sou · H9B315 · 2021-03-17 00:00:00 — Möjligheten att begränsa övriga fri- och rättigheter – av vilka bl.a. de positiva opinionsfriheterna pekades ut som de viktigaste – minskades på flera sätt. Året därpå, 1977, tillsattes . Arbetet ledde fram till att ett förslag lämnades i betänkandet Förstärkt skydd för fri- och rättigheter (SOU 1978:34). Förslaget genomfördes och innebar att ett särskilt förfarande infördes vid begränsning av vissa fri- och rättigheter och att lagprövningsrätten grundlagsfästes. senare, 1992, tillsattes Fri- och rättighetskommittén som bl.a. fick i uppdrag att överväga en förstärkning av fri- och rättighetsskyddet i regeringsformen samt om och i så fall hur kunde införlivas i svensk rätt. Förslagen i kommitténs betänkande Fri- och rättighetsfrågor (SOU 1993:40) ledde bl.a. till att inkorporerades som svensk lag. Dessutom infördes bestämmelsen i nuvarande 2 kap. 19 § regeringsformen som innebär ett förbud mot normgivning som strider mot åtaganden på grund av konventionen. De senaste ändringarna av rättighetsskyddet tillkom som ett resultat av arbete. I betänkandet En reformerad grundlag (SOU 2008:125) lämnade utredningen förslag som ledde till flera förändringar av skyddet för grundläggande fri- och rättigheter. Den viktigaste förändringen på det området var dock att det s.k. uppenbarhetskravet vid lagprövning togs bort och ersattes med en erinran som anses innebära att grundsatserna om folksuveränitet och lagbundenhet särskilt ska beaktas vid prövningen av lagars förenlighet med grundlagen (prop. 2009/10:80 s. 145 f.). De förändringar av fri- och rättighetsskyddet som genomfördes med anledning av förslag antogs tillsammans med ett förslag som hade lämnat i slutbetänkandet Skyddet för den personliga integriteten, Bedömningar och förslag (SOU 2008:3). Förslaget innebar ett utvidgat skydd mot intrång i den personliga integriteten. En bestämmelse med denna innebörd infördes i 2 kap. 6 § andra stycket regeringsformen. (Se a. prop. s. 173 f.). 3.2.2Översiktligt om 2 kap. regeringsformen De grundläggande fri- och rättigheterna i 2 kap. regeringsformen brukar klassificeras dels efter sitt skyddsändamål, dels efter styrkan på skyddet. När det gäller skyddsändamål kan fyra kategorier urskiljas. I 1–3 §§ finns de politiska friheterna, i 4–8 §§ finns rättigheter som skyddar den enskildes frihet, säkerhet och integritet, i 9–11 §§ finns vissa rättssäkerhetsgarantier och i 12–18 §§ finns vissa ytterligare fri- och rättigheter av olika slag. När det gäller styrkan på skyddet blir bilden mer komplicerad. Flera av fri- och rättigheterna är absoluta, vilket innebär att de inte får begränsas på annat sätt än genom grundlag. Det finns vidare fri- och rättigheter som är absoluta endast när det gäller svenska medborgare. De fri- och rättigheter som är begränsningsbara kan delas in i två huvudsakliga kategorier. Den ena kategorin avser fri- och rättigheter som kan begränsas genom lag och då genom ett särskilt kvalificerat förfarande (22 §). Hit hör yttrandefriheten, informationsfriheten, mötesfriheten, demonstrationsfriheten, föreningsfriheten, rörelsefriheten, skyddet mot frihetsberövanden, skyddet för den kroppsliga och personliga integriteten samt kravet på offentlighet vid domstolsförhandling. hänseende uppställs det i 21 § samt – beroende på vilken fri- och rättighet som avses – i 23 och 24 §§ vissa krav som måste uppfyllas för att en begränsning av en fri- och rättighet ska kunna godtas. Den andra kategorin begränsningsbara fri- och rättigheter avser sådana som kan begränsas genom lag utan tillämpning av kraven i 21–24 §§. Bestämmelserna om dessa fri- och rättigheter saknar ofta beskrivningar av det närmare innehållet i de aktuella rättigheterna. Innebörden bestäms i stället i stor utsträckning på lagnivå. En viktig funktion hos grundlagsbestämmelserna är här att reglera normgivningskompetensen. Som några exempel i denna grupp kan nämnas rätten till stridsåtgärder på arbetsmarknaden, upphovsrätten och skyddet för