sou · H9B368 · 2021-08-25 00:00:00 — Varken kriminalstatistiken eller våra olika kontakter pekar på att denna brottslighet blivit vanligare eller grövre eller på annat sätt mer elakartad. Såväl bank- som värdetransportrån har minskat. Den problembild som framkommit gör sig alltså inte i lika hög grad gäl- lande i förhållande till denna, mer ovanliga, brottstyp. Till detta kom- mer att straffskalan för grovt rån, som ovan redovisats, relativt har varit föremål för en översyn. Rån av betalningsverktyg bör omfattas av straffbestämmelsen Människor bär mindre kontanter med sig och allt fler butiker är kontantlösa i den meningen att man inte längre accepterar sedlar och mynt som betalningsmedel. Detta har medfört förändringar av rånbrotten, som i ökad utsträckning kommit att inriktas på att kom- ma över andra betalningsmedel än kontanter. Bankkort och andra s.k. betalningsverktyg anses dock formellt sakna förmögenhetsvärde Våldsbrott, brott mot frihet och frid m.m. och kan därför i strikt mening inte omfattas av stöldfallet av rån. Det förutsätts nämligen att en stöld begås med den innebörd som framgår av 8 kap. 1 § , vilket inte är fallet när gärningen inte innebär någon skada i förmögenhetshänseende (se t.ex. dom från Hovrätten över och i mål nr B 1513-10, i vilket ett tillgrepp genom våld och hot av bl.a. ID- och bankkort inte bedömdes som rån med hänvisning till att föremålen inte hade sådant ekonomiskt värde att gärningen inneburit skada). Rättspraxis på området framstår dock inte som helt enhetlig. När bankkort tillgrips genom råntvång tillsammans med egendom som har ett förmögenhetsvärde, synes det i praktiken ofta dömas för rån utan att tillgreppet avseende bankkortet särbehandlas (se t.ex. hov- rätts dom i mål nr B 9840-18). När det gäller utpressningsfallet av rån borde det däremot stå klart att det kan omfatta att någon med råntvång tvingas till sådan handling eller underlåtenhet avseende ett betalningsverktyg som med- för för gärningspersonen och skada för den tvingade eller någon i vars ställe denne är. När förmögenhetsöverföringen sker i samband med gärningen kan det alltså vara fråga om ett rån. Det kan handla om att någon förmås ta ut eller överföra pengar till förövaren eller tvingas tåla att gärningspersonen själv gör detta med hjälp av betalningsverktyget under händelseförloppet. Så kan ske genom att någon tvingas uppge sin bankomatkod eller föra över pengar via Swish eller banköverföring etc. Inte sällan kan brottsoffret hållas frihets- berövad under gärningen för att säkerställa att denne t.ex. uppgett rätt kod. Med betalningsverktyg avses enligt 9 kap. 3 c § andra stycket skyddade verktyg, handlingar eller uppgifter som ger möjlighet att överföra pengar eller ett penningvärde. Begreppet om- fattar både fysiska och icke-fysiska betalningsverktyg och verktyg är ett samlingsbegrepp för olika slags anordningar som kan användas för överföring av pengar eller ett penningvärde. Det kan handla om fysiska föremål, t.ex. kontokort, kreditkort och kontantkort, men också om elektroniska hjälpmedel, t.ex. betalningsappar som Swish eller Google Pay och digitala plånböcker som kan användas för överföring av pengar. Även rena konto- eller kreditkortsuppgifter kan omfattas om tillhörande namnuppgifter och cvc-koder ingår. Våldsbrott, brott mot frihet och frid m.m. För att något ska vara ett betalningsverktyg ska det vidare finnas en faktisk möjlighet att överföra pengar eller ett penningvärde.26 Frågan är om den som tillgriper eller skaffar sig tillgång till någon annans betalningsverktyg ska kunna träffas av rånbestämmelsen även när en förmögenhetsöverföring inte sker i anslutning till rån- tvånget. Enligt vår mening framstår det som otillfredsställande att den som tvingar till sig en mindre summa kontanter eller ett klädes- plagg kan dömas för rån, medan den som tillgriper ett kreditkort och dessutom tilltvingar sig koden till detta (men inte använder det under själva rånssituationen) får lagföras för annan mindre allvarlig