sou · H9B374d2 · 2021-09-23 00:00:00 — menade att när det regeringsform talades om en konungen tillkom- mande funktion, avsågs därmed ”konungen verkande enligt regeringsformen, d. v. s. ko- nungen i statsråd, så snart icke uttryckligen annat behandlingssätt i regeringsformen föreskri- vits”.308 Vid försök att analysera i vilken egenskap konungen handlade, kan det alltså presu- meras att det var fråga om Kungl. Maj:t i statsrådet, om inte det finns tydligt stöd för något annat. 3.2.2.Preliminära iakttagelser beträffande hovets och Kungl. Hovet och Kungl. kommer närmare att analyseras i det följande. Här ska emellertid diskuteras några mer generella aspekter på deras ställning års rege- ringsform. För att konungen skulle kunna fatta beslut personligen, utan statsrådets medver- kan, krävdes enligt , som nämnts, stöd för detta i regeringsformen. 306Se Sunnqvist 2014 s. 111-120, 206-220. 307Reuterskiöld s. 78. 308Varenius 1924 s. 199. Maj:t till statschef och regering. Övergången års till regeringsform på sådant stöd är formuleringen ”Konungens hov står under dess enskilda styrelse” i 48 § regeringsform. kommenterar detta med följande konstaterande: ”Hovä- renden är icke regeringsärenden”.309 I 48 § regeringsformen angavs även att konungen fick efter behag tillsätta befattningar (”beställningar”) vid hovet och avsätta befattningsinnehavare. Bramstång har genom exem- pel visat att hovet trots detta emellanåt hanterades i statsrådet, t.ex. vid utnämning av riks- marskalk . Den förste riksmarskalk som utnämndes i hovprotokoll, dvs. av konungen personligen och inte i statsrådet, utnämndes enligt vad Bramstång kunnat utröna ; det var visar att det trots bestämmelsen i 48 § regeringsformen tog tid innan hovärenden upphörde att vara regeringsärenden. Som har angetts i det föregående (avsnitt 2.3.3. och 2.4.3) hade hovet genom regeringsform blivit en gren av statsför- valtningen för att separeras från denna och inordnas under konungen person- ligen. Möjligen har utnämningssättet att göra med att riksmarskalken var ordförande i borgrätten fram till dess att denna avskaffades ; till det året ingick på grund av hovartiklar dömande funktioner i riksmarskalkens uppgifter (se nedan avsnitt 6.8.2.) Detta skulle möjligen kunna vara en förklaring till att riksmarskalken omfattades av utnäm- ningsförfaradet i 28 § regeringsformen. Då kvarstår förstås frågan varför – om Bramstångs uppgifter stämmer – utnämndes till riksmarskalk genom stats- rådsbeslut. Det kan också vara så att 28 § regeringsformen ansetts böra vara styrande ef- tersom riksmarskalken utnämns genom fullmakt, men det förklarar inte heller varför en för- ändring skedde just . Naumann har på ett ställe skrivit att hovet var ”att betrakta som konungens enskilda hushåll”311 vilket stod under hans enskilda styrelse. Det är något oklart vad Naumann menade med detta; vore hovet enbart ett enskilt hushåll hade det knappast omnämnts i grundlagen. Bramstång har kritiserat uttalandet,312 och redan Reuterskiöld anförde att bestämmelsen i 48 § regeringsformen inte innebar att hovet var en ren privatangelägenhet; det var ett utflöde av konungens särskilda offentligrättsliga ställning. Däremot kan konstateras att sysslor som hör till konungens enskilda hushåll har utförts av hovet utöver de mer officiella och representativa funktionerna (se vidare avsnitt 6.8. nedan). Vid olika ”särskilda hofmyndigheter” såsom hovkonsistorium, hovmarskalksämbetet, hovförvaltningen och ståthållarämbetena var förvaltningen på samma sätt som hos offentliga korporationer enligt Reuterskiöld av blandat offentligrättslig och privaträttslig natur. T.ex. hade hovförvaltningen hand om både hovfinanserna och konungens förmögenhetsförvalt- ning.313 Och även om konungen styrde över hovet och tillsatte och avsatte hovtjänstemän var det enligt Reuterskiöld inte fråga om privata anställningar utan offentliga, eftersom de ”inrättats just till framhäfvande och betonande af det kongl. husets höga offentligrättsliga ställning och Kongl. Maj:ts yttre höghet”.314 menade att vissa tjänster vid hovet 309Malmgren 1921 s. 44; , och 1971 s. 62. 