forskningens frihet. Fri- och rättighetsskyddet gäller som utgångspunkt för var och en som befinner sig i . För ett fåtal fri- och rättigheter gäller dock att det endast är svenska medborgare som åtnjuter skyddet, vilket då anges särskilt i den aktuella bestämmelsen. I 25 § finns det särskilda bestämmelser om begränsningar av fri- och rättigheter för andra än svenska medborgare. Fri- och rättighetsskyddet gäller i princip även för juridiska personer och andra sammanslutningar. En annan sak är att vissa rättigheter till sin natur är sådana att de endast kan tillkomma fysiska personer. Regleringen i 2 kap. regeringsformen är genomgående utformad som ett skydd mot det allmänna, dvs. skyddet är begränsat till att gälla den enskildes förhållande till den offentliga makten. Bestämmelserna om rätt till stridsåtgärder på arbetsmarknaden och – som det verkar på bestämmelsens lydelse – allemansrätten är dock utformade på ett sätt som innebär att de har verkan även i det civilrättsliga förhållandet mellan enskilda rättssubjekt. De fri- och rättigheter som brukar kallas för de positiva opinionsfriheterna infördes i regeringsformen när den tillkom och benämndes där de ”politiska fri- och rättigheterna”. Bestämmelsen om dessa fri- och rättigheter placerades i kapitlet om normgivningsmakten och de kunde begränsas genom lag utan närmare restriktioner. Det var således snarare fråga om en kompentensreglering som drog upp gränsen mellan och regeringens normgivningsmakt än ett reellt fri- och rättighetsskydd (prop. 1973:90 s. 196). Den reform som genomfördes innebar ett tydligt steg mot ett mer bindande grundlagsskydd för dessa fri- och rättigheter genom att begränsningsmöjligheterna minskades. Enligt fri- och rättighetsutredning kunde samlingsbeteckningen opinionsfriheter användas för dessa fri- och rättigheter (SOU 1975:75 s. 121). Utredningen framförde bl.a. följande om fri- och rättigheterna som då fanns i 2 kap. 1 § regeringsformen. De fri- och rättigheter som har tagits upp i 2 kap. 1 § RF är de som har särskilt grundläggande betydelse för den politiska demokratin. Med undantag för rörelsefriheten skall de behandlas i detta kapitel. Som en samlingsbeteckning på dessa fri- och rättigheter kan man använda termen ”opinionsfriheterna”. [– – –] Det finns dels den ”positiva” varianten, t.ex. friheten att yttra sig, och dels den ”negativa”, med motsvarande exempel friheten att inte yttra sig. Bådadera skall behandlas i detta kapitel. 1975/76:209 anslöt sig regeringen till den terminologi som utredningen hade föreslagit. Regleringen delades dock upp så att de positiva opinionsfriheterna behandlades i 2 kap. 1 § medan de negativa opinionsfriheterna placerades i 2 och 3 §§ i samma kapitel. Bestämmelsen om de positiva opinionsfriheterna som infördes har i stora drag haft samma rättsliga innehåll , dock med undantag för att hänvisningen till tryckfrihetsförordningen och yttrandefrihetsgrundlagen har behövt ändras . Den nuvarande språkliga utformningen av 2 kap. 1 § regeringsformen kom till genom ändringar. 3.3.2Allmänt om skyddets omfattning De positiva opinionsfriheterna skyddas genom 2 kap. 1 § regeringsformen. Bestämmelsen har ändringar följande lydelse. 1 § Var och en är gentemot det allmänna tillförsäkrad 1.yttrandefrihet: frihet att i tal, skrift eller bild eller på annat sätt meddela upplysningar samt uttrycka tankar, åsikter och känslor, 2.informationsfrihet: frihet att inhämta och ta emot upplysningar samt att i övrigt ta del av andras yttranden, 3.mötesfrihet: frihet att anordna och delta i sammankomster för upplysning, meningsyttring eller annat liknande syfte eller för framförande av konstnärligt verk, 4.demonstrationsfrihet: frihet att anordna och delta i demonstrationer på allmän plats, 5.föreningsfrihet: frihet att sammansluta sig med andra för allmänna eller enskilda syften, och 6.religionsfrihet: frihet att ensam eller tillsammans med andra utöva sin religion. I fråga om tryckfriheten och motsvarande frihet att yttra sig i