sou · H9B369d2 · 2021-08-20 00:00:00 — Vad som krävs för att en rehabiliteringsåtgärd ska anses vara arbetslivsinriktad framgår av 29 kap. 2 § och har diskuterats ovan; se även avsnitt 18.1.2 om begreppet. Arbetslivsinriktad rehabilitering kan dels handla om insatser för att individen ska kunna fortsätta arbeta hos sin arbetsgivare eller i den egna verksamheten, dels om att ge individen förutsättning att försörja sig genom annat arbete. I det senare fallet sker detta ofta genom samverkan mellan Försäkrings- kassan och Arbetsförmedlingen. Allmänna bestämmelser om rehabi- litering finns i 30 kap. 2–11 §§ SFB, se även avsnitt 18.1 om rehabili- tering ovan. Avgränsningen mot medicinsk rehabilitering i innebörden av vilka åtgärder detta ska anses omfatta är inte kategorisk, vilket har konstaterats ovan. Däremot framhålls i förarbetena att tid under vilken den försäkrade enbart genomgår medicinsk rehabilitering inte bör berättiga till rehabiliteringsersättning. Deltagande i viss medi- cinsk rehabilitering, t.ex. sjukgymnastik, under tid som arbetslivsin- riktad rehabilitering pågår bör dock inte utesluta att rehabiliterings- ersättning beviljas.14 I sin vägledning anger att de rehabiliteringsåtgärder som kan bli aktuella uteslutande är arbets- hjälpmedel, insatser hos Arbetsförmedlingen, arbetsträning och ut- bildning.15 Även om dessa insatser torde utgöra de vanligaste form- erna av rehabilitering kan emellertid inte någon begränsning till dessa fyra former utläsas av vare sig lagtext eller förarbeten. 13Se även HFD 2018 ref. 69. 1990/91:141, s. 61. 15Försäkringskassans vägledning 2015:1 version 12, s. 264. Förmåner vid rehabilitering – rehabiliteringsersättning Liksom sjukpenning kan rehabiliteringspenning lämnas som hel, tre fjärdedels, halv eller en fjärdedels förmån. Syftet med förmåns- nivåerna tre fjärdedels, halv och en fjärdedels rehabiliteringspenning är främst att möjliggöra en successiv återgång i arbete. Dessa för- månsnivåer bör därför främst nyttjas under begränsade tider och ingå i en plan för hur arbetsinsatsen successivt ska trappas upp.16 Ersätt- ningen kan samordnas med andra ersättningar; aktivitetsstöd och rehabiliteringspenning kan exempelvis betalas ut och samordnas beloppsmässigt vid utbetalning.17 kan en försäkrad som fått rätt till rehabili- teringsersättning få behålla ersättningen även under tid då han eller hon är helt eller delvis ur stånd att delta i rehabiliteringen.18 Detta gäller vid kortvarig frånvaro från den arbetslivsinriktade rehabiliter- ingen och det är alltså förmågan att medverka i rehabiliteringen som ska bedömas. Rehabiliteringsersättningen får lämnas för högst . Efter den sjunde dagen lämnas ersättningen endast om den försäkrade genom att lämna in ett läkarintyg till För- säkringskassan styrker nedsättningen av förmågan att delta i reha- biliteringen på grund av sjukdom. Dessa bestämmelser motsvarar vad som gällde för rätt till sjukpenning för deltagare i arbetsmark- nadspolitiska program fram till . Före gällde regler som innebar att en försäkrad med beviljad rehabiliter- ingsersättning för deltagande i arbetslivsinriktad rehabilitering kunde vara tvungen att avstå från att delta i rehabiliteringen på grund av sjukdom; antingen en försämring av den sjukdom som motiverat den arbetslivsinriktade rehabiliteringen eller en helt annan sjukdom. Enligt tidigare gällande regler hade den försäkrade inte rätt till rehabi- literingsersättning i denna situation utan var hänvisad till att ansöka om sjukpenning, med ökad administration för såväl den enskilde som myndigheten som följd.19 Rätten till rehabiliteringsersättning upphör från och med den månad då den försäkrade fyller . Det finns i övrigt i socialför- säkringsbalken inte några tidsgränser för hur länge rehabiliterings- penning kan beviljas. Förarbetena är tydliga med att rätten till er- 1990/91:141, s. 65. 17Se vägledning 2017:2 och 2005:1. 1831 kap. 5 § SFB, ändrad genom lag om ändring i socialförsäkringsbalken 2020: 427. 