brottslighet såsom grovt egenmäktigt förfarande. Ur brottsoffrets perspektiv är situationerna snarlika och den integritetskränkning, som motiverar den högre straffskalan för rån jämförd med andra förmögenhetsbrott, kan vara lika allvarlig. Detsamma kan sägas för situationer då någon genom råntvång skaffar sig tillgång till eller övertar kontrollen av bl.a. betalningsappar eller digitala plånböcker. I takt med att kontanter blir mindre vanliga kan sådana tillväga- gångssätt antas öka. Vi menar att det finns goda skäl att uttryckligen inkludera även nu beskrivna situationer i rånbestämmelsens tillämpningsområde. Således bör det följa av straffbestämmelsen att den som genom rån- tvång t.ex. tillgriper ett fysiskt betalningsverktyg utan formellt för- mögenhetsvärde eller skaffar sig tillgång till ett icke-fysiskt sådant ska omfattas. Det kan göras genom att tillägga att den som genom sådant råntvång som avses i paragrafen olovligen införskaffar ett betal- ningsverktyg ska dömas för rån. Begreppet införskaffar är lämpligt eftersom det följer den terminologi som framgår av straffbestäm- melsen om olovlig befattning med betalningsverktyg i 9 kap. 3 c § , som infördes . Med olovligt införskaffande avses där att någon utan att ha rätt till det t.ex. tillgriper eller på annat sätt skaffar sig något som utgör ett betalningsverktyg. Något krav på skada, eller tillägnelseuppsåt ställs inte upp.27 I samman- hanget kan tilläggas att den straffbestämmelsen innehåller en subsi- diaritetsklausul som innebär att den inte ska tillämpas om gärningen är belagd med samma eller strängare straff enligt någon annan bestäm- melse i . Brottstypen kommer därför vara subsidiär i för- 2020/21:73 En ny straffbestämmelse som skyddar betalningsverktyg s. 33 f. Våldsbrott, brott mot frihet och frid m.m. hållande till rån avseende betalningsverktyg om vårt förslag genom- förs. Motvärnsfallet av rån bör inte utmönstras Med ett minimistraff på fängelse och kan det ifrågasättas om det är proportionerligt att motvärnsfallet av rån ska kvarstå i straffbestämmelsen. Skälen för en höjning av minimistraffet är inte i första hand förmögenhetsskadan för brottsoffret utan kny- ter an till den integritetskränkning som brottet kan medföra, p.g.a. att denne är i underläge i förhållande till gärningspersonen eller gär- ningspersonerna. Motvärnsfallet aktualiseras endast i de situationer då offret förmår försöka ta tillbaka det stulna. Detta bör mer sällan förekomma i de fall som främst kan motivera en höjning av minimi- straffet för rån. Som ett typiskt fall där motvärnsfallet aktualiseras kan i stället nämnas butikstillgrepp där tjuven tar till hot eller våld efter att butikspersonal eller väktare ingriper. Det kan dock inte uteslutas att det kan förekomma motvärnsfall även i situationer som ligger nära den vanliga form av personrån som beskrivits ovan och därmed framstår som i princip lika straffvärda. Exempelvis om en eller flera personer tillgriper någons mobiltelefon, plånbok eller annat föremål och våld eller hot utövas först sedan den bestulne försöker få tillbaka sin egendom. Motvärnsfallet bör därför inte utmönstras enligt vår bedömning. I sammanhanget kan även konstateras att vårt förslag visserligen inte syftar till att påverka gränsdragningen mellan rån och sådana mindre allvarliga gärningar för vilka det i stället ska dömas för annat eller andra brott som innefattas (8 kap. 5 § andra stycket brottsbal- ken). Det kan dock inte uteslutas att en höjning av minimistraffet för rån till och kan medföra att ett icke-kvalificerat motvärnsfall inte anses nå upp till detta straffvärde, t.ex. vid sådana butikstillgrepp som nämnts ovan. I så fall bör en tillämpning av regleringen avseende mindre allvarliga fall kunna komma att aktualiseras, vilket även det talar för att motvärnsfallet kan behållas. Enligt vår mening bör motvärnsfallet inte utvidgas till att omfatta sådana betalningsverktyg utan förmögenhetsvärde som vi föreslagit ska kunna omfattas av rånbestämmelsen. Även