sou · H9B361 · 2021-06-30 00:00:00 — Om utlänningen har dömts till ett fängelsestraff får verkställighet dock inte ske förrän straffet avtjänats eller verk- ställigheten av straffet flyttats över till ett annat land. Beslut om utvisning på grund av brott verkställs av . kan det emellertid finnas hinder som innebär att beslutet inte går att verkställa. I sista hand kan sådana hinder leda till att utvisnings- beslutet upphävs. Beslut om utvisning på grund av brott omfattas också av regeringens grundlagsfästa möjlighet att besluta om nåd. Under den senare och fram till tiden för upprätthöll principen om fritt folkutbyte med andra stater. En utlänning kunde alltså utan pass fritt resa in och uppehålla sig i landet samt, med vissa obetydliga undantag, fritt ta arbete här. Utlänningslagstiftningen var av naturliga skäl mycket knapphändig. I praxis utbildades dock en rätt för reger- ingen att utvisa en utlänning när statens intresse krävde detta, s.k. politisk utvisning. Förutsättningarna för utvisning på grund av brott närmast växte kravet på en regle- ring av invandringen genom lagstiftning. Som en följd härav antogs 1914 lagen angående förbud för vissa utlänningar att här i riket vistas (utvisningslagen). Lagen innehöll bestämmelser om åtgärder mot kriminella eller annars asociala utlänningar. Enligt utvisningslagen kunde en utlänning utvisas bland annat om han i dömts för brott till straffarbete eller fängelse och hans fortsatta vistelse här kunde antas medföra fara för allmän säkerhet, ordning eller sedlighet. Vidare stadgades att det vid bedömningen av utvisningsfrågan skulle tas hänsyn till utlän- ningens levnads- och familjeförhållanden samt till längden av den tid han vistats i riket. I fråga om en utlänning som varit fast bosatt i landet krävdes synnerliga skäl för att utvisning skulle få ske. Ett beslut om utvisning skulle alltid innehålla ett förbud mot att återvända till landet. Förbudet gällde , men möjlig- het fanns att ansöka om ändring. utvisningslag reglerade enbart den s.k. individuella utlän- ningskontrollen, men saknade i princip bestämmelser om passtvång, anmälningsskyldighet eller andra bestämmelser beträffande generell utlänningskontroll. Den generella utlänningskontrollen växte till en början i stället fram i administrativ ordning, bland annat genom passkungörelse som införde passtvång för inresande. 3.2.21927, 1937 och utlänningslagar Nya utlänningslagar, som alla var tidsbegränsade, antogs 1927, 1937 och 1945. Centrala principer i dessa lagar var att skydda den svenska arbetsmarknaden, så att denna bevarades åt den inhemska arbets- kraften, och att förhindra bosättning här i landet av utlänningar som inte ansågs önskvärda. utlänningslag innebar i mångt och mycket att den i administrativ ordning införda generella utlännings- kontrollen lagfästes. De viktigaste sakliga förändringarna bestod i att instituten uppehållstillstånd och förpassning (utvisning på grund av avsaknad av tillstånd) infördes. Genom lag stärktes också skyddet för politiska flyktingar. I övrigt byggde den lagen, liksom lag, i huvudsak utlänningslag. Reglerna om ut- visning av utlänningar som dömts för brott års lag behölls oförändrade i sak i de olika lagarna. Förutsättningarna för utvisning på grund av brott Den första permanenta utlänningslagen infördes (prop. I lagens förarbeten fastslogs den än gällande grundprincipen att det endast är svenska medborgare som har en ovillkorlig rätt att vistas här i landet. Å andra sidan framhölls att det borde finnas en reglering i lag av utlänningars rättigheter i detta avseende för att förhindra en godtycklig behandling och för att ge dem en så tryggad ställning som möjligt. Det ansågs vara utlänningslagens uppgift att ge ett sådant rättsskydd. Genom lag överfördes prövningen av frågan om en utlännings avlägsnande på grund av brott från till den domstol som dömde i brottmålet. Det beslut om avlägsnande som domstolen fattade fick av praktiska skäl en särskild beteck- ning, nämligen