19Se Ds 2018:32, vars förslag legat till grund för ändringen i 31 kap. 5 § SFB. Förslaget byggde i sin tur på förslag från och Arbetsförmedlingen (se t.ex. dnr. S2011/ 11077/SF). Förmåner vid rehabilitering – rehabiliteringsersättning sättning finns så länge den försäkrade deltar i arbetslivsinriktad reha- bilitering.20 Av förarbetena framgår dock att inriktningen bör vara att rehabilitering tillbaka till ordinarie arbete bör omfatta högst och att inriktningen på rehabiliteringen i övrigt ska vara att den försäkrade har återfått sin arbetsförmåga . Rehabili- tering som pågår kan bli aktuell i undan- tagsfall om det inte finns några möjligheter att genomföra rehabili- teringen . Regeringen har meddelat ytterligare föreskrifter om rätten till rehabiliteringsersättning vid utbildning. De bygger på uttalanden i prop. 1990/91:141 och bet. 1990/91:SfU16. I förordningen (1991:1321) om rehabiliteringsersättning finns en begränsning till högst 40 stu- dieveckor för en utbildning som kan finansieras med studiemedel. I nämnda förordning finns även begränsningar när det gäller vilken typ av studier som kan bedrivas med rehabiliteringsersättning. Dessa regler har varit i stort sett oförändrade sedan rehabiliteringsrefor- men 1992. ska upprätta en rehabiliteringsplan när den försäkrade behöver en åtgärd som kan ge rätt till rehabiliteringser- sättning. Det räcker med att den försäkrade har rätt till antingen rehabiliteringspenning eller särskilt bidrag för att en plan ska upp- rättas. Rehabiliteringsplanen ska så långt som möjligt upprättas i samråd med den försäkrade. I förarbetena betonas att en framgångs- rik rehabilitering förutsätter ett samarbete med den försäkrade. För att kunna upprätta rehabiliteringsplanen kan det även behövas med- verkan från exempelvis arbetsgivare, företagshälsovård, hälso- och sjukvården i övrigt, Arbetsförmedlingen eller . Var och en av dessa har inom ramen för respektive regelverk ett rehabiliter- ingsansvar och kan behöva bidra inom sitt ansvarsområde för att en rehabilitering ska lyckas. Enligt 31 kap. 14 § SFB lämnas särskilt bidrag under rehabiliterings- tiden för kostnader som uppstår för den försäkrade i samband med rehabiliteringen. Det särskilda bidraget ska täcka kostnader i samband med rehabilitering som är nödvändiga för att rehabiliter- 1990/91:141, s. 65. Förmåner vid rehabilitering – rehabiliteringsersättning ingen ska kunna genomföras som avsett.21 Bestämmelsen syftar till att markera avgränsningen av regeringens möjligheter att med stöd av sin restkompetens meddela föreskrifter på området.22 I bestämmelsen hänvisas till att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddelar ytterligare föreskrifter om sådant bidrag. Sådana föreskrifter finns i förordningen (1991:1321) om rehabiliteringsersättning och i föreskrifter (FKFS 2010:23) om rehabiliteringsersättning. Som exempel på kost- nader som kan ersättas enligt dessa bestämmelser kan nämnas kurs- avgifter, kostnader för läromedel, resekostnader, logi och kostnader för ledsagare. En försäkrad kan ha rätt till särskilt bidrag utan att ha rätt till rehabiliteringspenning. Det gäller till exempel för en försäkrad som inte har någon SGI; ett tydligt exempel på för- säkrade som omfattas är personer som får aktivitetsersättning. Han eller hon kan inte få rehabiliteringspenning men kan ändå få särskilt bidrag för kostnader i samband med rehabiliteringen. Andra perso- ner som kan bli aktuella är de som får försörjningsstöd. Särskilt bidrag betalas ut i efterskott men kan betalas ut i förskott om det finns särskilda skäl.23 I praktiken är det nästan uteslutande resekostnader som ersätts genom det särskilda bidraget. I rättsliga uppfölj- ning av rehabiliteringsersättningen 2016:2 konstaterades att det av 500 granskade ärenden inte förekom något ärende där den försäk- rade enbart hade ansökt om särskilt bidrag.24 Det var huvudsakligen arbetslösa försäkrade som ansökte om särskilt bidrag. Enligt Försäk- ringskassan berodde detta sannolikt på att ansökan som regel hade initierats av handläggaren, och att möjligheten att få särskilt bidrag för resor är mycket begränsade för den som deltar i rehabilitering hos sin arbetsgivare. Sådan ersättning kan bara beviljas om det är skäligt med hänsyn till de resekostnader som den försäkrade skulle haft i sitt ordinarie arbete. 