om rån av bankkort Våldsbrott, brott mot frihet och frid m.m. och betalningsapplikationer ur integritetssynpunkt kan jämställas med andra rån, så behöver de inte innebära någon omedelbar för- mögenhetsskada för brottsoffret. Incitamentet att återta ett sådant betalningsverktyg är därför inte detsamma som vid ett tillgrepp av kontanter eller annan egendom. Skadan kan i dessa fall i regel i stället undvikas genom att spärra t.ex. ett tillgripet bankkort. Till detta kommer att betalningsverktyg kan vara icke-fysiska varför de i egent- lig mening varken kan tillgripas eller återtas. Att omformulera mot- värnfallet till att även avse situationer då en gärningsperson skaffat sig kontroll över ett sådant betalningsmedel och brottsoffret försöker återställa situationen, skulle medföra en kraftig omarbetning av den nuvarande regleringen som inte framstår som tillräcklig angelägen. I sammanhanget kan även framhållas att det finns andra exempel på när den som med våld eller hot sätter sig till motvärn mot den som vill återta något som tillgripits inte träffas av motvärnsfallets tillämp- ningsområde. Så är fallet vid tillgrepp av fordon, men även annan egendom, när något tillägnelseuppsåt inte föreligger (se 8 kap. 7 och 8 §§ ). I samband med att straffbestämmelsen för rån ändras bör paragrafen moderniseras språkligt och ges en tydligare disposition, bl.a. i form av en punktlista som innehåller de olika fallen av rån. Vi har även övervägt att uppdatera det språkbruk som avser våld å person och hot som innebär eller för den hotade framstår som trängande fara. Dessa begrepp, som används för att beskriva det s.k. råntvånget, har dock en etablerad innebörd varför det kan vara problematiskt att er- sätta dem med en nyare terminologi. Allt våld innebär inte med nödvändighet detsamma som den kvalificerade form som döljer sig bakom det särskilda uttrycket våld å person. I straffrättsliga sam- manhang har man i litteraturen gjort skillnad på våld å person, våld mot person och enkelt våld.28 Mot denna bakgrund bör några änd- ringar inte ske i dessa delar. Detsamma gäller för det något ålder- domliga begreppet vanmakt, som även förekommer i straffbestäm- melsen om misshandel. I framtida sammanhang kan det dock finnas skäl för en språklig översyn av paragrafen. 28Bäcklund m.fl., kommentaren till 8 kap. 5 § . Våldsbrott, brott mot frihet och frid m.m. Sammanfattningsvis föreslår vi att minimistraffet för rån höjs till fängelse och samt att rån av betalningsverktyg ska omfattas av straffbestämmelsen i 8 kap. 5 § . I samband med dessa ändringar föreslår vi att paragra- fen moderniseras språkligt i vissa avseenden och ges en ny dis- position. 8.4.8Straffskalan för utpressning och grov utpressning Förslag: Maximistraffet för utpressning höjs från fängelse till fängelse . Straffskalan för grov utpressning höjs från fängelse i lägst och och högst till fängelse i lägst två och högst . För utpressning döms enligt 9 kap. 4 § den som genom olaga tvång förmår någon annan till handling eller underlåtenhet som innebär för gärningspersonen och skada för den tvingade eller någon i vars ställe denne är, om inte brottet är att anse som rån eller grovt rån. Sådant tvång är bl.a. misshandel eller annat våld eller hot om brottslig gärning. Vid bedömningen av om brottet är grovt ska särskilt beaktas om gärningen har innefattat våld av allvarligt slag eller har innefattat hot som påtagligt har förstärkts med hjälp av vapen, sprängämne eller vapenattrapp eller genom anspelning på ett våldskapital eller som annars har varit av allvarligt slag, eller om gärningen annars har varit av särskilt hänsynslös eller farlig art. För utpressning döms till fängelse i högst . Om brottet är ringa, döms för ringa utpressning till böter eller fängelse i högst sex måna- der. Straffet för grov utpressning är fängelse i lägst och och högst . Minimistraffet för grov utpressning har gällt då straffskalans början höjdes , bl.a. för att straffnivån på ett rimligt sätt skulle återspegla Våldsbrott, brott