310Bramstång 1999 s. 99, jfr även Bramstång Hov och slott s. 46-47. 311Naumann 1879-84 bd 2 s. 295. 312Bramstång Hov och slott s. 19-20. 313Reuterskiöld s. 73-75. Se även Sterzel 2009 s. 155. 314Reuterskiöld s. 74. Maj:t till statschef och regering. Övergången års till regeringsform var likställda med statstjänster,315 särskilt hade hovkleresiet (prästerskapet vid hovförsam- lingen) en offentligrättslig ställning.316 Det har dock både års regeringsformer varit tydligt att de hov- anställda inte anses som statsanställda (se även nedan avsnitt 6.5.10.). Särskilt under 1800- talet har det ansetts att de som tjänstgör i hovet gör det åt konungen personligen, varför tjänsten kan avslutas i samband med att konungen avlider. betalades pen- sioner åt de f.d. hovanställda genom statsverket, enligt särskilda beslut därom.317 Sådant för- slag framställdes också efter död, och det tillstyrktes av statsutskottet. Efter mot- stridiga beslut i kamrarna avslogs emellertid förslaget.318 I debatten i andra kammaren fanns olika skäl för avslag, varav dock inget egentligen berörde den principiella gränsen mellan statstjänst och hovtjänst.319 Reuterskiöld ansåg att hovtjänsterna var ”offentliga ämbeten och tjänster likställda med de egentliga statstjänsterna”.320 Uttalandet är tvetydigt. Reuterskiöld klargjorde att hovären- den inte var regeringsärenden, men han skrev också att hovärendena avgjordes ”i kabinet- tet”,321 vilket synes antyda en koppling till de s.k. kabinettsärendena enligt 20 § regeringsform. Dit hörde enskilda ansökningar som inte rörde riket eller rättsväsendet samt bekräftelser på kollegiebeslut och ringare ämbetstillsättningar. Dessa ärenden avgjordes i när- varo av endast två riksråd, och under vissa förutsättningar kunde ärendet remitteras till ko- nungen i riksrådet.322 Reuterskiöld använde denna benämnning för ”de mål, hvilka afgöras af Konungen utanför konseljen”, bl.a. hovärenden enligt 48 § regeringsformen, ordensären- den enligt ordensstatuterna, och dynastiska ärenden.323 Enligt Reuterskiöld räknades även övriga kungahusets medlemmars hov till konungens hov och stod under hans enskilda eller personliga styrelse,324 detta – som jag uppfattar Reuterskiöld – då det inte fanns någon annan reglering av dessa hov än 48 § regeringsformen. När det gäller Kungl. har uttryckt sig i termer av ”konungen personligen (ej K. M:t)”325 och Reuterskiöld ”Kongl. Maj:t [---] i ordenskapitlet”.326 En senare begreppsbildning är att göra skillnad mellan ”regeringsärenden” och andra ärenden där ko- nungen hade en beslutsfunktion, såsom ordensärenden.327 Detta återspeglar situationen un- der regeringsform och har sin bakgrund i ordensförordningens ändring då 315Malmgren 1948 s. 77-78. 316Malmgren 1921 s. 44. 317Se redovisning i prop. 1908:197 s. 6. 1908:11 s. 133-138 och bet. 1908:180 s. 3-4, rskr. 1908:10 s. 15. 1908: AK67 s. 43-48. 320Reuterskiöld s. 81-82. 321Reuterskiöld s. 82. 322Nordin 2009 s. 30, 40 och 226. 323Reuterskiöld s. 20, jfr även s. 212. 324Reuterskiöld s. 73. 325Malmgren 1921 s. 11. 327Malmgren, och 1971 s. 13 skiljde mellan regeringsärenden och bl.a. ”vissa ärenden rörande den kungl. familjen, hovärenden (RF § 48), utdelning av ordnar, som sker i ordenskapitel utan formell medverkan av statsråd”. Till de ärenden som inte var regeringsrärenden hänfördes också konungens domsrätt och konungens befäl över krigsmakten. Maj:t till statschef och regering. Övergången års till regeringsform ordensförläningarna inte längre skulle beslutas i riksrådet utan i ordenskapitlet med ko- nungen som ensam beslutsfattare. och dess ordenskapitel har inte an- setts ingå i hovet men inte heller i Kungl. Maj:t och kronan eller i staten som juridisk person. Det har alltså varit fråga om ett konungens beslutsfattande inom ramen för en fristående organisation, på ett liknande sätt som gällde beslutsbefogenheterna över hovet.328 Enligt min uppfattning står det klart att det är fråga om ett utflöde av konungens befogenheter som statschef (om det begreppet kan användas avseende förhållanden års regerings- form), och inte någon mer enskild eller privat angelägenhet. Detta framgår av ordnarnas ursprungliga koppling till riksrådet och deras funktion att belöna rikets högsta ämbetsmän och andra som gjort väsentliga uppgifter för och svenska intressen. (Se vidare nedan avsnitt 8.2.