1990/91:141, s. 66. 2008/09:200, s. 454. 2312 § förordningen (1991:1321). 24Försäkringskassan, Rättslig kvalitetsuppföljning 2016:2. Förmåner vid rehabilitering – rehabiliteringsersättning En särskild form av rehabiliteringsersättning utgörs av de förmåner som kan ges till försäkrade som skadat sig i arbetet och till följd av detta fått en försämrad förmåga att skaffa inkomst genom arbete. Sjukpenning eller rehabiliteringspenning från arbetsskadeförsäk- ringen kan vara aktuellt för försäkrade som har nedsatt arbetsför- måga på grund av en arbetsskada, men av olika anledningar inte kan få dessa ersättningar från den vanliga sjukförsäkringen. För de för- säkrade som har en arbetsskada och genomgår arbetslivsinriktad rehabilitering finns det även möjlighet att få ersättning i form av livränta som rehabiliteringen pågår. Detta följer av 41 kap. 4 § SFB där det anges att den försäkrades förvärvsförmåga anses vara nedsatt när han eller hon deltar i behandling eller reha- bilitering eftersom deltagande i rehabiliteringsinsatsen hindrar den försäkrade från att förvärvsarbeta. En förutsättning för att kunna beviljas livränta enligt 41 kap. 4 § SFB är dock att grundförutsätt- ningarna för rätt till livränta i 41 kap. 2 § SFB är uppfyllda. Det inne- bär att livränta under arbetslivsinriktad rehabilitering bara kan be- viljas om förvärvsförmågan är nedsatt med minst en femtondel och nedsättningen kan antas bestå under . Om Försäkrings- kassan vid bedömning av den framtida inkomstförlusten kommer fram till att förvärvsförmågan sannolikt kommer att förbättras efter genomförd arbetslivsinriktad rehabilitering kan livränta beviljas . Det bedöms då vara en samhällsekono- misk vinst att betala full livränta , i stället för att betala livränta som kompensation för en lägre lön. Att en arbetslivsinriktad rehabilitering beräknas pågå än är i enlighet med rättsfallet RÅ 2005 ref. 46 i sig inget hinder för att bevilja arbetsskadelivränta. Högsta förvaltningsdom- stolen slog där fast att den omständigheten att en arbetslivsinriktad rehabilitering beräknas pågå än i sig inte är något hinder för att bevilja arbetsskadelivränta. Livränta kan alltså även beviljas t.ex. vid kortare utbildningar om grundförutsättning- arna för rätten till livränta är uppfyllda. Av domen framgår att övriga förutsättningar för livränta måste vara uppfyllda för att ersättning ska kunna ges från arbetsskadeförsäkringen. I övriga förutsättningar ingår att grundkraven för livränta måste vara uppfyllda. Förmåner vid rehabilitering – rehabiliteringsersättning rent praktiskt att livränta kan beviljas för en utbildning som är kortare än om bedömer att den försäkrade även efter den arbetslivsinriktade rehabiliteringen har en lägre förvärvs- förmåga än i det arbete som han eller hon hade före arbetsskadan. Det är enligt vägledning den personliga hand- läggaren i sjukförsäkringsärendet som ansvarar för att det upprättas en rehabiliteringsplan också i de fall livränta betalas ut under rehabi- literingen. Det är också den personliga handläggaren som har den fortlöpande kontakten med den försäkrade och som följer upp reha- biliteringen. För att underlätta rehabiliteringsplaneringen är det en- ligt vägledningen lämpligt att arbetsskador, där det kan bli aktuellt med en rehabiliteringsåtgärd, behandlas med förtur.25 Utredningen om en mer jämställd och rättssäker försäkring vid arbetsskada hade bland annat i uppdrag att se över bestämmelserna om rehabiliteringsersättning vid arbetsskada.26 I direktiven påpek- ades att det kan vara ett problem att arbetsförmågebegreppen och kraven på nedsättning av arbetsförmågan är olika i sjuk- respektive arbetsskadeförsäkringen. I sjukförsäkringen utbetalas inte någon er- sättning om nedsättningen av arbetsförmågan är mindre än en fjärde- del. När det gäller livränta från försäkringen vid arbetsskada är det förmågan att skaffa sig inkomst som är avgörande och att denna för- måga är nedsatt med minst en femtondel. En person kan således uti- från den allmänna sjukförsäkringens perspektiv vara helt eller i det närmaste helt arbetsförmögen och inte berättigad vare sig till sjuk- penning eller till rehabiliteringsersättning, men enligt försäkringen för arbetsskada ändå ha en nedsatt arbetsförmåga. 