sou · H9B354 · 2021-07-02 00:00:00 — De exempel vi kan se i tabellerna ovan är bl.a. våldsamt upplopp, som för anstiftare kan ge fängelse i högst , och brott mot medbor- gerlig frihet, spioneri och myteri som kan ge fängelse , men också ett antal brott som kan ge fängelse i högst , t.ex. olaga förföljelse och sexuellt utnyttjande av barn. Mot den bakgrunden har utredningen övervägt ett annat alternativ. I stället för att utgå från brottens minimistraff har utredningen övervägt att utgå från det högst föreskrivna straffet för brottet, dvs. En undersökning av straffskalorna för olika brott i visar Ett krav på hederligt levnadssätt i anmälningsärenden att det lägsta maximistraffet för brott där fängelse föreskrivs är . Det högsta tidsbegränsade straffet är fängelse, om fängelse på livstid är föreskrivet för brottet. Med hänvisning till att det i kommittédirektivet ställs som förutsättning att eventuella skötsamhetskrav i anmälningsärenden endast bör omfatta allvarliga brott anser utredningen att ett lägsta maximistraff som kan komma i fråga vid aktuell avgränsning inte kan sättas alltför lågt. Om man med allvarliga brott skulle avse brott som har ett maximistraff på t.ex. fängelse skulle bl.a. följande brott omfattas: •misshandel (3 kap. 5 § BrB), •olovlig identitetsanvändning (4 kap. 6 b § BrB), •stöld (8 kap. 1 § BrB), •tillgrepp av fortskaffningsmedel (8kap. 7 § BrB), •bedrägeri (9 kap. 1 § BrB), •förskingring (10 kap. 1 § BrB), •skadegörelse (12 kap. 1 § BrB), och •våld eller hot mot tjänsteman (17 kap. 1 § BrB). Om man i stället skulle dra gränsen vid brott som har ett maximi- straff fängelse i straffskalan skulle t.ex. följande brott omfattas. •människoexploatering (4 kap. 1 b § BrB), •olaga förföljelse (4 kap. 4 b § BrB), •grovt olaga hot (4 kap. 5 § BrB) •sexuellt utnyttjande av barn (6 kap. 5 § BrB), •grov förgripelse mot tjänsteman (17 kap. 2 § andra stycket BrB), och •övergrepp i rättssak (17 kap. 10 § BrB). Oavsett vilken nivå utredningen väljer måste en gräns dras någon- stans, vilket innebär att vissa brott kommer att falla utanför. Ett krav på hederligt levnadssätt i anmälningsärenden hur kommittédirektiven är formulerade har utredningen svårt att se att t.ex. olovlig identitetsanvändning och tillgrepp av fortskaffnings- medel kan betraktas som allvarliga brott i aktuellt sammanhang, varför ett maximistraff bör vara högre än fängelse. Vid en jämförelse mellan tabellerna 7.1 och 7.2, respektive en analys av nu gällande straffskalor för olika brott, anser utredningen att det mest rimliga är att med allvarliga brott inkludera brott som har ett maximistraff på lägst fängelse eller mer i straffskalan. Då fångar man in de brott som har fängelse i straffskalan, men också en mängd övriga brott som kan betraktas som allvarliga, t.ex. mord, våldtäkt och grov misshandel. Självklart är det inte bara brott i som avses, utan även brott enligt andra författningar, t.ex. grovt narkotikabrott enligt 3 § första stycket narkotikastrafflagen (1968:64) för vilket det föreskrivs fängelse i lägst två och högst , liksom grovt vapenbrott enligt 9 kap. 1 a § vapenlagen (1996:67) för vilket det föreskrivs fängelse i lägst två och högst . Utredningen har övervägt att ringa in vilka brott som avses genom att använda såväl minimi- som maximistraff, dvs. med allvarliga brott i sammanhanget skulle kunna avses antingen brott med minimistraff fängelse eller brott med maximistraff fängelse i straffskalan. En genomgång av hur straffskalorna är utformade visar emellertid att en sådan kombination skulle ha be- gränsad praktisk nytta på grund av att i de fall minimistraffet har satts till fängelse har maximistraffet oftast satts till fängelse. Mot den bakgrunden har utredningen kommit till slutsatsen att en kombination av minimi- och maximistraff inte är ändamålsenlig. Vad som avses med allvarliga brott bör därför enligt utredningen bara knytas till brottets maximistraff. Som utvecklas ovan anser utred- ningen alltså att med allvarliga