-8.3.) Härutöver synes vissa andra ärenden ha avgjorts av konungen personligen och inte i statsråd. Detta gällde exempelvis fastställande av civila uniformer. Beslut fattades då av ko- nungen personligen efter anmälan eller föredragning av vederbörande departementschef, som sedan utfärdade skrivelse i ärendet.329 3.3.Konungen och staten regeringsform 3.3.1.Kan konungen ha kvar några beslutsbefogenheter? Genom regeringsform fördes de funktioner som tillkommit ”konungen i stats- rådet” eller ”Kungl. Maj:t i statsrådet” över till regeringen. Detta framgår i synnerhet av p. 7 i övergångsbestämmelserna till regeringsform: ”Bestämmelser i äldre lag eller annan författning om Konungen eller Kungl. Maj:t skall [---] gälla regeringen, såvida det icke följer av författning eller i övrigt framgår av omständigheterna att konungen personligen, högsta domstolen, re- geringsrätten eller kammarrätt åsyftas. som enligt äldre lag eller annan författning skall beslutas av Ko- nungen och gemensamt skall i stället beslutas genom lag.” Eftersom ”konungen personligen” nämns antyder bestämmelsen att konungen kan ha kvar vissa beslutsbefogenheter. Detta måste anses gälla trots uttalanden i grundlagsförarbe- tena om att statschefen inte ska ha någon politisk makt.330 Dessa uttalanden hindrar inte att statschefen skulle ha någon typ av opolitisk makt inom ramen för de ceremoniella och repre- sentativa uppgifterna. Det finns emellertid också längre gående uttalanden, som t.ex.: ”När det härefter gäller att närmare bestämma statschefens uppgifter inom ra- men för ett parlamentariskt styrelseskick, finner man på nytt att enigheten är stor på en central punkt. Statschefen bör inte tilldelas någon som helst befogenhet, som innebär att han kan utöva makt.”331 328Malmgren 1921 s. 11; , och 1971 s. 13. Jfr även Ds Fi 1972:5 s. 11. 1973:90 s. 91, 93, 112 och 171. 1973:90 s. 172. Maj:t till statschef och regering. Övergången års till regeringsform Uttalandet har ett samband med frågan om statschefen borde leda proceduren vid rege- ringsbildning, och det sägs i samma stycke att ”den anpassning av den skrivna författningen till konstitutionell praxis som ligger i att statschefen fråntas de formella maktbefogenheter han nu har, allmänt ses som ett naturligt led i arbetet på en ny författning”.332 Detta knyter åter an till de politiska maktbefogenheterna. Det sägs också att även med den utgångspunkten att den nya regeringsformen inte ska ge utrymme för maktutövning från statschefens sida, ”kan uppenbarligen skilda lösningar tänkas i fråga om statschefens ställning och funktioner” med beaktande av att hans ”uppgifter blir av representativ och ceremoniell art”.333 Som fram- går strax nedan har statschefen även genom regeringsformens förarbetsuttalanden samt en- ligt successionsordningen tillerkänts vissa beslutsbefogenheter, särskilt tydligt avseende ho- vet respektive kungahusets medlemmar. Om man definierar begreppet makt på ett vidsträckt sätt kan det också finnas inslag av maktutövning i rent representativa eller ceremoniella upp- gifter. När det först gäller frågan vilka ärenden som fortfarande kan anses höra till konungens personliga beslutsbefogenheter och vilka som förts över till regeringen ligger nyckeln i att finna vad som var regeringsärenden (”Kungl. Maj:t i statsrådet”) och vad som var ärenden inom konungens personliga beslutsmakt års regeringsform. Detta kan följa av en konstitutionell praxis, styrd av konungens agerande. Min uppfattning om rättsläget är därför denna: Om konungen konsekvent, eller entydigt