sou · H9B374d2 · 2021-09-23 00:00:00 — Ett sätt att säkerställa successionen har varit att låta svära trohetsed till den utpekade tronföljaren i förväg. Detta förfarande har varit vanligt i ; den nioårige hyllades som tronföljare och tillträdde efter sin faders död , varvid kongelov trädde i kraft och arvmonarkin var införd. Endast i gäller ordningen att konungen inte tillträder ämbetet förrän efter det att kungaeden avlagts.538 532Paul Krueger och (utg.), Corpus Iuris Civilis, bd 2, : Weidmann, 1884, s. 310. 533Codex Ivris Civilis Ivstinianei, band 4, Codicis Dn. Ivstiniani Sacratissimi Imp. Avgvsti, Repetitae Praelectionis Libri Duodecim, , 1627, sp. 1869-1870. 534Kantorowicz 2016 (1957) s. 317-336. 535Ursprunget finns i utropen ”est le ”, ”le roi ” i och ”Le roi est mort, vive le roi!” , se , Cérémonial et puissance souveraine. , XVe – XVIIe siècles, Cahier des Annales no 41, : et EHESS, 1987, ssk. Kantorowicz 2016 (1957) s. 409-419. 536Ralph E. Giesey, The Royal Funeral Ceremony in Renaissance , : Droz, 1960, s. 177-192. 537Naumann 1879-84 bd 2 s. 62, se även 1904-06 s. 218-219 och 226-227, 1911 s. 148 och 155, Reuterskiöld s. 50 och Fahlbeck 1955 s. 13. 538Hazell och 2020 s. 45. Som nämnts ovan (avsnitt 2.3.2.) hade också infört arvmonarkin stegvis genom att först låta ständerna försäkra att hans äldste son skulle efterträda honom, om sonen vore därtill tjänlig, och sedan låta riksrådet erkänna sönerna som arvingar till krona innan det hela slutligen reglerades arvförening. I landslag, konungabal- kens 7 kap., föreskrevs att konungen skulle vigas och krönas i eller på annan plats som han bestämde. Enligt kommentaren till landslagen ansågs kröningen oundgänglig.539 En- ligt 3 § 1719 och regeringsformer krävdes konungaförsäkran och ed för trontillträ- det.540 Naumann konstaterade att kröningen inte nämndes regeringsform, som dock i 2 § hänvisade till landslagen och konungabalken.541 Dessutom omnämndes kröningen och hyllningen i inledningen till successionsordningen.542 Med undantag för , ,543 , och trontillträden,546 synes det inte ha rått någon tvekan om att succession skedde ome- delbart och ipso jure, dock med viss oklarhet beträffande vad som gällde mellan företrädarens dödsfall och kröningen. Under alla förhållanden har succession och ipso jure gällt sedan införandet av successionsordning. uttryckte det på detta sätt i sitt arbete om föreningen mellan och : ”Vid inträffande thronledighet öfvergå de båda rikenas förenade kronor ome- delbart till den, som [---] är dertill berättigad. Han behöfver ej ens hafva känne- dom derom. Som emedlertid thronföljaren tillfallit en rätt, som han kan antaga eller afböja, erfordras att han på något sätt betecknar, att han begagnar sig af densamma. Detta sker genom formligt tillträde till regeringen.”547 Det formliga tillträdet skedde på olika sätt i de båda rikena, men lyfte fram ko- nungaförsäkran, tillkännagivandet av regeringstillträdet, undersåtarnas tro- och huldhetsed samt kröningen som viktiga moment.548 Kröningen har dock års regeringsform inte ansetts vara ett villkor för regeringstillträde,549 och betydelsen av konungaförsäkran har varit omtvistad (se avsnitt 5.1.9.). Ur ceremoniellt perspektiv finns emellertid en stark kopp- ling mellan en konungs begravning och efterträdarens kröning; två riter som tillsammans manifesterar den omedelbara övergången från en regent till nästa.550 539Petter (red. ), Swerikes Rikes Lands-Lag, 1726, s. 259. 540Sveriges konstitutionella urkunder s. 116 och 134. 541Sveriges konstitutionella urkunder s. 162. 542Naumann 1879-84 bd 1 s. 310 och bd 2 s. 61. 543Johan III och tog makten genom statskupper. 544Ulrika och valdes till drottning resp. konung. 545Karl XIII utsågs till kung efter antagandet (av tre av stånden) av regeringsform. 546Karl X , och hade utsetts till tronföljare och i de fallen var successionen således klar vid företrädarens frånfälle. 547Rydin 1863 s. 297-299. 548Rydin 1863 s. 299. 