brott avses brott som har ett maximi- straff fängelse i straffskalan. Förslag: I anmälningsärenden ska brottlighet i andra länder kunna beaktas på motsvarande sätt som sker vid prövningen av kravet på hederligt levnadssätt i naturalisationsärenden. Ett krav på hederligt levnadssätt i anmälningsärenden I naturalisationsärenden beaktas brott som begåtts utomlands om det kommer till kännedom. Det aktualiserar frågan hur brott begångna i andra länder ska behandlas i anmälningsärenden. Med tanke på vilken typ av kriminalitet som utredningen föreslår ska leda till diskvalificering av svenskt medborgarskap genom anmälan och att det i flera av bestämmelserna om förvärv av medborgarskap genom anmälan ställs krav på endast några få års hemvisttid, anser utredningen att det som utgångspunkt är rimligt att brott begångna i andra länder bör kunna beaktas på motsvarande sätt som sker vid prövningen av kravet på hederligt levnadssätt. Ett annat synsätt skulle riskera att anses stötande för den allmänna rättskänslan. De brott som ska beaktas bör bara vara sådana brott som mot- svarar de brott som utredningen bedömt som allvarliga i avsnitt 7.4.1. Det innebär att man ska försöka bedöma hur det utländska brottet motsvarar ett svenskt brott och vilken straffskala det svenska brottet har. Detta betyder att ett brott som betraktas som mindre allvarligt i ett annat land – dvs. som har ett kortare maximistraff där än i – kan komma att omfattas av vad som avses med allvarliga brott här. Det kan å andra sidan medföra att brott som betraktas som mycket allvarliga i andra länder inte omfattas av vad som avses med allvarliga brott här. Sammanfattningsvis föreslår utredningen att om det kommer fram vid prövningen att den som anmälan avser har begått brott i andra länder ska det kunna beaktas på motsvarande sätt som sker vid pröv- ningen av kravet på hederligt levnadssätt. Förslag: Upprepad brottslighet ska under vissa förutsättningar kunna leda till att en utlänning diskvalificeras från att förvärva svenskt medborgarskap genom anmälan. Utredningen bedömer att det sannolikt skulle uppfattas som stötande för den allmänna rättskänslan om en person beviljas svenskt med- borgarskap genom anmälan, om personen visserligen inte begått ett allvarligt brott enligt förslagen i avsnitt 7.4.1 eller 7.4.2, men upp- repade gånger begått andra brott med t.ex. två eller fängelse Ett krav på hederligt levnadssätt i anmälningsärenden som maximistraff i straffskalan, som t.ex. våldsbrott, vapenbrott eller narkotikabrott. Enligt utredningen bör upprepad brottslighet åtminstone i vissa situationer (eller misstanke om sådan brottslighet, se avsnitt 7.4.5) kunna ligga till grund för diskvalificering av förvärv av svenskt med- borgarskap genom anmälan. Vid bedömningen av om upprepad brotts- lighet ska vara diskvalificerande för förvärv bör hänsyn tas till vilken typ av brott det är fråga om och hur allvarliga de är, hur många brott det handlar om och hur det har gått mellan brotten och tid- punkten för prövningen av anmälan (jfr avsnitt 9.3). Om en person har begått många brott med kort mellanrum mellan gärningarna, i nära anslutning till prövningen av anmälan, anser utred- ningen att det är rimligt att typen av brott inte behöver vara lika allvarliga för att personen ska kunna diskvalificeras från förvärv av medborgarskap. Upprepad brottslighet av brott med böter i straff- skalan bör mycket sällan kunna leda till diskvalificering av förvärv av medborgarskap genom anmälan, utom i kombination med grövre brottslighet. Om en person i stället har begått allvarligare typer av brott, utan att rymmas i den grupp av brott som utredningen kategoriserar som allvarliga brott i avsnitt 7.4.1 eller 7.4.2, anser utredningen att även färre brott, med längre mellanrum mellan brotten och som ligger längre tillbaka i tiden i förhållande till prövningstillfället, bör kunna leda till att en person diskvalificeras från förvärv av medborgarskap genom anmälan. Vid bedömningen av