19.1.3Handläggning av rehabilitering – samarbete mellan Arbetsförmedlingen och Det finns ett gemensamt uppdrag27 till Arbetsförmedlingen och För- säkringskassan om samarbete på rehabiliteringsområdet. Myndig- heterna arbetar enligt en gemensam process som beskriver ett mellan parterna överenskommet arbetssätt för myndigheternas rehabiliter- ingssamverkan. Syftet med processen är att ge förutsättningar för ett 25Försäkringskassan, Vägledning 2003:4 Förmåner vid arbetsskada, version 16, s. 194. 27Sedan 2012 i myndigheternas regleringsbrev samt att särskilda medel är avsatta för detta samarbete. Förmåner vid rehabilitering – rehabiliteringsersättning väl fungerande samarbete samt ett enhetligt arbetssätt. Myndighet- erna ska identifiera och möta behov av rehabiliteringsinsatser för personer som får sjukpenning eller aktivitets- ersättning och som har behov av aktiva insatser.28 Vidare ska myndig- heterna genom sin samverkan bidra till en långsiktigt stabil och låg sjukfrånvaro. I de fall den försäkrade har sjukpenning, utbetalas i stället rehabiliteringspenning han eller hon genomgår arbets- livsinriktade rehabiliteringsinsatser. Försäkrade som har aktivitets- ersättning behåller denna ersättning även när han eller hon genomgår rehabilitering. Processen för myndigheternas rehabiliteringssamverkan inleds när har identifierat ett sannolikt behov av arbets- livsinriktad rehabilitering för en försäkrad och möter individen för att förbereda en gemensam kartläggning och tar slut när det förstärkta samarbetet/rehabiliteringssamverkan avslutas eller avbryts. Det förstärka samarbetet avseende rehabiliteringssamverkan mellan består av två delar: ge- mensam kartläggning och aktiva insatser. Syftet med det förstärkta samarbetet som helhet är att personen ska utveckla eller återfå sin arbetsförmåga för att kunna återgå i, eller få, arbete. Arbetsförmed- lingen ansvarar för att insatserna genomförs och ansvarar för att klarlägga den försäkrades behov av rehabilitering och att se till att åtgärder vidtas. Ansvaret för planering och uppföljning är gemensamt. Gemensam kartläggning är ett arbetssätt för samarbete mellan och Arbetsförmedlingen som syftar till att iden- tifiera en persons förutsättningar och behov utifrån ett medicinskt och arbetslivsinriktat perspektiv. Gemensam kartläggning är en metod för att ta tillvara och Arbetsförmedlingens kom- petens så att den försäkrade ska få rätt insatser från rätt aktör . Gemensam kartläggning innebär att den försäkrade träffar För- säkringskassan och Arbetsförmedlingen tillsammans för att han eller hon ska få sin nuvarande situation klarlagd. Vid gemensam kartlägg- ning kan även andra aktörer, till exempel arbetsgivare, vårdgivare eller kommunen, medverka och bidra till att den försäkrade får rätt insatser för att kunna börja arbeta eller återgå i arbete. 