mot frihet och frid m.m. brottstypens allvar och stå i proportion till straffskalorna för andra brott som består i eller innefattar våld eller hot.29 När det gäller antal anmälda fall av utpressning –2019 kan det konstateras att över 5 000 fall anmäldes 2013 enligt Brå, varefter det årliga antalet stabiliserades och låg på mellan 3 600 och 4 000 fall –2017. redovisades brottet i statistiken tillsam- mans med ocker varför utvecklingen längre bakåt i tiden är svår att följa. En kraftig uppgång 2018 resulterade i över 15 500 anmälningar, varefter antalet sjönk 2019 till strax under 10 000. anmäldes cirka 7 700 fall av utpressning. Vad den kraftiga uppgången hade för orsak, och om den helt motsvarades av ett verk- ligt ökat antal begångna brott, står inte klart.30 I lagföringsstatistiken är grov utpressning relativt vanligt i jäm- förelse med brott av normalgraden och ibland förekommer det oftare som huvudbrott. meddelades 63 lagföringsbeslut avseende utpressning som huvudbrott och 80 avseende grov utpress- ning. Motsvarande siffror var 56 respektive 37. var fördelningen 57 jämfört 40. Minimi- och maximistraffet för grov utpressning bör höjas I en äldre studie om otillåten påverkan mot företag fram- kom det att gärningspersonerna tillhörde grupperingar inom krimi- nella miljöer i av de studerade förundersökningarna.31 Även våra kontakter med tyder på att utpressning är vanligt, både internt och i förhållande till utomstående, i sådana kriminella nätverk som förknippas med våld. Det finns uppgifter om att brottstypen har utvecklats till en viktig inkomstkälla för många kriminella grupper och nätverk samt ersatt annan grov brottslighet som var vanligare, t.ex. grova rån. Enligt studier av dödligt 2016/17:108 s. 38 f. 30Frågan har såvitt vi vet inte behandlats av Brå, men det har förekommit uppgifter om att ökningen hade ett samband med förekomsten av massutskick via e-post där mottagaren på- stods ha besökt webbsidor med pornografiskt innehåll och uppmanats betala pengar, samt med förändringar i registreringen av anmälda brott vad gäller bedrägeri och utpressning. 31Brå 2012:12, Otillåten påverkan mot företag, s. 47. Våldsbrott, brott mot frihet och frid m.m. våld i den kriminella miljön har nästan var tredje gärningsperson varit misstänkt för utpressning och samma förhållande gäller för brotts- offer (se vidare avsnitt 3.3.5). Utpressningsbrottslighet är således en central fråga att behandla utifrån vårt uppdrag. Straffskalan för grov utpressning börjar långt under den för grovt rån. Även om det finns skäl att behålla en skillnad i straff- värdehänseende mellan dessa brottstyper framstår minimistraffet som väl lågt. Utpressning under sådana former som omfattas av grovt brott kan vara mycket drabbande för brottsoffret. Framför allt när det utövas av personer med ett högt våldskapital vilket framstår som vanligt förekommande. Som redan konstaterats i det föregående beträffande grovt olaga tvång och grovt olaga hot är flera av kvali- fikationsgrunderna för grovt brott särskilt relevanta för brott i kri- minella nätverk (se vidare avsnitt 4.2.2 och 8.5.3). Dessutom inne- fattar utpressningsbrottslighet ofta en situation som ligger nära övergrepp i rättssak, eftersom den till sin natur innefattar att offret inte ska kontakta polisen vare sig det uttalas eller inte. Om brotts- offret av rädsla väljer att inte kontakta polisen kan utpressningen pågå och få mycket långtgående följder för den drab- bade, både i ekonomiskt och psykiskt hänseende. En höjning av minimistraffet för grov utpressning till framstår därför som rimlig, i enlighet med våra inledande utgångspunkter om vilka höj- ningar som kan vara aktuella (se avsnitt 8.4.3). Mot den ovan angivna bakgrunden framstår det inte som opro- portionerligt att minimistraffet placeras på samma nivå som det som gäller för våldtäkt (som tidigare nämnts har det dess- utom föreslagits att minimistraffet för våldtäkt ska höjas32). Även förhållandet till minimistraffet för grov misshandel