om omständigheterna vid upprepad brotts- lighet och om sådan upprepad brottslighet ska leda till diskvalificering kan viss vägledning hämtas från de karenstider som gäller vid pröv- ningen av kravet på hederligt levnadssätt i 11 § 5 medborgarskaps- lagen i naturalisationsärenden (avsnitt 5.3.2). Enligt utredningen bör även brottslighet i andra länder beaktas vid bedömningen av upp- repad brottslighet. De närmare överväganden som ska göras vid be- dömningen av upprepad brottslighet får dock överlämnas till praxis. Sammanfattningsvis föreslår utredningen att upprepad brottslig- het i vissa fall ska kunna leda till att en person diskvalificeras från att kunna förvärva svenskt medborgarskap genom anmälan. Det inne- fattas då i lagtextens uttryck allvarlig brottslighet, se avsnitt 7.4.4. Ett krav på hederligt levnadssätt i anmälningsärenden 7.4.4Ett krav på frånvaro av allvarlig brottslighet Förslag: Det ska införas ett krav i lagen om svenskt medborgar- skap på frånvaro av allvarlig brottslighet för förvärv av medborgar- skap genom anmälan. Med allvarlig brottslighet avses allvarliga brott, utländsk brotts- lighet och upprepad brottslighet. Utredningen föreslår att det nya kravet kopplat till brottslighet i med- borgarskapslagens anmälningsärenden ska formuleras som ett krav på frånvaro av allvarlig brottslighet. I detta begrepp innefattas då allvar- liga brott i eller utomlands såsom dessa beskrivs i avsnitt 7.4.1 och 7.4.2 liksom upprepad brottslighet på sätt som utvecklas i av- snitt 7.4.3. 7.4.5Dömd eller misstänkt för allvarlig brottslighet Förslag: Kravet på frånvaro av allvarlig brottslighet i lagen om svenskt medborgarskap i anmälningsärenden ska omfatta både den som är skäligen misstänkt och den som är dömd för allvarlig brottslighet. Enligt kommittédirektiven ingår i utredningens uppdrag att ta ställ- ning till frågan om det räcker med att den som anmälan avser är miss- tänkt för allvarlig brottslighet eller om han eller hon ska vara dömd för brott för att diskvalificeras från förvärv av svenskt medborgar- skap genom anmälan. När någon är dömd för ett visst brott och det finns en dom som fått laga kraft anses det klarlagt att en viss gärning har begåtts av den som dömts för gärningen. Den som har dömts och ansetts ansvarig har också ådömts en viss påföljd. När någon är misstänkt för ett brott finns inte den klarheten. Frågan är därför om det ska räcka med misstanke om allvarlig brottslighet för att den som anmälan avser ska diskvalificeras från möjligheten att förvärva medborgarskap genom anmälan. Om det ska räcka med misstanke om brott är en första förutsätt- ning för att kravet ska vara kompatibelt med anmälningsinstitutets karaktär att det går att kontrollera om den som anmälan avser är miss- Ett krav på hederligt levnadssätt i anmälningsärenden tänkt för allvarlig brottslighet. Enligt 1 § lagen (1998:621) om miss- tankeregister ska med hjälp av automatiserad be- handling föra ett register med uppgifter om dem som är skäligen misstänkta för brott (misstankeregistret). Mot den bakgrunden anser utredningen att det inte är lämpligt med bara en misstanke om allvar- lig brottslighet utan att det i så fall måste röra sig om en skälig miss- tanke om brott. Enligt 23 kap. 2 § (RB) ska frågan om vem som är skäligen misstänkt för ett brott utredas under en för- undersökning. Enligt 23 kap. 1 § ska en förunder- sökning inledas så snart det, på grund av angivelse eller av annat skäl, finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats. Detta innebär att det måste förutsättas finnas åtminstone viss bevisning innan någon når upp till det som kallas skäligen miss- tänkt. Enligt 23 kap. 3 § ska beslut att inleda en förundersökning fattas av , Säkerhetspolisen eller åklagaren. Har förundersökningen inletts av eller Säkerhetspolisen och är saken inte av enkel beskaffenhet, ska led- ningen av förundersökningen om brottet övertas av åklagaren, så snart någon skäligen kan misstänkas för brottet. Åklagaren ska