28Gemensamt uppdrag till Arbetsförmedlingen och i myndigheternas regleringsbrev . Förmåner vid rehabilitering – rehabiliteringsersättning behov av insatser och de förutsättningar som dessa aktörer kan bidra med ska då identifieras. Kartläggningen ska bidra till att öka den försäkrades delaktighet i att hitta vägar som gör det möjligt att återgå i arbete. Grundförut- sättningen för att det ska vara aktuellt att initiera en gemensam kart- läggning är att den försäkrade har nedsatt arbetsförmåga på grund av sjukdom eller riskerar nedsatt arbetsförmåga på grund av sjukdom. Det bör också vara troligt att den försäkrade är i behov av Arbetsför- medlingens kompetens för att kartlägga sina rehabiliteringsmöjlig- heter på bästa sätt. Den gemensamma kartläggningen ska leda fram till att den plan för återgång i arbete som redan finns kompletteras eller att det tas fram en ny plan för den försäkrade. Kartläggningen kan ske vid ett eller flera möten. Det är först efter den gemensamma kartläggningen som eventuella insatser påbörjas. För en del försäkrade kan det vara aktuellt med arbetsförberedande eller arbetslivsinriktade insatser och att ha ett fortsatt samarbete med och Arbetsförmedlingen. För andra kan planeringen vara att endast ha fortsatt kontakt med en av de två myndigheterna. Om något nytt inträffar som ändrar för- utsättningarna och planen behöver revideras kan det bli aktuellt med ett möte för att göra en gemensam uppföljning. Högsta förvaltningsdomstolens avgörande RÅ 2007 ref. 31 – längd på utbildning inte avgörande för rätt till rehabiliteringspenning I målet hade en försäkrad genomgått utbildning för- lagda till elva perioder under en tidrymd . Frågan i målet var om den omständigheten att utbildningen avslutats först omkring efter det att den påbörjats innebär att den försäkrade inte haft rätt till rehabiliteringsersättning. konstaterade att det inte finns några föreskrifter som reglerar rehabiliteringsersättning kan utgå. Frågan berördes i för- arbetena till reglerna om rehabiliteringsersättning.29 I denna fråga uttalades att inriktningen på rehabiliteringsarbetet borde vara att den försäkrade återfick sin arbetsförmåga och att i vart fall en eventuell utbildning borde vara avslutad . 1990/91:141, s. 17, 62 och 92; bet. 1990/91:SfU16, s. 34. Förmåner vid rehabilitering – rehabiliteringsersättning uttalande medförde enligt HFD:s uppfattning inte att lagen skulle tolkas så att den tidsmässiga uppläggningen av den försäkrades ut- bildning utgör hinder för honom eller henne att få rehabiliterings- ersättning. Avgörande var i stället om utbildningen fyller det syfte som anges i lagen, nämligen att återge den försäkrade arbetsförmågan och för denne skapa förutsättningar att försörja sig själv genom för- värvsarbete. Högsta förvaltningsdomstolens avgörande RÅ 1997 not 102 – viss utbildning utgjorde inte arbetslivsinriktad rehabilitering som gav rätt till rehabiliteringsersättning hade i detta mål att ta ställning till huruvida en viss utbildning på folkhögskola kunde anses utgöra arbetslivsinriktad rehabilitering som kunde ge rätt till rehabiliter- ingsersättning. HFD redogjorde för att syftet med en rehabiliter- ingsåtgärd som ger rätt till rehabiliteringsersättning ska vara att för- korta sjukdomstid, att helt eller delvis förebygga att sjukdomen leder till nedsatt arbetsförmåga eller att helt eller delvis häva en be- fintlig nedsättning av arbetsförmågan. De rehabiliteringsåtgärder som kan berättiga till rehabiliteringsersättning ska vara arbetslivs- inriktade och vara sådana att de förutsätter en aktiv medverkan från den försäkrades sida. Rehabiliteringsersättning kan ges även i sam- band med utbildning. Denna skall avse yrkesutbildning, allmänteo- retisk eller orienterande utbildning som är en nödvändig förbered- else för yrkesutbildning eller orienterande utbildning i datateknik för personer med bristfällig eller föråldrad skolutbildning. Den försäkrade genomgick en utbildning på folkhögskola. HFD konstaterade att utredningen visade att syftet med utbildningen mera hade varit att utgöra ett led i den försäkrades sociala och medicinska rehabilitering än att vara en direkt förberedelse för att han skulle få eller behålla ett förvärvsarbete. Avgörande för bedömningen torde inte ha varit karaktären hos utbildningen i sig, utan att den för just den person som målet gällde inte kunde anses arbetslivsorienterad.30 30Jfr Hessmark m.fl., Socialförsäkringsbalken – en kommentar om 31 kap. 3 §. Förmåner vid rehabilitering – rehabiliteringsersättning 19.2Utvecklingen av rehabiliteringsersättningen