är enligt vår mening godtagbart. Inte sällan torde det komma i fråga att grov misshandel utgör den allvarliga form av våld som kan föranleda att ett utpressningsbrott ska anses som grovt. Att minimistraffet för grov utpressning läggs högre än när en sådan gärning förekommer isolerat är därför naturligt.33 Det finns även starka skäl som talar för att straffskalan för grov utpressning ska sträcka sig till fängelse , i stället för till som är fallet. Grova fall av utpressning kan ske , avse mycket höga summor och medföra synnerligen långt- 33Jfr den motsatta bedömningen i prop. 2016/17:108 s. 39. Våldsbrott, brott mot frihet och frid m.m. gående konsekvenser för den som utsätts. Ett ökat utrymme för adekvat straffmätning i de allvarligaste fall som kan förekomma, inte minst de med koppling till kriminella nätverk, är därför befogat. Sammanfattningsvis bör straffskalan för grov utpressning skärpas från den nuvarande nivån på fängelse och till fängelse , till fängelse i lägst två och högst . Även med en sådan ändring behålls en betydande skillnad i abstrakt straffvärde i förhållande till grovt rån. I likhet med vad som anförts beträffande olaga tvång kräver änd- ringen av minimistraffet för grov utpressning att straffskalan för utpressning av normalgraden sträcks ut något. Maximistraffet bör lämpligen höjas från fängelse till , varvid vi hänvisar till vad som anförts i det föregående om olaga tvång och olaga hot (se avsnitt 8.4.5 och 8.4.6). 8.5Utvidgade eller nya kvalifikationsgrunder Som tidigare anförts begås brott inom ramen för kriminella nätverk inte sällan under omständigheter som är försvårande. Att synliggöra gärningar med sådana inslag kan ha ett värde, bl.a. som ett sätt att åstadkomma ett skarpare ingripande mot brottsligheten i fråga. Ett sätt att säkerställa att försvårande omständigheter får ett tydligt genomslag i rättstillämpningen är att i lagtexten ange vad som sär- skilt ska beaktas vid bedömningen av om ett brott är grovt. Genom att ställa upp sådana kvalifikationsgrunder kan man också få till stånd ett utvidgat tillämpningsområde för grova brott (se även av- snitt 6.5.2). Att ange kvalifikationsgrunder har dessutom den för- delen att bestämmelsen blir mer informativ och ger bättre vägled- ning för den som ska tillämpa den. Det finns därför anledning att överväga om några försvårande omständigheter som förekommer vid brottslighet med koppling till kriminella nätverk bör lyftas fram som kvalifikationsgrunder för den grova graden av vissa brott. Den brottslighet som bör behandlas i sammanhanget är dels densamma som omfattats av våra övervägan- den avseende straffskalor (se avsnitt 8.4), dels den grova formen av allmänfarlig ödeläggelse, dvs: Våldsbrott, brott mot frihet och frid m.m. •Grov misshandel och synnerligen grov misshandel •Allmänfarlig ödeläggelse, grovt brott. Nedan behandlas sistnämnda brottstyp först, varefter våra över- väganden beträffande de resterande brotten redovisas. 8.5.2Kvalifikationsgrunder bör införas för grov allmänfarlig ödeläggelse Förslag: Kvalifikationsgrunder bör införas i 13 kap. 3 § tredje stycket som innebär att det vid bedömningen av om brottet är grovt särskilt ska beaktas om gärningen inneburit fara för flera människor eller för egendom av särskild betydelse, eller annars varit av särskilt farlig eller allvarlig art. Dessutom ges det grova brottet en egen brottsbeteckning i straffbestämmelsen, vilket medför att brottstypen ska inkluderas i bestämmelsen avseende osjälvständiga brottsformer i 12 § i samma kapitel. Den som åstadkommer explosion, översvämning, ras, skeppsbrott, flyg- eller tågolycka eller annan sådan ofärd och därigenom fram- kallar fara för annans liv eller hälsa eller för omfattande förstörelse av annans egendom, döms enligt 13 kap. 3 § för allmän- farlig ödeläggelse till fängelse i lägst två och högst . Är brottet mindre allvarligt är straffskalan fängelse i lägst ett och högst . Om brottet är grovt döms det till fängelse , lägst sex och högst , eller på