vid något enstaka tillfälle, har låtit vad som skulle kunna vara ärenden inom hans personliga beslutsmakt hanteras som regeringsärenden, av ”Kungl. Maj:t i statsrådet”, då bör man utgå från att detta gjordes av en anledning – näm- ligen att konungen ansåg att det var konstitutionellt korrekt. I sådana fall finns en stark pre- sumtion emot att dessa typer av ärenden senare (åter) skulle kunna anses höra till konungens personliga beslutsmakt. Denna slutsats grundar jag på att det som kännetecknat 1900-talets konstitutionella utveckling har varit att befria konungen från maktutövning utom när det gäller vissa fåtaliga, väl definierade ärendetyper. Det ligger också i linje med den av formulerade presumtionen att konungen handlade i statsrådet om det inte fanns tydligt stöd för något annat (se ovan avsnitt 3.2.1. När det gäller normgivning, och gränsen mellan och regeringens normgiv- ningsmakt, måste emellertid ett ytterligare kriterium läggas till. Det är då inte tillräckligt att falla tillbaka på motsvarande gränser enligt regeringsform. I stället måste 8 kap. regeringsform tillämpas.334 Enligt 6 p. i övergångsbestämmelserna till re- geringsform ska äldre författning eller föreskrift äga fortsatt giltighet trots att den inte har tillkommit i den ordning som skulle ha iakttagits vid tillämpning av den nya regeringsformen. Ett bemyndigande, som har beslutats av konungen och gemensamt eller av riksda- gen ensam, får utnyttjas tills bestämmer något annat.335 Bestämmelserna i 8 kap. 1973:90 s. 172. 1973:90 s. 172. 334Håkan , Normgivningsmakten enligt regeringsform, 2 uppl., : Juristförlaget, 1989, s. 335Se härtill NJA 1996 s. 370. Maj:t till statschef och regering. Övergången års till regeringsform 18 § regeringsformen – dvs. att lag endast kan upphävas genom lag, den s.k. formella lag- kraftens princip – ska gälla i fråga om äldre författning, som har tillkommit genom beslut av konungen och gemensamt eller genom beslut av ensam. Motsvarande bestämmelse finns i andra stycket av p. 7, nämligen att om det finns en föreskrift om att konungen och gemensamt ska besluta en föreskrift, så ska det ske genom lag. Lagform krävs enligt 8 kap. regeringsform för grundläggande civilrättsliga reg- ler om fysiska och juridiska personer samt på straffrättens område och när det gäller andra ingrepp i enskildas personliga eller ekonomiska förhållanden, såsom skatter. Regeringen får enligt 8 kap. 7 § (tidigare 13 §) meddela föreskrifter som inte enligt grundlag ska meddelas av , om dessa inte avser eller dess myndigheter och heller inte avser kom- munal beskattning. Frågan är då i vilken mån regeringen genom sin restkompetens kan reglera utövningen av statschefsämbetet. har noterat att är folkets främsta företrädare, medan statschefens roll enligt regeringsformens förarbeten är att ha rikets högsta värdighet samt att vara rikets främsta representant och att företräda nationen i dess helhet.336 Det skulle då, enligt Sterzel, strida mot systemet att tillerkänna regeringen några befogenheter i förhål- lande till statschefen: ”Regeringen är placerad under , folkets främsta företrädare, och kan då inte stå över statschefen, rikets främsta företrädare. [---] En naturlig grund- lagstolkning är att inte heller kan göra intrång på statschefens sfär så- dan den fastställts i RF.”337 Det är, enligt Sterzel, från grundlagssynpunkt ”väsentligt att slå fast, att regeringen inte kan ur sin uppgift att styra riket härleda anspråk på att få styra statschefens handlande”.338 Regeringen saknar enligt Sterzel direktivrätt och rätt att besluta om föreskrifter om utöv- ningen av statschefsämbetet. Ett skäl för detta är att regeringen enligt 8 kap. 7 § första stycket regeringsformen inte kan meddela föreskrifter om och dess myndigheter, och då borde regeringen i konsekvens med detta inte heller kunna meddela föreskrifter om statsche- fen.339 Detsamma gäller i förhållandet mellan regeringen och hovet.340 Sterzel är också av den uppfattningen att inte heller kan lagstifta om statschefen, åtminstone inte på ett sätt som begränsar dennes handlingsfrihet i förhållande till hovet, de kungliga slotten, statlig egendom som disponeras av honom, etc.341 I ett senare sammanhang har emellertid och uttalat att ”måste fatta budgetbeslut och kan dessutom svårligen nekas rätt att ha synpunkter på förvaltningen av statlig egendom som disponeras 336Sterzel 2009 s. 153; och 2019 s. 150. 