ljudradio, television och i vissa liknande överföringar, offentliga uppspelningar ur en databas samt filmer, videogram, ljudupptagningar och andra tekniska upptagningar gäller tryckfrihetsförordningen och yttrandefrihetsgrundlagen. I tryckfrihetsförordningen finns också bestämmelser om rätt att ta del av allmänna handlingar. Bestämmelsens första stycke innebär att var och en gentemot det allmänna är tillförsäkrad yttrandefrihet, informationsfrihet, mötesfrihet, demonstrationsfrihet, föreningsfrihet och religionsfrihet. Genom bestämmelsens andra och tredje stycken begränsas vissa av friheternas tillämpningsområde. I fråga om tryckfriheten och motsvarande frihet att yttra sig genom att använda vissa närmare angivna medietekniker hänvisar andra stycket till tryckfrihetsförordningen och yttrandefrihetsgrundlagen. För dessa yttrandeformer gäller alltså tryckfrihetsförordningen och yttrandefrihetsgrundlagen och inte regeringsformen. I tredje stycket finns en erinran om att det i tryckfrihetsförordningen finns bestämmelser om rätten att ta del av allmänna handlingar. Denna rätt har alltså inte sin konstitutionella grund i regeringsformen och den informationsfrihet som regleras där utan i tryckfrihetsförordningen. En aspekt av de positiva opinionsfriheterna som brukar lyftas fram är att tillämpningsområdet för de olika friheterna går in i varandra. Ett sådant exempel är demonstrationsfriheten som ofta har en koppling till yttrandefriheten. Bestämmelserna om filmcensur är ett annat exempel där flera olika opinionsfriheter aktualiseras. Dessa bestämmelser har ansetts begränsa såväl yttrandefriheten som mötesfriheten. (Se bl.a. m.fl., Grundlagarna, 3:e uppl., 2012, s. 86 samt – i fråga om det rättsliga synsättet när flera fri- och rättigheter är tillämpliga – prop. 1975/76:209 s. 104 f. och SOU 1975:75 s. 122 och 192). har en diskussion uppstått om huruvida det finns andra begränsningar av fri- och rättigheternas tillämpningsområden än de som framgår av författningsregleringen. De positiva opinionsfriheterna beskrivs i bestämmelsen med formuleringar som framstår som neutrala och värderingsfria (t.ex. ”1. yttrandefrihet: frihet att i tal, skrift eller bild eller på annat sätt meddela upplysningar samt uttrycka tankar, åsikter eller känslor” eller ”5. föreningsfrihet: frihet att sammansluta sig med andra för allmänna eller enskilda syften”). Det kan ändå i vissa fall framstå som oklart om en planerad lagstiftningsåtgärd omfattas av det skydd bestämmelsen ger. Exempelvis var regeringens position i lagrådsremissen Ett särskilt straffansvar för deltagande i en terroristorganisation att det fanns andra faktorer än ordalydelsen som påverkade skyddets omfattning och att föreningsfriheten, vilken det var fråga om, hade en mer begränsad räckvidd än vad grundlagstexten gav uttryck för (se kapitel 6). Om en planerad lagstiftningsåtgärd på detta vis bedöms falla utanför tillämpningsområdet blir regeringsformens bestämmelser om hur rättigheter kan begränsas inte tillämpliga utan föreskrifter kan beslutas utan att hänsyn tas till de formella och materiella krav som ställs upp i 2 kap. 20–24 §§ regeringsformen. Ett synsätt som ligger nära till hands i det här sammanhanget är att portalstadgandet i 1 kap. 1 § regeringsformen, enligt vilket den fria åsiktsbildningen lyfts fram som en av statsskickets grunder, kan ha betydelse för en ändamålstolkning av de positiva opinionsfriheterna. Det tycks redan när regleringen infördes ha stått klart att dessa friheter syftar till att säkerställa sådana värden som avses med begreppet ”fri åsiktsbildning”. Någon sådan koppling mellan 1 kap. 1 § och 2 kap. 1 § görs dock inte i lagtexten. Det finns här anledning att peka på att fri- och rättighetsutredning föreslog ett inledande stadgande i 2 kap. 1 § första stycket med följande lydelse. 