förvisning. Liksom tidigare skulle alltså utlänningar som begått brott här kunna avlägsnas ur landet. Emellertid ändrades förutsättningen för detta på så sätt att denna inte längre skulle knyta an till det straff som utmätts i det enskilda fallet, utan i stället till vilket straff som kunde följa på brottet. Förutsättningen blev nu att utlänningen dömdes till ansvar för brott på vilket kunde följa straff- arbete. Som ytterligare krav infördes att det på grund av gärningens beskaffenhet och övriga omständigheter kunde befaras att utlän- ningen skulle göra sig skyldig till fortsatt brottslig verksamhet här i landet eller att brottet annars föranledde att utlänningen inte borde få stanna kvar. Att brottet vittnade om ”en för våra förhållanden främmande råhet eller hänsynslöshet” angavs som exempel på det . Ytterligare en nyhet utlänningslag var att det blev möj- ligt att tidsbegränsa det återreseförbud som ett beslut om förvisning alltid skulle förenas med. Huvudregeln var dock fortfarande att för- budet skulle vara permanent. I följd av att frågan om förvisning – som i lagstiftningsärendet förutsattes utgöra en brottspåföljd – och annan påföljd för brottet numera skulle bedömas i ett sammanhang, infördes också en regel om att det men utlänningen lider genom förvisningen skulle beaktas vid den övriga påföljdsbestämningen. Bestämmelsen kom senare att föras över med oförändrat innehåll i sak till 29 kap. 5 § (se prop. 1987/88:120). Förutsättningarna för utvisning på grund av brott I samband med tillkomst 1964 ändrades kravet på att straffarbete skulle kunna följa på brottet till att brottet skulle kunna leda till fängelse . Dessutom klargjordes att förvisning vid tillämpningen av den balken inte skulle anses som en brottspåföljd, utan som en särskild rättsverkan av brott. Genom utlänningslag (prop. 1979/80:96) samlades de tidigare avlägsnandeformerna förpassning, förvisning och utvisning under den gemensamma beteckningen utvisning. bekräft- ades att utvisning på grund av brott inte heller inom utlännings- rättens område skulle betraktas som en brottspåföljd, utan som en särskild rättsverkan av brott. I samband med införandet av lag gjordes en genomgrip- ande översyn av reglerna om utvisning på grund av brott. Medan de grundläggande kraven på brottets allvar och risken för återfall i brott i stora drag behölls oförändrade, gjordes mer omfattande föränd- ringar i fråga om hur utlänningens vistelsetid i skulle beaktas. I förarbetena framhölls att möjligheten att utvisa en utländsk med- borgare måste finnas kvar, men att det som ett led i invandrings- politiken var angeläget att begränsa dess användning på utlänningar som rotat sig här i landet. Den nära samhörigheten mellan de nordiska länderna och den omständigheten att utgjorde ett gemensamt passkontrollområde anfördes dessutom som skäl för att nordiska medborgare i större utsträckning än andra utlänningar skulle undantas från möjligheten till utvisning. Mot denna bakgrund bestämdes att kravet på synnerliga skäl för utvisning nu skulle inträda bosättning – för nordbor – eller vistelse i med permanent uppehållstillstånd . En annan central fråga i lagstiftningsarbetet var vilka hänsyn som skulle tas till utlänningens familjeförhållanden och levnadsomständigheter i öv- rigt. Denna diskussion ledde inte till några författningsändringar i detta avseende, men i förarbetena underströks vikten av att ta största möjliga hänsyn till utlänningens och hans familjs sociala situation. I fråga om återreseförbuden blev huvudregeln , i motsats till vad som gällt tidigare, att dessa skulle tidsbegränsas, i normalfallet till . Förutsättningarna för utvisning på grund av brott Ännu en viktig förändring utlänningslag var att skyddet för flyktingar stärktes, bland annat på det sättet att utvisning på grund av brott i normalfallet inte skulle beslutas beträffande den som beviljats flyktingstatus. Genom en lagändring infördes ett absolut förbud mot att utvisa en utlänning som kommit till som barn (prop. 1983/84:144). Genom samma lagändring senarelades också tidpunk- ten för när kravet på synnerliga skäl för utvisning av utlänningar med permanent uppehållstillstånd skulle inträda. Detta skulle nu ske först vistelse i landet. Senareläggningen var dock endast en konsekvens av att permanent uppehållstillstånd efter lagändringar normalt skulle meddelas redan från början, i stället för som tidigare med tillfälligt uppehållstillstånd. Nästa utlänningslag trädde i kraft (prop. 1988/89:86). De änd- ringar som skedde i och med den nya lagen syftade till en teknisk förenkling och förbättringar av regelsystemet utan att grundprincip- erna för flykting- och invandringspolitiken ändrades. De grundlägg- ande förutsättningarna för utvisning på grund av brott, liksom kravet på synnerliga skäl för utvisning av den som vistats i landet och förbudet mot utvisning av den som kommit till som barn, behölls oförändrade i sak. Däremot avskaffades den sedan gammalt gällande möjligheten att utvisa en utlänning på grund av asocialt beteende. Bestämmelsen ansågs vara i det närmaste obsolet. Nästa större översyn av reglerna om utvisning på grund av brott –som också är den senaste – gjordes 1994 (prop. 1993/94:159). Då sänktes det grundläggande kravet på brottets svårhet till att fängelse skulle finnas i straffskalan för brottet, som skyddet för personer som vistats i begränsades. Det dittills gällande kravet på att brottet skulle kunna leda till fängelse hade nämligen kritiserats för att det uteslöt möjligheterna till utvis- ning i exempelvis sådana fall där brottslig verksamhet hade utövats upprepat eller systematisk men där varje brott i sig inte kunde hän- föras under en strängare straffskala än fängelse i högst . Särskilt fokuserades på den omständigheten att snatteri (numera ringa stöld) aldrig kunde föranleda utvisning, hur stötande återfallen i brotts- Förutsättningarna för utvisning på grund av brott lighet än kunde te sig. Därför öppnades det nu upp för att utvisning skulle kunna tillgripas även i sådana fall. Därutöver sänktes kravet på brottets allvar för att utvisning skulle kunna ske oberoende av åter- fallsrisk. I fråga om utlänningar som vistats i senare- lades tidpunkten för när kravet på synnerliga skäl skulle inträda till bosättning i eller vistelse här med permanent uppehållstillstånd. För nordiska medborgare behölls dock tidsgrän- sen om två års bosättning. De angivna skärpningarna föranleddes av att det uppmärksammats fall där utlänningar vistats i landet utan att ha etablerat sig i det svenska samhället. Därtill ansågs det fördelaktigt att tidsgränsen närmare knöt an till den tidpunkt då en utlänning uppfyllde kriterierna för naturalisation enligt medborgar- skapslagen. reform föranleddes de lagändringar som berörde reglerna om utvisning på grund av brott främst av anslut- ning till (se avsnitt 3.3.4). infördes den så kallade portalparagrafen i 1 kap. 10 § utlänningslagen, som inne- bär att särskild hänsyn ska tas till barnets bästa i alla ärenden som prövas enligt utlänningslagen. I syfte att principen om barnets bästa skulle få ökat genomslag vid domstolarnas prövning av frågor om utvisning på grund av brott, infördes dessutom en uttrycklig skyldighet att särskilt beakta barnets behov av kontakt med den förälder som riskerar att utvisas. Den nuvarande utlänningslagen trädde i kraft (prop. 2004/05:170). Genom den nya lagen infördes en ny instans- och processordning i utlännings- och medborgarskapsärenden, och bestämmelserna genomgick en omfattande omstrukturering. Därut- över innehöll den nya lagen flera viktiga materiella förändringar. Varken den ändrade instans- och processordningen eller de mate- riella ändringarna berörde dock ärenden om utvisning på grund av brott. Sedan ikraftträdandet har utlänningslag vid åtskilliga till- fällen varit föremål för ändringar. De som har berört utvisning på grund av brott har gått i mildrande riktning och i allt väsentligt varit en följd av internationella åtaganden, främst