livstid. Våldsbrott, brott mot frihet och frid m.m. Utvecklingen i kriminalstatistiken m.m. Antalet anmälda fall av allmänfarlig ödeläggelse genom sprängning ökade kraftigt enligt Brå. Sistnämnda år an- mäldes 257 fall av sådana sprängningar. Motsvarande siffra var 162. var antalet något lägre än men alltjämt högre än 2018 och uppgick till 255 anmälda fall. Av det totala antalet anmälda fall av allmänfarlig ödeläggelse under dessa år utfördes endast 40 (2020), 31 (2019) respektive 28 (2018) på annat sätt än genom sprängning. Att jämföra dessa siffror med brottsutvecklingen längre tillbaka i tiden är svårt eftersom redovisningen av brottet dels inte skiljde på om det utförts genom sprängning eller inte, dels skedde tillsammans med andra brott i 13 kap. . Eftersom den tillgängliga statistiken endast avser går det alltså inte att utifrån den uttala sig om hur utvecklingen av sprängningar har sett ut över . Det mesta talar dock det för att antalet sprängningar numera lig- ger på en betydligt högre nivå . Det årliga antalet ärenden hos Nationellt forensiskt centrum som var sprängämnesrelaterade ökade exempelvis –2019 från 98 till 364. Det innebär att antalet ärenden mer än tredubblats. Vidare har det årliga antalet ärenden avseende sprängningar som nationella bombskydd hanterat ökat från 40 till 127 –2019. Polisen har även noterat att det hos kriminella grupperingar finns en ökad benägenhet att använda sprängämnen i miljöer där det är uppenbart att andra medborgare kan komma till skada (se även avsnitt 3.2.2).34 Av Brås statistik över antalet lagföringsbeslut framgår att alltifrån inget till 15 fall av allmänfarlig ödeläggelse har varit föremål för lagföringsbeslut som huvudbrott men att endast två av dessa (båda ) avsett den grova brottsformen. 34Ds 2020:23 En utökad möjlighet att söka efter vapen och andra farliga föremål s. 46. Våldsbrott, brott mot frihet och frid m.m. Det finns anledning att införa kvalifikationsgrunder saknar den grova formen av allmänfarlig ödeläggelse kva- lifikationsgrunder. Som framkommit ovan förekommer det sällan lagföringsbeslut för detta brott som huvudbrott. Detta kan natur- ligtvis bero på att sådana grövre gärningar (av ett redan i normalfallet allvarligt brott) är ovanliga och att de, när lagföring väl sker, åtalas tillsammans med annan grövre brottslighet. Sprängningar som så- dana är typiskt sett även förenade med en låg uppklaring och bevis- svårigheter.35 Brotten kan inte sällan utövas på så sätt att gärnings- personen redan avvikit från brottsplatsen när explosionen sker. Det kan dock inte helt uteslutas att den sällsynta lagföringen av det grova brottet i någon mån kan bero på att det inte är angivet i lagtexten i vilka fall en gärning ska bedömas som grov. Dessutom får det numera ses som ovanligt att en grov brottstyp helt saknar kvali- fikationsgrunder, även om enstaka andra exempel förekommer. Mot denna bakgrund, och för att ge bättre vägledning vid bestämmelsens tillämpning, bör omständigheter som särskilt ska beaktas vid be- dömningen av om brottet är grovt införas i straffbestämmelsen. I samband härmed bör brottet ges en egen brottsbeteckning, vilket är brukligt för grova brott (se avsnitt 6.5.1). Sistnämnda ändring medför att även 13 kap. 12 § behöver justeras så att det framgår att grov allmänfarlig ödeläggelse omfattas av den bestäm- melsens regler avseende osjälvständiga brottsformer. för flera människor eller för egendom av särskild betydelse En gärning ska framkalla fara för annan till liv eller hälsa eller för omfattande förstörelse av annans egendom för att omfattas av straff- bestämmelsen om allmänfarlig ödeläggelse. Brottet motsvarar alltså i det hänseendet mordbrand. Att mordbrand behandlas som ett särskilt brott och inte upptas som ett fall tillsammans med andra i bestämmelsen om allmänfarlig ödeläggelse har ansetts motiverat av bl.a. historiska skäl.36 Mot denna bakgrund är det lämpligt att kvalifikationsgrunderna för grov allmänfarlig ödeläggelse i någon mån överensstämmer med