1 § Svensk medborgare tillförsäkras i förhållande till det allmänna de fri- och rättigheter, som är grundläggande för fri åsiktsbildning och för personlig frihet och säkerhet, enligt vad som angives i 2–16 §§.1 Utredningens betänkande innehåller flera längre resonemang om fri- och rättighetsregleringens betydelse för demokratin. I specialmotiveringen till bestämmelsen uttalade utredningen följande (SOU 1975:75 s. 185). Genom att de fri- och rättigheter som skyddas genom 2–16 §§ i förevarande paragraf beskrivs som grundläggande för fri åsiktsbildning och för personlig frihet och säkerhet markeras en yttersta gräns för det skyddade området. Yttranden som saknar varje samband med den fria 1I utredningens förslag upptogs de positiva opinionsfriheterna i 2 kap. 2 § regeringsformen. åsiktsbildningen i samhället omfattas exempelvis inte av grundlagens yttrandefrihetsbegrepp. Utredningen vill i sammanhanget nämna att sådana föreskrifter som straffstadgandena om bedrägeri och svindleri inte är att betrakta som begränsningar av den i 2 § fastslagna yttrandefriheten [– – –]. Det förslag som regeringen därefter lade fram och som sedan godtogs av innehöll dock inte det inledande stadgande i 2 kap. regeringsformen som utredningen hade föreslagit. Enligt departementschefen var detta den mest påtagliga skillnaden i förhållande till utredningens förslag (se prop. 1975/76:209 s. 138 f.). I propositionen framhölls följande. Som har framhållits av ett par remissinstanser får man en bättre uppfattning om regleringens innebörd om varje enskild rättighets giltighetsområde anges särskilt i varje paragraf för sig. Departementsförslaget innebär av denna anledning att den begränsning av en rättighets tillämpningsområde som ligger i att den gäller endast gentemot det allmänna normalt kommer till direkt uttryck i den paragraf där rättigheten i fråga beskrivs. Utredningen har genom att beteckna vissa rättigheter som grundläggande för fri åsiktsbildning och för personlig frihet och säkerhet velat klargöra bl.a. att yttranden som saknar varje samband med den fria åsiktsbildningen i samhället inte omfattas av grundlagens yttrandefrihetsbegrepp. Som exempel nämns att sådana föreskrifter som straffstadgandena om bedrägeri och svindleri inte är att betrakta som begränsningar av den i RF fastslagna yttrandefriheten. Som ett par remissinstanser har framhållit ligger det emellertid i sakens natur att grundlagsskyddet för en viss rättighet inte sträcker sig längre än vad som följer av det syfte som från demokratisk synpunkt bär upp rättigheten i fråga. En särskild rambestämmelse av det slag som utredningen har föreslagit fyller därför inte någon självständig funktion i rättighetsregleringen. Härtill kommer att det torde vara befogat att i likhet med en remissinstans hävda att den av utredningen föreslagna bestämmelsen i vissa fall antyder gränser som är snävare än vad som kan vara rimligt. Det kan i detta sammanhang erinras om att den positiva föreningsfriheten innefattar en frihet att bilda föreningar för rent ekonomiskt syfte. Också i fråga om rätten till ersättning vid expropriation och annat liknande förfogande ter sig den av utredningen föreslagna ramregeln mindre adekvat. Dessa uttalanden berörs på olika sätt i lagrådsremissen Ett särskilt straffansvar för deltagande i en terroristorganisation och i Lagrådets yttrande över denna (se kapitel 6). 3.3.3Allmänt om skyddets styrka Bestämmelsen i 2 kap. 1 § första stycket regeringsformen innehåller alltså inte några uttryckliga begränsningar av de positiva opinionsfriheterna. I stället gäller en ordning som innebär att lagstiftaren har möjlighet att begränsa dessa friheter, med undantag för religionsfriheten, så länge detta sker inom vissa ramar av formellt och materiellt slag. De här ”begränsningsramarna” är utformade så att begränsningar kan ske enbart för vissa närmare angivna ändamål. Motsatsvis innebär detta att de positiva opinionsfriheterna innehåller kärnområden inom vilka begränsningar inte kan förekomma. Denna lagtekniska konstruktion medför att den faktiska styrkan i skyddet för dessa opinionsfriheter beror på de förutsättningar som gäller för begränsningar. Den