549Naumann 1879-84 bd 2 s. 291-293; 1911 s. 157; Reuterskiöld s. 51; 1921 s. 160; , och 1971 s. 208. 550Malin Grundberg, Ceremoniernas makt. Maktöverföring och genus i Vasatidens kungliga ceremonier, : Nordic Academic Press, 2005, särskilt s. 28-29 och 229-245. Detta förutsätter förstås, för att det ska fungera i praktiken, att det är någorlunda klart vem som inträder i statschefsämbetet.551 Man kan överväga en tänkt situation där det finns två tronpretendenter – t.ex. har konungens första barn A såsom prins avsagt sig den rena evangeliska läran men sedan återgått till denna och anser sig ha rätt att succedera till tronen (jfr avsnitt 5.3.2. nedan), medan det andra barnet anser att A oåterkalleligen har förverkat sin arvsrätt för sig och sina efterkommande. Det första barnet har i sin tur ett barn C, som anser att A visserligen har förverkat sin rätt till tronen men bara för sin egen del (jfr avsnitt A, B och C utropar sig samtliga till konung och statschef. Vilken institution avgör vem som har rätt till tronen? , som folkets främsta företrädare och den grundlagsstiftande makten? Dock anses normalt inte vara ett tvistlösande organ. Talan kan knappast föras som en talan om civilrättslig bättre rätt, ef- tersom vi rör oss på den offentliga rättens område.552 Men förvaltningsdomstolarna kan knappast heller pröva frågan, eftersom det inte finns något myndighetsbeslut att överpröva. Svaret torde vara att avgörandet ligger i hand.553 regeringsform reglerades inte trontillträdet, men enligt ett riksdagsbeslut skulle konungaförsäkran avges in- för (se nedan avsnitt 5.1.9.). Detta har ersatts med att en ny statschef enligt 2 kap. 10 § riksdagsordning och 6 kap. 17 § i nu gällande riksdagsordning kan avge en ämbetsförklaring inför kammaren. kan enligt 5 kap. tidigare 5 §, numera 6 §, re- geringsformen förklara att statschefen ska anses ha avgått. Om flera pretendenter anmäler sitt intresse av att avge ämbetsförklaring, måste det rimligen ankomma på att ta ställning i frågan. Regeringen kan också behöva ta ställning i frågan, om pretendenterna kal- lar554 regeringen till konselj enligt 5 kap. 3 § (tidigare 1 §) regeringsformen.555 Naumann har tagit upp ytterligare ett exempel på att konungen förlorar sitt statschefs- ämbete på en grund som innebär att succession ipso iure skett på ett sätt som inte uppmärk- sammades eller ens kunde uppmärksammas i successionsögonblicket. Exemplet är att det visar sig att konungens successionsrätt beror på vad Naumann kallar en ”irring”, på så sätt att konungen i själva verket inte var barn till sin antagna fader eller att det i själva verket fanns en närmare successionsberättigad till företrädaren. Konungen skulle då förlora kronan.556 Slutsatsen är inte underbyggd med något argument, men instämde med slutsatsen och anförde att det riktigaste torde vara att ”låta rättelse försiggå, sedan villfarel- sen blifvit känd och erkänd.”557 Skälet för detta var att den som ”de jure är konung bör icke från denna rätt undanskjutas, då hans rätt blivit klar och genom erkännande kon- staterad”.558 Tankegången synes bygga på att den rätta konungen egentligen redan succederat 551Jfr att Reuterskiöld s. 208 talar om att det ankommer på konungen att ”fastställa förhållandet” att barn i ett icke i förväg godkänt äktenskap inte är successionsberättigade; det antyder motsatsvis att det finns en rättsverkan i konungens erkännande av en person som successionsberättigad. 552Jfr t.ex. Fahlbeck 1955 s. 13-14, som framhåller att successionsrätt inte är en privaträtt utan ett offent- ligrättsligt rättsförhållande. Även framhöll detta; 1904-06 s. 261, 1911 s. 183. 553Blomberg 1904-06 s. 213, 1911 s. 143. 554Det är statschefen som är sammankallande, se m.fl. 2006 s. 259. 555Jfr Naumann 1879-84 bd 2 s. 64 angående proceduren när konungen avfallit från den rena evangeliska läran men vill fortsätta regera. 556Naumann 1879-84 bd 2 s. 64. 557Blomberg 1904-06 s. 218, 1911 s. 148. 