337Sterzel 2009 s. 153, se även s. 154-155. 338Sterzel 2009 s. 157. 339Sterzel 2009 s. 157. 340Sterzel 2009 s. 160. Jfr , : De kungl. hovstaternas ställning, Promemoria, Justitiedepartemen- tet, , s. 1 och 4-5. 341Sterzel 2009 s. 155-156. Maj:t till statschef och regering. Övergången års till regeringsform av statschefen”.342 När det gäller budgetbehandlingen har dock statschefen i likhet med re- geringen ”förmånen av relativ självständighet”343 i förhållande till . För att börja uppifrån i normhierarkin kan konstateras att genom grundlags- stiftning skulle kunna precisera reglerna i 5 kap. regeringsformen och t.ex. införa bestämmel- ser om statschefens uppgifter och om dennes beslutsbefogenheter beträffande hovet, or- densutmärkelser m.m. har menat att detta inte bara är ett möjligt sätt utan det enda möjliga sättet.344 I den mån konungen års regeringsform har låtit något som skulle kunna vara en fråga inom den personliga kungliga beslutsmakten bli en fråga för Kungl. Maj:t i statsrådet, ligger det närmast till hands att anse det vara en regeringsfråga års regeringsform, om inte 8 kap. regeringsformen lägger några otvetydiga hinder i vägen för det345 (se nedan avsnitt 3.4.3. och 3.4.4. angående ordenskungörelsen). Även om det formellt inte kan uteslutas att lagstiftning kan tillgripas, är det oklart vad denna skulle kunna omfatta; konungens handlingsfrihet avseende t.ex. hovet har så starkt stöd i grund- lagsförarbetena att grundlagsstiftning torde böra tillgripas (se nedan avsnitt 3.4.2. angående hovet). Det vanliga sättet har varit att överenskommelser mellan konungen och har träffats, t.ex. när det gäller dispositionsrätten till vissa kungl. slott (se nedan kapitel 6). Jag fortsätter denna diskussion i avsnitt 3.5.1. Just att det är fråga om förvaltningen av statlig egendom skulle å ena sidan kunna ge regeringen en behörighet att handla enligt 9 kap. 8 § regeringsformen,346 men å andra sidan är regeringen därvid enligt 9 kap. 9 § regeringsformen bunden av beslut om grunderna för förvaltningen (se vidare avsnitt 6.6.3. 3.3.3.Olika typer av myndigheter och organ enligt regeringsform. Staten som juridisk person Inledningsvis kan noteras att fick ett fast myndighetsbegrepp först på 1970-ta- let,347 vilket förklarar att en hel del äldre institutioner i gränslandet mellan privat och offentligt inte passar in i denna struktur.348 Till myndigheter räknas enligt regeringsformens system dels regeringen, dels domstolarna, dels ock förvaltningsmyndigheterna. räknas inte som en myndighet, och därmed torde inte heller statschefen vara en myndighet.349 12 kap. regeringsformen handlar sedan 2010 års ändringar av regeringsformen om förvaltningen. Enligt 1 § lyder under regeringen och andra statliga förvaltningsmyndigheter som inte enligt regeringsformen eller annan lag är myndigheter under . är enligt 9 kap. 13 § regeringsformen en myndighet under . Ett intressant exempel är Lagrådet, som söker sina rötter tillbaka till den laggranskande verksamhet som skedde i justitierevisionen och sedan i fram till dess att 342Bull och Sterzel 2019 s. 150. 343Bull och Sterzel 2019 s. 150. 344Sterzel 2009 s. 164. 345Strömberg 1985 s. 53. 346Catharina , De kungl. hovstaternas ställning, Promemoria, , , s. 1-2. 347Sterzel 2009 s. 158. 348Hit hör bl.a. akademier och lärda sällskap samt andra offentligrättsliga korporationer, se Sunnqvist och Wenander 2018 samt till uttalanden i doktrin för tiden års regeringsform Heidbrink 2021 s. 143- 146. 