också i annat fall överta ledningen när det är motiverat av särskilda skäl. När förundersökningen leds av åklagaren, får han eller hon anlita biträde av eller Säkerhetspolisen för att genom- föra den. Mot bakgrund av att det för att kvalificeras som skäligen misstänkt ändå krävs viss bevisning samt med hänsyn till anmälningsinstitutets karaktär av en snabbare och enklare prövning anser utredningen att det är rimligt att redan skälig misstanke om allvarlig brottslighet ska räcka för att diskvalificera från förvärv av medborgarskap genom anmälan. Utredningen föreslår därför att kravet i medborgarskaps- lagen avseende allvarlig brottslighet ska omfatta också den som är skäligen misstänkt för allvarlig brottslighet. Uttrycket allvarlig brottslighet avser inte bara skälig misstanke om ett allvarligt brott utan också upprepad brottslighet (jfr avsnitt 7.4.3 och 7.4.4). Det innebär t.ex. att en person som har blivit dömd för ett brott som har ett maximistraff som är lägre än men som också är skäligen misstänkt för ytterligare ett relativt allvarligt brott eller flera mindre allvarliga brott kan diskvalificeras från svenskt medbor- garskap genom anmälan. Om en person är skäligen misstänkt för ett eller flera brott i andra länder riskerar också denne att, om det Ett krav på hederligt levnadssätt i anmälningsärenden kommer till kännedom, inte få bli svensk med- borgare genom anmälan. Den som funnits i misstankeregistret, men därefter tagits bort kommer däremot inte att diskvalificeras från förvärv av medborgar- skap. 7.4.6Ingen begränsning i tid Bedömning: Någon preciserad period inom vilken en person inte får ha dömts eller ha varit misstänkt för allvarlig brottslighet bör inte fastställas. I artikel 5 första stycket i det nordiska avtalet mellan , , , och om medborgarskap (SÖ 2012:6),26 som ligger till grund för formuleringen i 18 § medborgarskapslagen och för motsvarande bestämmelser i de andra nordiska länderna, föreskrivs. Avtalsstaterna ska ha bestämmelser som innebär att en medborgare i en avtalsstat genom att göra en skriftlig anmälan till behörig myndighet i en annan medlemsstat förvärvar denna stats medborgarskap om han eller hon 1)har fyllt 2)har hemvist i den avtalsstaten, och 3)inte har dömts till fängelsestraff eller annan påföljd som enligt lagen i denna stat är likställd med frihetsstraff. Enligt andra stycket får en avtalsstat bestämma för hem- vist än den som avses i punkt 2 i första stycket. I tredje stycket samma paragraf uttalas att en avtalsstat får bestämma att den som gör anmälan, för anmälan inte får avtjäna eller, eller under den kortare hemvisttid som avtalsstaten har bestämt, ha avtjänat frihetsstraff. Således har det i avtalet preci- serats inom vilken angiven typ av brottslighet får beaktas av avtalsstaterna. Det framgår att den period som avses också knyts till hemvisttiden. Genomgången i avsnitt 7.2 om krav på hederligt lev- nadssätt i anmälningsärenden i andra nordiska länder jämförd med 26Avtal mellan , , , och om medborgarskap (SÖ 2012:6). Ett krav på hederligt levnadssätt i anmälningsärenden 18 § medborgarskapslagen visar att och har valt att ställa upp ett krav hemvist medan och har valt att kräva hemvist. Det innebär i sin tur att den period inom vilken brottslighet beaktas i och är medan den i och är . Tekniken att precisera ett krav på det sätt som gjorts i det nordiska avtalet, kan användas för att undvika en situation där en person som dömts för ett brott skulle vara utesluten från möjlighet att beviljas svenskt medborgarskap genom anmälan.27 Mot den bakgrunden har utredningen övervägt om ett krav på frånvaro av allvarlig brottslighet, såsom det definieras i avsnitt 7.4.1–7.4.5, bör begränsas i tiden på motsvarande sätt som i det nordiska avtalet. Med hänsyn till att 7 § medborgarskapslagen bara är tillämplig när det är fråga om personer som ännu inte fyllt och att kraven på frånvaro av allvarlig brottslighet m.m. (dvs. kraven i avsnitt 7.4.1–7.4.5, 7.5och 7.6), enligt vad som