enligt EU- Förutsättningarna för utvisning på grund av brott Bland dessa kan nämnas att ett starkare skydd för EES- medborgare infördes som en konsekvens av det s.k. rörlighetsdirektivet (se avsnitt 3.3.7.) Bland annat tillkom som förutsättning för utvisning av utlänningar som tillhör denna kategori att utvisningen är motiverad av hänsyn till allmän ordning och säker- het. I vilka fall avlägsnande av EES-medborgare och deras familje- medlemmar får ske på denna grund kom senare att preciseras med anledning av att Europeiska kommissionen riktat kritik mot genomförande av direktivet i bland annat detta avseende (se prop. 2013/14:82). I samband med den sistnämnda lagändringen flyttades reglerna om utvisning på grund av brott till ett eget kapitel i utlänningslagen, kap. 8 a. En närmare genomgång av reglernas nuvarande innehåll finns i avsnitt 3.4. Utlänningsrätten är ett område som i stor utsträckning är föremål för eller berörs av internationella överenskommelser och förplikt- elser, både inom FN, och EU. I dessa slås en rad grund- läggande fri- och rättigheter fast som har åtagit sig att skydda och respektera. I det följande behandlas de åtaganden som är mest centrala när det gäller frågor om utvisning på grund av brott. konvention angående flyktingars rättsliga ställning (Genève- konventionen) finns de grundläggande internationella bestämmel- serna om flyktingskap. I definieras vem som ska betraktas som flykting. Därutöver behandlar konventionen framför allt de rättigheter och förmåner som en konventionsstat är skyldig att tillförsäkra flyktingar som vistas inom dess område. Tillämpningsområdet för utvidgades genom protokollet angående flyktingars rättsliga ställning från (New York-protokollet) på så sätt att de begräns- ningar av flyktingdefinitionen som konventionen gav möjlighet att Förutsättningarna för utvisning på grund av brott göra – både en geografisk och en tidsmässig – togs bort. har tillträtt såväl som New York-protokollet. Rättsliga frågor rörande tolkning och tillämp- ning behandlas av . Med flykting avses enligt artikel 1 A 2 i den som ...i anledning av välgrundad fruktan för förföljelse på grund av sin ras, religion, nationalitet, tillhörighet till viss samhällsgrupp eller politiska åskådning befinner sig utanför det land, vari han är medborgare, samt är ur stånd att eller på grund av sådan fruktan, som sagts, icke önskar att begagna sig av sagda lands skydd, eller den som, utan att vara med- borgare i något land, till följd av händelser som förut sagts befinner sig utanför det land, vari han tidigare haft sin vanliga vistelseort, samt är ur stånd att eller på grund av sådan fruktan, som sagts, icke önskar att återvända dit. Artikel 1 A 2 ska läsas tillsammans med artiklarna 1 C–F som anger i vilka fall en person är utesluten från flyktingskap (1 D–F) och när flyktingskap enligt konventionen upphör (1 C). Här ska särskilt artikel 1 F uppmärksammas. Av den framgår att en person är ute- sluten från att betraktas som flykting om det finns allvarliga skäl att anta att a) han eller hon har förövat ett brott mot freden, krigs- förbrytelse eller brott mot mänskligheten, såsom dessa definieras i de internationella instrument som har upprättats för att beivra sådana brott, b) har förövat ett grovt icke-politiskt brott utanför till- flyktslandet innan vederbörande fick tillträde till landet som flykting eller c) har gjort sig skyldig till gärningar som strider mot syften och grundsatser enligt inledningen och artik- larna 1 och 2 i stadga. innehåller ingen uttrycklig bestämmelse om att konventionsstaterna är skyldiga att ta emot flyktingar, men däremot är staternas rätt att avvisa eller utvisa en flykting begränsad. Enligt artikel 32.1 får en flykting som lagligen uppehåller sig inom statens område utvisas endast av skäl som hänför sig till nationell säkerhet eller allmän ordning. I artikel 33.1 finns dessutom ett för- bud mot avvisning eller utvisning av en flykting till gränsen mot ett område där han