över tid Antal personer med rehabiliteringspenning har varierat . När antal personer med sjukpenning ökat har också antalet personer med rehabiliteringspenning ökat och när antalet sjukpenningtagare minskat har även antal personer med rehabiliteringspenning minskat. Den långsiktiga trenden pekar mot både ett minskat antal personer med rehabiliteringspenning och att dess andel av samtliga sjukfall minskar. Eftersom det ofta tar in i sjukfallet innan rehabiliterings- penning blir aktuellt är det av intresse att relatera antalet personer med rehabiliteringspenning till de längre sjukfallen. Andelen av sjuk- fallen som fått rehabiliteringspenning har minskat oavsett vilka sjukfallslängder som rehabiliteringspenningen relateras till. Frånsett små årliga variationer och ett lite större hopp mellan 2010–2011 har den långsiktiga trenden pekat nedåt. Ökningen i andelen som fick rehabiliteringspenning –2011 förklaras av att minskningen i antalet personer som fick rehabiliteringspenning dessa år inte var lika stor som minskningen i antalet personer som fick sjukpenning. över har andelen som fått rehabiliter- ingspenning i relation till sjukfall som varat i minskat från , i relation till sjukfall som varade längre än har andelen minskat från och i relation till sjukfall som varat längre än har andelen minskat från . Förmåner vid rehabilitering – rehabiliteringsersättning Figur 19.1 Antal och andel av olika sjukfallslängder som har fått rehabiliteringspenning Rehabiliteringspenning: Vänster axel Avslutade sjukfall >90 dagar: Höger axel Avslutade sjukfall >180 dagar: Höger axel Avslutade sjukfall >365 dagar: Höger axel Andel beräknad som antal personer som fått rehabiliteringspenning i förhållande till avslutade sjukfall vid olika fallängder. Det är fler kvinnor än män som har rehabiliteringspenning. Kvin- nornas andel har varierat men alltid legat mellan av det totala antal personer som får denna ersättning. Vägen till rehabiliteringspenning går vanligtvis via sjukpenning. Kvinnor svarar för av alla påbörjade sjukfall och ungefär lika stor andel av sjukfallen längre än . Det innebär att kvinnor är något överrepresenterade bland dem som har reha- biliteringspenning i förhållande till dess andel av samtliga påbörjade sjukfall och i förhållande till de längre sjukfallen. Förmåner vid rehabilitering – rehabiliteringsersättning Figur 19.2 Andel kvinnor och män med rehabiliteringsersättning Åldersfördelningen bland dem som har rehabiliteringspenning har varit tämligen stabil . Den äldsta åldersgruppen, 60–, har dock ökat sin andel svagt sedan början och utgjorde av samtliga med rehabiliteringspenning. Det är ungefär hälften av åldersgruppens andel av samtliga sjukfall, vilket innebär att andelen ändå måste ses som underrepresenter- ade i förhållande till den andel de utgör av samtliga startade sjukfall. Det gäller också den yngsta åldersgruppen, under , medan de som är är överrepresenterade och åldersgruppen 50–får rehabiliteringspenning i ungefär samma utsträckning som gruppens andel av de startade sjukfallen. Förmåner vid rehabilitering – rehabiliteringsersättning Figur 19.3 Rehabiliteringspenning, åldersgrupper De vanligaste diagnoserna hos dem som har rehabiliteringspenning är psykiatriska diagnoser. Över tid har denna diagnosgrupp ökat markant och utgjorde av alla rehabiliter- ingsärenden. För den andra stora diagnosgruppen, sjukdomar i rörelseorganen, har utvecklingen gått i motsatt riktning . I takt med att de psykiatriska diagnoserna ökat har an- delen med sjukdomar i rörelseorganen minskat. utgjorde sjukdomar i rörelseorganen diagnosen för av alla som uppbar rehabiliteringspenning. Förmåner vid rehabilitering – rehabiliteringsersättning Figur 19.4 Rehabiliteringspenning, diagnoser Andel av samtliga med rehabiliteringspenning Personer som har rehabiliteringspenning kan också få ersättning via det särskilda bidraget. Det särskilda bidraget ska täcka kostnader som uppstår i samband med den arbetslivsinriktade rehabiliteringen.