558Blomberg 1904-06 s. 218, 1911 s. 148. och att det nu bara är fråga om att konstatera detta. Vad detta får för verkningar för den oberättigade konungens utförda regeringshandlingar framgår inte, men nämner att det vore ”en rent godtycklig lösning”559 att låta denne konung behålla ställningen som konung till sin död. var av samma uppfattning som Naumann och och hänvisade till ett norskt regeringsutlåtande av år 1847.560 I det utlåtandet fanns även två avvikande me- ningar, nämligen att successionen skulle övergå till den rätta linjen antingen efter konungens död eller först efter hans linjes utdöende. Ingen författare har tagit upp frågan vad som gäller om det finns ett fel längre tillbaka i successionen. DNA-teknik har i ett skotskt rättsfall lett till att successionen till en baronet-titel ifrågasatts med verkan för redan genomförd succession, och den nionde och tionde inneha- varen av titeln of Stichill har i efterhand strukits från listan över titelns inneha- vare, varvid titeln ärvts på den äldsta biologiska linjen. I dom uttalade bl.a.: ”In the past, the absence of scientific evidence meant that the presumption of legitimacy could rarely be rebutted and claims based on assertions that irregular procreations had occurred in the distant past were particularly difficult to estab- lish. Not so now. It is not for the Board to express any view on what social policy should be. It notes the ability of DNA evidence to reopen a family suc- cession many generations into the past. Whether this is a good thing and whether legal measures are needed to protect property transactions in the past, the rights of the perceived beneficiary of a trust of property, and the long established ex- pectations of a family, are questions for others to consider.”561 Rättsfallet är ett exempel på vilka effekter DNA-tekniken kan ha för successionen till titlar.562 När det gäller succession inom är fallet inte tillämpligt. Det torde snarare vara så att succession längre tillbaka inte kan omprövas på något liknande sätt, utöver vad som gäller enligt för fastställelse av faderskap och moderskap och de ytterli- gare möjligheter att föra fastställelsetalan i sådana frågor som finns vid sidan av föräldrabal- ken.563 Vad som sagts ovan om att erkänner en konung och att fel kan rättas till under dennes livstid torde motsatsvis få tolkas så det inte därefter går att rättsligt ifrågasätta den tidigare konungens rätt till kronan. Enligt brittisk rätt synes gälla att en konungs eller regerande drottnings rätt till tronen inte kan ifrågasättas efter kröningen, men att success- ionen kan övergå till en släktlinje med bättre rätt vid nästa succession.564 I nu gällande svensk rätt kan problemet inte ens i teorin uppkomma retroaktivt, eftersom successionen enligt 1 § successionsordningen utgår från konung . 559Blomberg 1904-06 s. 218, 1911 s. 148. 560Berger 1877 s. 31-32. 561[2016] UKPC 16, p. 562See och of Lochnaw, ”The significance of status and genetics in suc- cession to titles, honours, dignities and coats of arms: Making the case for reform” i , vol. 77, nr 2, 2018, pp. 5631 kap. och 3 kap. , NJA 1949 s. 144 och 2007 s. 684. 564Black och Agnew 2018 s. 343-344. 5.1.2.”Avliden-teorin” och ”successions-teorin” Enligt 1 § regeringsform skulle rike styras av en konung och vara ett arvrike enligt den successionsordning ”för en afliden Konungs Manliga Efterkommande, som af Riksens Ständer faststäld warder”. Formuleringen ändrades år 1865-66 så att den hänvisade till den gällande successionsordningen, varvid också ordet ”afliden” togs bort; Sve- rige skulle ”vara ett arvrike med den arvsföljd, som i fastställd successionsordning stadgad är”. Formuleringen ”afliden Konungs [---] efterkommande” föranledde dis- kussion om vad som gällde om det av någon anledning skulle uppkomma fråga om succes- sionen utan att konungen hade avlidit, t.ex. om han abdikerade eller avföll från den rena evangeliska läran. Fahlbeck har närmare analyserat dessa teoribildningar.565 Enligt ”avliden- teorin” var i ett sådant fall inte bunden av successionsordningen, utan