föreslås i avsnitt 7.7.1, bara ska gälla för barn som fyllt , anser utredningen att det inte finns något behov av att närmare precisera någon sådan period. När det gäller 8 § med- borgarskapslagen skiljer sig förutsättningarna i denna bestämmelse från 7 §. Eftersom bestämmelsen är tillämplig på personer som fyllt 18 men inte kan det i praktiken bli fråga om brottslighet som kan komma att beaktas om någon tidsperiod inte läggs fast. Å ena sidan kan anses utgöra en mycket för unga personer. Å andra sidan är den brottslighet som ska diskvalificera en person från att förvärva medborgarskap genom anmä- lan av allvarligt slag. Vid en sammantagen bedömning anser utred- ningen att för att förvärv av medborgarskap i det enskilda fallet inte ska anses stötande för den allmänna rättskänslan är det rimligt att någon begränsande period inte läggs fast i 8 §. Som framgår av avsnitt 7.7.1 föreslås kraven på frånvaro av allvar- lig brottslighet m.m. gälla också för dem som vill återfå sina svenska medborgarskap enligt 9 § medborgarskapslagen eller enligt punkt 4 i ikraftträdande- och övergångsbestämmelserna till lagen (2001:82) om svenskt medborgarskap. När det gäller dessa personer skulle det med beaktande av att det är fråga om personer som varit 27Motsvarande resonemang var ett av skälen som anfördes av departementschefen i förarbetena till medborgarskapslag till varför dispens från kravet på hederligt levnadssätt infördes i naturalisationsärenden, se prop. 1950:217 s. 42 f. Ett krav på hederligt levnadssätt i anmälningsärenden svenska medborgare kunna anföras skäl för att införa en sådan period. Man skulle kunna tycka att det borde införas en begränsande period för att undvika att de, som tidigare svenska medborgare, på grund av att de har varit skäligen misstänkta eller dömda för allvarliga brott, ska vara uteslutna från möjlighet att beviljas svenskt med- borgarskap genom anmälan. Mot bakgrund av vilken typ av brotts- lighet det är frågan om, anser dock utredningen att det är rimligt att någon begränsande period inte läggs fast. Utredningen bedömer att ett annat synsätt skulle riskera att anses stötande för den allmänna rättskänslan. Utredningen har i sammanhanget även beaktat att alla dessa personer, även tidigare svenska medborgare, kan ansöka om svenskt medborgarskap genom naturalisation i stället. Som framgår av avsnitt 7.7.1 föreslås kraven på frånvaro av allvar- lig brottslighet m.m. gälla också för barn till dem som förvärvar svenskt medborgarskap genom anmälan enligt 10 § medborgarskaps- lagen. Med hänvisning till att det i 10 § medborgarskapslagen i likhet med 7 § är fråga om barn anser utredningen, av skäl som redan redo- gjorts för, att någon tidsperiod inom vilken barnet inte får ha varit skäligen misstänkt eller dömt för allvarlig brottslighet inte är nöd- vändig. I likhet med vad som anförts gällande 7 §, anser utredningen att det inte heller finns något behov av att närmare precisera en period inom vilken det måste ha funnits en frånvaro av allvarlig brottslighet i punkt 2 i ikraftträdande- och övergångsbestämmelserna till lagen (2014:481) om ändring i lagen (2001:82) om svenskt medborgarskap. 7.5Ett krav avseende hot mot säkerhet eller allmän säkerhet Förslag: Det ska införas ett krav i lagen om svenskt medborgar- skap som innebär att den som bedöms utgöra ett hot mot säkerhet eller allmän säkerhet inte ska kunna förvärva medborgar- skap genom anmälan. Anmälningsärenden där Säkerhetspolisen hos har föreslagit att anmälan ska avslås av skäl som rör säker- het eller allmän säkerhet ska klassificeras som säkerhetsärenden. Ett krav på hederligt levnadssätt i anmälningsärenden Enligt kommittédirektiven ska utredningen utreda om det bör infö- ras ett krav på att den som anmälan avser inte får bedömas utgöra ett hot mot rikets säkerhet. I en skrivelse från Säkerhetspolisen till (Ju2017/02733/L7) påpekar att det i anmälnings- ärenden inte görs någon prövning motsvarande den som görs i natura- lisationsärenden, om