eller hon riskerar politisk förföljelse (principen om non-refoulement). Principen om non-refoulement ger ett grundläggande skydd för flyktingar och asylsökande genom att konventionsstaterna varken Förutsättningarna för utvisning på grund av brott får vägra att släppa in en asylsökande (rejection at the frontier) eller på något sätt avvisa eller utvisa honom till gränsen mot ett område där hans liv eller frihet skulle hotas på grund av de skäl som anges i flyktingdefinitionen. Inte bara hot mot liv eller frihet utan varje åtgärd som utgör förföljelse enligt flyktingdefinitionen omfattas av artikel 33.1. Förbudet mot återsändande avser inte bara åtgärder som leder till att personen sänds till hemlandet utan även avvisning eller utvisning till områden där personen inte är skyddad mot risken för vidaresändning till hemlandet. Non-refoulement-principen innebär däremot normalt inte något förbud mot att sända en flykting eller asylsökande till ett säkert tredjeland där han eller hon kan tas emot. Inte minst genom exekutivkommitténs kraftiga understrykande av non-refoulement-principen vid upprepade tillfällen har principen kommit att i allt större utsträckning få karaktären av en i internatio- nell rätt allmänt accepterad princip. (Se Sandesjö och Wikrén, Utlän- ningslagen, [, version 12, ], kommentarerna till 1 kap. 3 § och 12 kap. 2 §.) Av artikel 33.2 i framgår dock att undantag från principen får göras om det finns skälig anledning att betrakta flyktingen som en fara för vistelselandets säkerhet eller om flykt- ingen, med hänsyn till att han eller hon har dömts för ett synnerligen grovt brott, utgör en samhällsfara i det landet. Syftet med undantaget är att skydda den stats intressen i vilken flyktingen befinner sig. I artikel 32.2 och 3 i finns vissa processuella bestämmelser om prövning och verkställighet av utvisningsärenden. FN:s konvention mot tortyr och annan grym, omänsklig eller för- nedrande behandling eller bestraffning (tortyrkonventionen) antogs och trädde i kraft . Begreppet tortyr definieras i artikel 1 i tortyrkonventionen. Med tortyr avses en handling genom vilken allvarlig smärta eller svårt lidande, fysiskt eller psykiskt, medvetet tillfogas någon. Tillfogandet ska ha utförts av en offentlig tjänsteman eller någon annan som handlar som företrädare för det allmänna eller ha skett på anstiftan eller med samtycke eller medgivande av denne. En ytterligare förut- sättning är att gärningen har skett i ett visst angivet syfte, främst för Förutsättningarna för utvisning på grund av brott att få information eller en bekännelse av den torterade eller av en tredje person eller som vedergällning. I artikel 3 finns ett förbud mot att utvisa, återföra eller utlämna en person till en annan stat, i vilken det finns grundad anledning att tro att han eller hon skulle vara i fara att utsättas för tortyr. Förbudet är undantagslöst och gäller således oavsett om utlänningen har dömts för allvarliga brott eller utgör en säkerhetsrisk. idet hänseendet mer långtgående än (jfr arti- kel 33.2 i ). Tortyrkonventionens efterlevnad övervakas av mot tortyr. En konventionsstat kan avge en förklaring att den erkän- ner kommitténs behörighet att motta och pröva ansökningar från enskilda personer som anser sig ha blivit utsatta för kränkning av konventionens bestämmelser. har avgivit en sådan förklaring. FN:s konvention om barnets rättigheter () antogs av och ratificerades av i juni året därpå. Konventionen gäller som lag här i landet. granskar de fram- steg som staterna gjort för att förverkliga sina skyldigheter enligt konventionen genom att utfärda rekommendationer. Dessutom ger kommittén staterna vägledning i hur konventionen ska tolkas gen- om allmänna kommentarer. innebär ett fullständigt erkännande av barnet som rättighetsbärare och syftar till att ge alla barn, oavsett bakgrund, rätt att behandlas med respekt och att få komma till tals. Med barn åsyftas, enligt konventionens huvudregel, varje person . Blir barnet enligt