kunde fritt förfoga över successionen. Enligt ”successions-teorin” återgav formuleringen i 1 § regerings- formen bara huvudfallet då succession ägde rum och skulle inte läsas motsatsvis. ”Avliden-teorin” förespråkades av Cederschjöld,566 ,567 ,568 ,569 ,570 ,571 ,572 Reuterskiöld,573 Malmgren574 och Lagerroth.575 Reu- terskiöld menade att en abdikation eller en förlust av kronan var en så speciell situation att ställningstagande krävdes och att tronföljarens succession inte skedde automatiskt som efter en avliden konung.576 ”Successions-teorin” förespråkades av Naumann,577 Ber- ger578 och . anförde att ordet ”avliden” inte skulle tolkas överdrivet bok- stavligt och att succession i andra fall skulle ske på samma sätt som efter avliden konung.579 Även om flera författare argumenterade för avliden-teorin även efter grundlagsänd- ringen år 1865-66, måste frågan ändå anses överspelad efter den ändringen.580 Fahlbeck har övertygande visat att ändring av 1 § regeringsformen syftade till att förtydliga att successionsordningen gällde oavsett om tronen blev ledig på grund av konungens död eller av annan orsak. 565Fahlbeck 1955 särskilt s. 7, 13, 34-60, 100-101 och i övrigt passim. G. Cederschjöld, Försök at bringa grundlagar i system. Med anmärkningar, til hjelpreda för riksdagsmän, : , 1828, s. 1. 567Rydin 1863 s. 301. 568Key-Åberg 1888 s. 112-118. 569Se härtill Fahlbeck 1955 s. 81-82. 570Varenius 1891 s. 65-68. 571Emil , Svenska statsförfattningens historiska utveckling från äldsta tid till våra dagar, : , 1896, s. 598. 572Hagman 1902 s. 6-7. 573Reuterskiöld s. 43-45. 574Malmgren 1921 s. 4-5, 1948 s. 59-62. 575Se härtill Fahlbeck 1955 s. 98. 576Reuterskiöld s. 43-45. 577Naumann 1879-84 bd 2 s. 51-52. 578Berger 1877 s. 26. 579Blomberg 1904-06 s. 216-218; 1911 s. 146-148. 580Sundberg 1957 s. 87. Av särskilt intresse är utvecklingen av uppfattningen i grundlagskommentar. knöt först an ”avliden-teorins” ståndpunkt till ordet ”arvrike” i 1 § regeringsfor- men (och inte till ordet ”avliden” som ju hade tagits bort). Ordet ’arvrike’ behövde visserligen inte betyda att successionsordningen enbart skulle tillämpas när konungen avgick med dö- den, men vid abdikation eller förverkande av rätten att inneha tronen skulle det ändå anses som om konungahuset hade dött ut, oavsett om det fanns successionsberättigade kvar. Han noterade att meningarna var delade i frågan.581 Efter det att avlidit och Fahlbeck publicerat sin bok och tagit över redigeringen av grundlagskommentar var det Fahlbecks uppfattning som kom till yttryck där.582 Detta blev ännu tydligare sedan och hade övertagit redigeringen av grundlagskommentaren.583 Slutsatsen av detta är att successionsordningen gäller oavsett om tronen blir ledig på grund av konungens död, abdikation eller förverkande av rätten till tronen. Detta har också förutsatts i 5 kap. 5 § (tidigare 4 §) regeringsformen, där fallen att konungen dör eller avgår regleras på samma sätt.584 I ingressen till successionsordningen, och valakt, nämns att det är ”äkta manliga bröstarvingar” som har arvsrätt till kronan. Kravet på äkta börd står inte i lagtexten men anses ändå gälla.585 En successionsberättigad person är född i ett lagligt äktenskap om det är giltigt enligt svensk rätt, inklusive svensk internationell privaträtt.586 Det kan noteras att det i propositionen till ändringar av successionsordningen angavs att ingressen inte behövde ändras, trots att den inte stämde med de nya principerna för success- ionen, eftersom den redan till största delen innehöll uppgifter som saknade aktualitet.587 Just när det gällde kravet att ha fötts i äktenskap för att ha successionsrätt ansåg emellertid de- partementschefen att detta krav framgick av ingressen.588 En fråga är om ett barn får successionsrätt om föräldrarna gifter sig efter det att barnet fötts (legitimatio per subsequens matrimonium). anförde att till äkta börd ”hö- rer att barnet är födt af lagligen sammanvigda makar”.589 Såsom oäkta barn anses, enligt Nau- mann, inte bara det barn som avlats efter äktenskapets upplösning eller annars utom äkten- skap, utan också det barn, ”som är födt före äktenskapet, äfven om formligt erkännande sker 581Malmgren 1921 s. 4-5; 1947 s. 5; ett mer utvecklat resonemang i s. 59-62. 