en person utgör en fara för rikets säkerhet. Det påpekas att Säkerhetspolisen därför inte får anmälningsärenden på remiss. Förvärv av medborgarskap kan i dessa fall ske trots att Säker- hetspolisen har information om att en person utgör en fara för rikets säkerhet. Det uppges att det främst är 8 och 9 §§ medborgarskaps- lagen, som rör vuxna personer, som är av intresse. Enligt 8 § medbor- garskapslagen kan t.ex. en utlänning som kommit hit som ensam- kommande barn i åldern 13–förvärva medborgarskap genom anmälan innan personen fyller om denne upp- fyller kraven på permanent uppehållstillstånd och hemvist. Säkerhets- polisen anser att det bör finnas en möjlighet för att även i anmälningsärenden kunna vägra medborgarskap av skäl som rör rikets säkerhet. Inom ramen för prövningen av hederligt levnadssätt i naturalisa- tionsärenden görs en bedömning av om sökanden utgör en fara för rikets säkerhet. Att motsvarande prövning inte görs i anmälnings- ärenden skulle kunna anses som stötande för den allmänna rättskäns- lan. Utredningen anser att utgångspunkten bör vara att ett sådant krav ska finnas också vid förvärv av medborgarskap genom anmälan. Med hänsyn till anmälningsinstitutets karaktär behöver ett sådant krav preciseras för att bli lätt att kontrollera. Eftersom kravet enligt utred- ningen bör motsvara det som görs inom ramen för prövningen av hederligt levnadssätt i naturalisationsärenden och någon närmare precisering av kravet i den delen inte finns, måste ledning hittas någon annanstans. Enligt 27 § andra stycket medborgarskapslagen är ett säkerhetsärende ett ärende där Säkerhetspolisen hos har föreslagit att ansökan ska avslås av skäl som rör rikets säkerhet eller allmän säkerhet. Enligt utredningen bör därför utgångspunkten vara att motsvarande formulering används i ett krav i anmälnings- ärenden. I den formuleringen ingår alltså även en hänvisning till ”all- män säkerhet” vilket egentligen inte omfattas av utredningens upp- drag enligt kommittédirektiven. Utredningen anser dock att det som utgångspunkt skulle vara motiverat om ett krav, om att förvärv av Ett krav på hederligt levnadssätt i anmälningsärenden medborgarskap genom anmälan inte ska kunna ske om den som anmälan avser utgör ett säkerhetshot, omfattar även allmän säkerhet med hänvisning till att kravet bör motsvara det som sker vid pröv- ningen av hederligt levnadssätt i naturalisationsärenden. Vad som avses med ”skäl som rör rikets säkerhet” eller ”allmän säkerhet” finns inte närmare förklarat i förarbetena till 27 § medbor- garskapslagen. Enligt uttalanden i betänkandet Ett effektivare regel- verk för utlänningsärenden med säkerhetsaspekter (SOU 2020:16) avses med ”rikets säkerhet” i allmänhet skyddet för obero- ende – i betydelsen självständighet och suveränitet – och bestånd (dvs. den fortsatta existensen av nationen ). Som påpekas där saknas det dock en allmänt vedertagen definition av vad som avses med ”rikets säkerhet”. Uttrycket rikets säkerhet har, enligt uttalan- den i betänkandet, i hög grad kommit att förknippas med framför allt militära förhållanden.28 I betänkandet redogörs även för betydelsen av begreppet ”rikets säkerhet” i kontexten terrorism, islamistisk respek- tive politisk extremism (dvs. våldsbejakande höger- och vänsterextre- mism) samt andra hot mot säkerhet. I sammanhanget ”andra hot mot säkerhet” hänvisas bl.a. till regeringens nationella säkerhetsstrategi , straffbestämmelserna avseende brott mot säkerhet i 19 kap. och säkerhets- skyddslagstiftningen.29 Någon allmänt vedertagen definition av vad som avses med ”allmän säkerhet” har utredningen inte heller kunnat hitta. I utlänningslagen används dock begrepp som ”fara för rikets säkerhet” liksom ”allvarlig fara för allmän ordning och säkerhet”. Av 4 kap. 2 c § 3 utlännings- lagen framgår t.ex. att en utlänning är utesluten från att anses som alternativt skyddsbehövande om det finns synnerlig anledning att anta att han eller hon utgör en fara för rikets säkerhet.