och flaggor för ”andra medlem- mar av det kungliga huset”. Detta är motsägelsefullt, och det förutsätts här att det är fråga om konungen eller en riksföreståndare som är medlem av det kungl. huset, inte en annan förordnad riksföreståndare eller talmannen eller vice talman. När det gäller samtycken enligt successionsordningen är det å andra sidan tveksamt om det verkligen bara är konungen personligen och inte t.ex. en riksföreståndare som är medlem av det kungl. huset som kan ge samtycke till giftermål och vissa utlandsresor. Under långa riksföreståndarskap skulle en alltför sträng tolkning av begreppet ’konungen’ kunna ge upp- hov till märkliga konsekvenser (se vidare nedan avsnitt 5.7.1. 391Sunnqvist och Wenander 2018. Jfr härtill även betr. Stiftelsen RÅ 2008 ref. 6 och betr. Kammarrätten i , beslut i mål nr 3982-18, ej pröv- ningstillstånd i : Kammarrätten fann att inte ”kan anses ingå i den offentligrättsliga statliga och kommunala organisationen” och att den inte utgör en myndighet. 1993/94:115 s. 15, jfr även prop. 1973:90 s. 270, 272 och 487 samt och 1980 s. 357 och Vabi 2003 s. 128-129. 393Bull och Sterzel 2019 s. 150. Maj:t till statschef och regering. Övergången års till regeringsform Jag är därför tveksam till om det är meningsfullt att göra några bestämda begreppsdefi- nitioner av orden ’statschefen’ och ’konungen’. Det är i och för sig rimligt att begreppet statschefen inkluderar såväl konungen som medlemmar av kungahuset som enligt tronfölj- den träder in som riksföreståndare. En icke-kunglig riksföreståndares uppgifter i förhållande till hovet, kungahusets medlemmar, ordenskapitlet, m.m. kan dock möj- ligen behöva bedömas särskilt för olika angelägenheter och beroende på riksföreståndarskap- ets utsträckning i tiden. Ett ytterligare begrepp som ska nämnas är ’konungen personligen’, ett begrepp som un- der regeringsform kunde användas för att markera att det inte var fråga om t.ex. Kungl. Maj:t i statsrådet som fattade ett visst beslut utan konungen ensam, t.ex. i fråga om förläning av H.M. Konungens medalj. I de fall begreppet nu används, syftar det ofta på att det enbart är konungen själv och inte någon typ av riksföreståndare som kan agera på visst sätt, men det kan också syfta på att konungen agerar i privaträttslig kapacitet.394 I det senare fallet vore det tydligare att tala om ’konungen som privatperson’, om det t.ex. är fråga om att konungen äger en fastighet i denna egenskap. Det som under 1809 års regeringsform sades om ’konungen personligen’ och som inte avsåg honom som privatperson skulle kanske kunna jämställas med statschefsbegreppet enligt regeringsform, av den enkla anled- ningen att det som ’konungen personligen’ tidigare kunde göra är vad som finns kvar i dagens konunga- och statschefsämbete. När det gäller begreppet ’konungens enskilda styrelse’ som förekommer beträffande ho- vet har Bramstång menat att ordet enskild syftar till att beskriva bestämmanderätten som tillkommer konungen enskilt, dvs. inte konungen i statsrådet etc., men inte ska uppfattas som att hovet var enskilt i den meningen att det var en ren privatangelägenhet.395 Utifrån vad som anförts i avsnitt 2.6. och i kapitel 3 har jag kommit fram till att det skulle vara mer klargörande att tala om statschefsskapets tre skepnader. Detta anknyter förstås till Kantorowiczs begrepp konungens två kroppar (the king’s two bodies), där privatper- sonen och den statsrättsligt relevanta personen, innehavaren av konungaämbetet, skils åt. Men utifrån nu gällande svensk rätt, och för att tydliggöra de övriga kungliga personernas roller, skulle en indelning i tre skepnader kunna förmedla en tydligare bild. De konstitutionellt och i övrigt rättsligt relevanta delarna av statschefsskapet Delar av statschefens uppgifter är tydligt rättsligt reglerade, och statschefen fyller i dessa delar en konstitutionell funktion. Som exempel kan nämnas statschefens uppgifter vid öppnande, i konselj och i utrikesnämnden. Hit hör också ackrediteringen av sän- debud och befattningen med ordensväsendet. (Se ovan avsnitt 2.6.2.)