582Malmgren och Fahlbeck 1957 s. 5 och 104. 583Malmgren, och 1971 s. 6. 1973:90 s. 274. 585Berger 1877 s. 31, Naumann 1879-84 bd 2 s. 43, 1902 s. 506, Reuterskiöld s. 45, Reuter- 1934 s. 206, 1904-06 s. 210, 1911 s. 141, 1948 s. 63, Fahlbeck 1955 s. 13, och 1980 s. 365, m.fl. 2006 s. 580-581; och , , kommentar till ingressen och 1 § successionsordningen. 586SOU 1977:5 s. 15. 1977/78:71 s. 10. 1977/78:71 s. 11. 589Naumann 1879-84 bd. 2 s. 43. genom påföljande vigsel”.590 Detta gällde enligt honom successionsrättsligt trots att dåva- rande 8 kap. ärvdabalken591 i arvssammanhang erkände såsom äkta även de barn vars föräld- rar gifte sig efter det att barnet fötts. Reuterskiöld hade samma uppfattning.592 Även synes hålla med om detta, men han menade att barn födda i matrimonium putativum enligt 8 kap. 5 § (när ett nytt äktenskap ingåtts i den felaktiga tron att tidigare man eller hustru inte längre levde) skulle betraktas som äkta även i tronföljdshänseende.593 Naumann grundade sin tolkning på att 5 § successionsordningen krävde konungens sam- tycke till en prins giftermål, och att rättsverkan av avsaknad av samtycke var att barnen sak- nade arvsrätt; ”så mycket mindre kan ett barn födt utom äktenskapet, äfven om fästning fö- regått eller vigsel efterföljer, ega en dylik arfsrätt”.594 Det väsentliga är enligt Naumann inte när barnet avlas utan när det föds. Samtycke i efterhand var enligt Naumann inte möjligt,595 och rimligen saknade det också betydelse om konungen hade gett sitt samtycke till giftermålet innan barnet föddes men vigsel inte hade hunnit ske då. synes väsentligen ha haft samma uppfattning som Naumann och poängterade att successionsrätten var offentligrättslig och inte privaträttslig, något som innebar att de privaträttsliga reglerna inte nödvändigtvis skulle kunna tillämpas i sammanhanget.596 Sammanhanget med samtycke till äktenskaps ingående ger stöd för att ingressen fortfa- rande måste anses giltig i just detta avseende. Om ett barn utanför äktenskap skulle ha suc- cessionsrätt, skulle 5 § successionsordningen om krav på samtycke till ingående av äktenskap enkelt kunna kringgås. Däremot är det svårt att se vad som hindrar legitimatio per subsequens matrimonium. Om således ett barn föds och den successionsberättigade modern eller fadern med regeringens samtycke på konungens hemställan gifter sig med barnets andra förälder, borde det barnet kunna inträda på sin plats i successionsordningen. Detta gäller i all synner- het om samtycke till giftermålet getts före det att barnet föds men giftermål sker därefter. Successionsrätt kan inte tillskapas genom adoption597 eller testamente.598 Att adopterade , sedermera , gav inte i sig denne någon successionsrätt, vilken i stället grundades på valakten och successionsordningen.599 590Naumann 1879-84 bd. 2 s. 44. 591Huvudregeln i lag var att barn födda utom äktenskap inte hade arvsrätt. I 8 kap. gjordes undantag för bl.a. fall då föräldrarna sedermera gifte sig eller barnet var avlat under äktenskapslöfte. Enligt 12 § lagen (1917: 376) om barn utom äktenskap hade barnet arvsrätt från mödernesidan men från fäder- nesidan endast om barnet var avlat av trolovade föräldrar. 592Reuterskiöld s. 206. 593Hagman 1902 s. 506. 594Naumann 1879-84 bd. 2 s. 44. 595Naumann 1879-84 bd. 2 s. 49. 596Blomberg 1904-06 s. 210, 1911 s. 141. 597Berger 1877 s. 31, Naumann 1879-84 bd. 2 s. 44, 1902 s. 506, 1904-06 s. 211, 1911 s. 142, och 1980 s. 365. 598Naumann 1879-84 bd. 2 s. 44, 1904-06 s. 211, 1911 s. 142, SOU 1977:5 s. 25-26, och 1980 s. 365. 