lagstiftningen i hemlandet myndigt tidigare, utgör myndighetsåldern gränsen mellan barn och vuxen. Konventionen omfattar såväl medborgerliga och politiska rättigheter som sociala, ekonomiska och kulturella rättigheter. De olika rättigheterna i kon- ventionen ska dock tolkas i förhållande till varandra och utifrån ett helhetsperspektiv. Man brukar tala om att konventionen är ”hel och odelbar”. kan sägas ge uttryck för fyra grundprinciper, nämligen principen om icke-diskriminering, principen om barnets Förutsättningarna för utvisning på grund av brott bästa, barnets rätt till liv och utveckling samt barnets rätt att komma till tals. Dessa fyra grundprinciper, som slås fast i artiklarna 2, 3, 6 och 12, är vägledande för hur övriga rättigheter i konventionen ska tolkas, men har också självständig betydelse. Dessutom ska grund- principerna tillämpas i förhållande till varandra. Särskilt nära för- bundna är artikel 3 om barnets bästa och artikel 12 om barnets rätt att komma till tals. Artiklarna kompletterar varandra framför allt på det sättet att barnets åsikter är en viktig del i bedömningen av bar- nets bästa (se allmänna kommentar nr 14 [2013], CRC/C/GC/14, p. 43 och 89 samt allmänna kommentar nr 12 [2009], CRC/C/GC/12, p. I artikel 2 uttrycks principen om icke-diskriminering. Enligt arti- kel 2.1 ska konventionsstaterna respektera och tillförsäkra varje barn inom deras jurisdiktion de rättigheter som anges i konventionen utan åtskillnad av något slag, oavsett barnets eller dess förälders eller vårdnadshavares ras, hudfärg, kön, språk, religion, politiska eller annan åskådning, nationella, etniska eller sociala ursprung, egendom, funktionsnedsättning, börd eller ställning i övrigt. Enligt artikel 2.2. ska konventionsstaterna vidta alla lämpliga åtgärder för att säker- ställa att barnet skyddas mot alla former av diskriminering eller be- straffning på grund av föräldrars, vårdnadshavares eller familjemed- lemmars ställning, verksamhet, uttryckta åsikter eller tro. Artikel 2 reglerar dock inte rätten att resa in i ett annat land och uppehålla sig där. Diskrimineringsförbudet kan alltså inte åberopas för att grund- lagsförbudet mot att utvisa en svensk medborgare också skulle gälla ett utländskt barn som befinner sig på svenskt territorium (se prop. 1996/97:25 s. 226 f.). Principen om barnets bästa är formulerad i artikel 3.1 i barnkon- ventionen. Enligt denna bestämmelse ska det vid alla åtgärder som rör barn, vare sig de vidtas av offentliga eller privata sociala välfärds- institutioner, domstolar, administrativa myndigheter eller lagstift- ande organ, i första hand beaktas vad som bedöms vara barnets bästa. Artikel 3.1 ger således principen om barnets bästa en bred innebörd och tillämpning. Inte bara i fall då barnet är föremål för åtgärden, utan i alla ärenden där barn berörs ska barnets bästa vara ett grundläggande hänsyn. I utlänningsärenden är det vanligt att det i första hand är en av eller båda föräldrarna som beslutet riktar sig mot. Om beslutet i ett sådant fall får konsekvenser för familjens barn, såsom ofta är fallet vid utvisning av en förälder på grund av Förutsättningarna för utvisning på grund av brott brott, är artikel 3 tillämplig. Artikelns utformning innebär dock inte att barnets bästa alltid ska vara utslagsgivande när det kolliderar med andra intressen. Däremot ska barnets bästa beaktas, utredas och redovisas (se prop. 1989/90:107 s. 31 f., prop. 1996/97:25 s. 227 f. och prop. 2003/04:113 s. 8 f.). Enligt måste hänsynen till barnets bästa vid en avvägning mot andra intressen ges hög prioritet (se CRC/C/GC/14, p. 36–40). Begreppets konkreta innebörd får avgöras från fall till fall. Genom artikel 6 erkänns barnets inneboende rätt till livet och statens skyldighet att i största möjliga utsträckning säkerställa bar- nets överlevnad och utveckling. Det sistnämnda kravet berör alla aspekter av barnets utveckling och omfattar barnets fysiska, mentala, andliga, moraliska, psykologiska och sociala utveckling.