principiella innebörden är således att ju svårare en opinionsfrihet är att begränsa desto starkare är skyddet. Förutsättningarna för att begränsa fri- och rättigheter framgår av 2 kap. 20–24 §§ regeringsformen. Dessa bestämmelser har i allt väsentligt haft samma innebörd sedan 1979 års ändringar (prop. 1978/79:195). Av 2 kap. 20 § regeringsformen framgår att skyddet för de positiva opinionsfriheterna, utom religionsfriheten, får begränsas genom lag i den utsträckning som medges i 21–24 §§. Vidare framgår av samma bestämmelse att vissa begränsningar av de positiva opinionsfriheterna får beslutas genom annan författning efter bemyndigande i lag. I 2 kap. 21 § anges vissa allmänna förutsättningar i materiellt hänseende för begränsningar av fri- och rättigheter. 21 § Begränsningar enligt 20 § får göras endast för att tillgodose ändamål som är godtagbara i ett demokratiskt samhälle. Begränsningarna får aldrig gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som har föranlett den och inte heller sträcka sig så långt att den utgör ett hot mot den fria åsiktsbildningen såsom en av folkstyrelsens grundvalar. Be- gränsningen får inte göras enbart på grund av politisk, religiös, kulturell eller annan sådan åskådning. Bestämmelsen innehåller tre olika moment: ett allmänt krav på vilka begränsningsändamål som kan godtas (första meningen), ett proportionalitetskrav (andra meningen) och ett förbud mot begränsningar som innebär åsiktsdiskriminering (tredje meningen). I förarbetena har det framhållits att bestämmelsen understryker kravet på att lag- stiftaren noga redovisar sina syften när en fri- och rättighetsbegränsande lag beslutas (prop. 1975/76:209 s. 153). Vad som avses med ”ändamål som är godtagbara i ett demokratiskt samhälle” i bestämmelsens första mening utvecklas inte närmare i förarbetena och några klargörande uttalanden verkar inte ha förekommit i samband med tillämpningen av bestämmelsen. Kravet på proportionalitet i bestämmelsens andra mening innebär bl.a. att en begränsning inte får gå längre än vad som är nödvändigt för att denna ska tillgodose sitt ändamål. Proportionalitetsprincipen är en etablerad rättsprincip som ofta kommer till användning vid lagstiftning och i domstolarna. En avvägning ska göras mellan hur stort ingreppet i den enskildes rätt är och hur starkt det behov är som ska tillgodoses. Om förhållandet mellan dessa faktorer framstår som rimligt är ingreppet proportionerligt. Enligt det synsätt som har vuxit fram i domstolspraxis ska proportionaliteteten i den rättighetsbegränsande åtgärden prövas efter en bedömning i tre steg: åtgärdens ändamålsenlighet, nödvändighet och, slutligen, proportionalitet i strikt mening. (Se bl.a. ”Parkfastigheten” NJA 2018 s. 753 och RÅ 1999 ref. Prövningen enligt andra meningen är även tänkt att ge ett särskilt skydd för den fria åsiktsbildningen genom att begränsningen inte heller får ”sträcka sig så långt att den utgör ett hot mot den fria åsiktsbildningen såsom en av folkstyrelsens grundvalar”. I förarbetena finns få uttalanden om den närmare innebörden av denna begränsningsregel. fri- och rättighetsutrednings betänkande SOU 1975:75 (s. 203) anförs dock följande. Som exempel på ingrepp som inte hindras av andra skyddsregler men som skulle komma i konflikt med bestämmelsen i första styckets andra mening kan nämnas en lagregel som begränsar medborgarnas möjligheter att komma i kontakt med varandra genom att generellt förbjuda dem att resa mellan olika delar av landet utan särskilt tillstånd i form av t.ex. inrikespass. Några andra specifika uttalanden om innebörden av formuleringen ”den fria åsiktsbildningen” i det här sammanhanget finns inte i förarbetena. I bestämmelsens tredje mening finns ett förbud mot åsiktsdiskriminering. Detta har utformats som en del av den allmänna begränsningsramen avseende fri- och rättigheter genom att det anges att en begränsning inte får göras enbart på grund av politisk, religiös, kultu- rell eller annan sådan åskådning. Förbudet