599Ett civilrättsligt adoptionsinstitut infördes först . Den adoption som förekom var alltså ett användande av adoptionsbegreppet i mer generell mening, och begreppet har även använts när en nyadlad person enligt konungens beslut skulle tillhöra en redan existerande ätt på . Adoption av det slag som funnits anses inte medföra rätt till adlig värdighet och på samma sätt kan sådan adoption inte få några effekter för den kungliga successionen (jfr 4 kap. 8 § andra stycket ). För det fall konungen skulle dö men drottningen vara havande, stadgade 2 § succes- sionsordningen att om barnet skulle visa sig vara av mankön, skulle han vara omyndig ko- nung, och om det blev ett barn av kvinnokön, skulle successionsrätten gå vidare enligt hu- vudregeln.600 I 2 § första stycket riksakten bekräftades regeln men med en generell regel om att bland tronföljare även skulle räknas ”den ofödde, som straxt intager sitt tillbörliga rum i Arf-följden, så snart Han efter Fadrens död födes till werlden”. Detta ”förtydligande”601 in- nebar alltså att regeln inte som successionsordningen antydde bara gällde drottning utan även avliden tronföljares änka. Flera författare tog upp exemplet att konungen dog, kronprinsen redan var död, men både drottningen och kronprinsessan var havande – i så fall skulle kronprinsessans son ha successionsrätt framför drottningens, oavsett i vilken ordning dessa båda barn föddes. Det rådde enighet i doktrinen om att successionen var sådan, oavsett om det var riksaktens för- tydligande som var det främsta stödet för detta eller allmänna rimlighetsresonemang utifrån principen om lineal agnatisk primogenitur.602 togs bestämmelsen i 2 § successionsordningen bort, eftersom frågan reglerades i 5 kap. regeringsformen (riksföreståndare för omyndig konung). Vad som där angavs om tronföljare skulle anses tillämpligt även före en blivande tronföljares födelse.603 En efter fa- derns död född son träder helt enkelt in på sin plats i tronföljden.604 När det gäller privaträttsliga frågor har den vanliga myndighetsåldern enligt lag gällt även för kungahusets medlemmar,605 men under olika perioder har en avvikande myndighetsålder gällt just för behörigheten att utöva statschefsämbetet. Myndighetsåldern för statschefsämbetet var ursprungligen enligt 41 § rege- ringsform ; den ändrades till , till myndighetsåldern enligt vanlig lag () och till . Skälet för den sistnämnda förändringen var ”de konstitu- och andra uppgifter, som åvilar statschefen och de krav på utbildning, allmän mog- nad och livserfarenhet, som dessa uppgifters fullgörande ställer”.606 regeringsform var myndighetsåldern ursprungligen , men den sänktes åter till . Anledningen var att de skäl som åberopats 1965 höja behörig- hetsåldern från den dåvarande allmänna myndighetsåldern inte längre kunde anses bär- kraftiga. Det påpekades att åldersgränsen för riksdagsmän var , och för statsråd fanns 600Erik Fahlbeck, ”Ett fullmaktsstadgande i successionsordningen” i till , : , 1955, s. 68-78. 601Rydin 1863 s. 294. 602Berger 1877 s. 29-30, Naumann 1879-84 bd. 2 s. 43, 1891 s. 34-41, 1902 s. 508, 1904-06 s. 211, 1911 s. 142, 1921 s. 161, Reuterskiöld s. 207, Fahlbeck 1955 s. 14. 1888 s. 101, och 1980 s. 365-366. 1977/78:71 s. 11. 604SOU 1977:5 s. 26. 605Se t.ex. prop. 1993/94:115 s. 12. 1964:140 s. 31. ingen åldersgräns alls. Dessutom var gränsen i jämförbara monarkier. Det fanns därtill en bakgrund i att kronprinsessan , prins och prinsessan var och att den ende som kunde träda in som riksföreståndare var prins 5.1.6.Riksföreståndarskap fram till dess att myndighetsåldern uppnåtts I avsnitt 2.5.4. har de olika typerna av riksföreståndarskap enligt regeringsform presenterats översiktligt. Här ska först tas upp fallet då konungen dör men tronföljaren inte har uppnått den myndighetsålder som krävs för statschefsämbetet. En omyndig tronföljare blev och blir visserligen konung till namnet. Detta innebar bl.a. års regeringsform att alla utgående expeditioner, som normalt krävde konungens medverkan, skulle utfärdas i konungens namn.608 Enligt 41 § regeringsform skulle rikets styrelse föras av statsrådet i konungens namn till dess sammanträtt (interims- regering).