349Sterzel 2009 s. 159, Vabi 2003 s. 131-132, 137-138; jfr Bramstång 1999 s. 93. Maj:t till statschef och regering. Övergången års till regeringsform Då inrättades Lagrådet som ett kollegium bestående av domare från de båda högsta domstolarna. har försökt definiera vilken typ av myndighet är. Det är inte en myndighet under regeringen men inte heller en myndighet under , utan ett organ av sitt eget slag.350 Staten som helhet utgör en juridisk person. Varje statlig myndighet anses inte vara en egen juridisk person, utan ingår i staten som juridisk person. Justitiekanslern anförde i ett beslut , i ett fall där hade framställt ett ekonomiskt krav mot i län, följande. ”Enligt den uppfattning som torde vara den förhärskande är staten ett enhetligt rättssubjekt. Statliga myndigheter utgör således inte några självständiga juridiska enheter, utan utgör endast delar av rättssubjektet staten (jfr SOU 1994:136 s. 143 och 245 f. och , Staten som part i tvistemål, Förvalt- ningsrättslig tidskrift 1992 s. 500).”351 I SOU 2016:82, som handlar om företagsbot, togs frågan upp mycket kortfattat.352 Justi- tiekanslern menade i sitt remissvar att statliga myndigheter ”inte anses utgöra några helt själv- ständiga juridiska enheter” utan utgör ”delar av rättssubjektet staten”.353 Samma synsätt har när det gäller avtal mellan statliga myndigheter. En statlig myndighets an- skaffningar från en annan myndighet omfattas därmed inte av upphandlingsskyldighet.354 Värt att notera är att myndigheter inte omtalas som ”juridiska personer” i lagen (1974:174) om identitetsbeteckning för juridiska personer m.fl.; det begreppet omfattar där enbart en del andra typer av enheter. års regeringsform ansågs inte vara en del av staten som juridisk person (se ovan avsnitt 3.2.1.). Sedan dualismen mellan konung och riksdag upphört genom regeringsform och regeringen ställts under , har skälen bakom uppfatt- ningen att skulle ha en fristående ställning i förhållande till staten som juridisk person försvagats. Tvärtom stämmer det bättre överens med regeringsform att upp- fatta staten som juridisk person så att den omfattar inte bara statsdepartementen och andra under regeringen lydande myndigheter (tidigare ”Kungl. Maj:t och Kronan”) utan allt som sorterar under . Detta innebär att bör uppfattas som en del av staten som juridisk person.355 För detta talar också att den delgivningsfråga som NJA 1959 s. 385 handlade om års regeringsform löstes genom en bestämmelse om delgiv- ning med staten,356 en bestämmelse som fick omfatta eftersom det inte fanns 350Anders , ”Några tankar om Lagrådets ställning” i m.fl. ), Ord och rätt. till , : , 2020, s. 97-110. 351Justitiekanslern, beslut, , dnr 8092-06-40. – , ”Staten som part i tvistemål” i Förvaltningsrättslig tidskrift 1992 s. 500-505. Se också SOU 1997:38 s. 17-18 (). 352SOU 2016:82 s. 59. 353Justitiekanslern, remissyttrande, dnr 7951-16-80. 354Konkurrensverket, ställningstagande 2018:1, . Se härtill också Högsta förvaltningsdomsto- lens dom i mål 4998-20. 355Dan Hanqvist, ”uppgifter och ställning” i Förvaltningsrättslig tidskrift 2005 s. 139-153 ssk. 356SOU 1994:136 s. 245-246, Maj:t till statschef och regering. Övergången års till regeringsform något ”praktiskt behov av att i delgivningshänseende göra skillnad mellan sådana statliga verk som lyder under Kungl. Maj:t och verk som hör under ”.357 Det som möjligen kan tala i annan riktning är tanken att civilrättsliga tvister mellan stat- liga myndigheter ska lösas genom att frågan hänskjuts till regeringen.358 Detta kan knappast anses möjligt om parterna i tvisten är en myndighet under och en myndighet under regeringen. Möjligen skulle man kunna uppfatta rättsläget så att tvister mellan just Riksban- ken och statliga myndigheter skulle kunna lösas genom domstol, trots att ingår i staten som juridisk person.359 Det torde inte ha betvivlats att Lagrådet, trots dess ställning som organ av sitt eget slag, är en del av staten som juridisk person. Enligt 12 kap. 4 § regeringsformen kan förvaltningsuppgifter överlämnas åt kommuner, åt andra juridiska personer och åt enskilda individer.