fungerar dock även som en självständig rättighet och skiljer sig därmed till viss del från övriga delar av 21 §. När bestämmelsen infördes angavs att ordet ”åskådning” avsåg ett ”något sånär sammanhängande komplex av åsikter inom ett visst område”. Det har i förarbetena framhållits att bestämmelsen inte förbjuder föreskrifter som möjliggör ingrepp mot någon med anledning av handlingar som beskrivs med hjälp av rekvisit utan anknytning till en åskådning men som i det särskilda fallet kan komma att drabba en viss åskådning (SOU 1975:75 s. 114). Det anses t.ex. inte att straffbestämmelsen i 16 kap. 8 § om hets mot folkgrupp står i strid med förbudet mot åsiktsdiskriminering. I 2 kap. 22 § regeringsformen regleras det särskilda förfarandet för rättighetsbegränsande lagstiftning, det s.k. kvalificerade förfarandet. Bestämmelsen innebär att ett förslag till en lag som begränsar en fri- och rättighet enligt 20 § ska, om det inte avslås av och med vissa undantag som i det här sammanhanget kan bortses från, på yrkande av lägst tio ledamöter vila från det att det första utskottsyttrandet över förslaget anmäldes i kammare. får dock anta förslaget direkt, om minst fem sjättedelar av de röstande enas om beslutet. prövar för del om förfarandet är tillämpligt i fråga om ett visst lagförslag. I 2 kap. 23 och 24 §§ anges ytterligare bestämmelser som tar sikte på begränsningar av de positiva opinionsfriheterna och som är materiellt inriktade. Enligt 2 kap. 23 § regeringsformen får yttrande- och informationsfriheterna begränsas med hänsyn till rikets säkerhet, folkförsörjningen, allmän ordning och säkerhet, enskildas anseende, privatlivets helgd eller förebyggandet och beivrandet av brott. Vidare får friheten att yttra sig i näringsverksamhet begränsas. I övrigt får begränsningar av yttrande- och informationsfriheterna göras endast om särskilt viktiga skäl föranleder det. Vid bedömningen av vilka begränsningar som får göras ska särskilt beaktas vikten av vidaste möjliga yttrande- och informationsfrihet i politiska, religiösa, fackliga, vetenskapliga och kulturella angelägenheter. Att meddela föreskrifter som utan avseende på yttrandens innehåll närmare reglerar ett visst sätt att sprida eller ta emot yttranden anses inte som en begränsning av yttrandefriheten. Enligt 2 kap. 24 § första stycket regeringsformen får mötes- och demonstrationsfriheterna begränsas av hänsyn till ordning och säkerhet vid sammankomsten eller demonstrationen eller till trafiken. I övrigt får dessa friheter begränsas endast av hänsyn till rikets säkerhet eller för att motverka farsot. I andra stycket regleras i vilka fall föreningsfriheten får begränsas (se avsnitt 3.4). Det kan slutligen noteras att bestämmelserna i 2 kap. 20–24 §§ enligt grundlagstexten riktar sig till lagstiftaren. (Se dock avgörandet i i NJA 2012 s. 400 i vilket begränsningsreglerna beaktades i en tillämpningssituation.) De positiva opinionsfriheterna tillkommer var och en som befinner sig här i riket. Någon åtskillnad mellan svenska medborgare och andra görs således inte. Enligt 2 kap. 25 § får emellertid särskilda begränsningar av bl.a. de positiva opinionsfriheterna göras genom lag för andra än svenska medborgare här i riket. Inskränkningar av det slaget förekommer i första hand i utlänningslagstiftningen. Vad som är en rättighetsbegränsning En viktig frågeställning på fri- och rättighetsområdet är vilka slags åtgärder som ska anses utgöra rättighetsbegränsningar. I samband med reform anförde departementschefen att det är uppenbart att en föreskrift som över huvud taget inte avser det område som skyddas av regeringsformens rättighetsreglering aldrig kan anses som en rättighetsbegränsning även om den skulle ha betydelse för möjligheterna att faktiskt utnyttja någon av de grundlagsfästa fri- och rättigheterna. Han framhöll också att varje föreskrift som rent faktiskt inskränkte en persons möjligheter att utöva sina fri- och rättigheter inte alltid kunde anses innebära en rättighetsbegränsning.