sou · H9B346 · 2021-06-17 00:00:00 — Polisen kan utreda mer avancerade brott, t.ex. brott som utreds under ledning av åklagare, i snabbförfarandet trots att dessa inte om- fattas av regleringen om snabbförfarande i förundersökningskungö- relsen (1947:948). Förutsättningarna för tingsrätten att handlägga brottmål i snabbförfarandet enligt förslaget om författningsregleringen i RB påverkas inte av bestämmelserna i förundersökningskungörel- sen. Om det inte är olämpligt är det alltså möjligt att också handlägga brottmål som avser mer avancerade brott i snabbförfarandet. Syftet med den föreslagna regleringen i RB är inte att domstolen i varje fall ska behöva göra en ingående lämplighetsprövning, utan den ska normalt sett kunna godta den märkning som ärendet har fått. Utformningen av bestämmelsen syftar också till att markera domstolarnas oberoende från de brottsbekämpande myndigheter och att domstolen precis som ska ha ett stort inflytande över hand- läggningen av brottmål. Någon ändring av hur försöksverksamheten fungerar avses inte med denna bestämmelse utan det övergripande syftet är att behålla den ordning som tillämpas i försöksverksamheten. Skyndsamhetskravet innebär inte några fasta tidsgränser eller frister utan att brottmål i snabbförfarandet ska avgöras skyndsamt. En ut- gångspunkt måste emellertid vara att tingsrätten prioriterar målen i snabbförfarandet framför andra mål som inte är brådskande eller ska behandlas med förtur. Fördelen ur handläggningssynpunkt med en skyndsam hantering är att tingsrätten inte bygger upp några balanser av mål vilket också underlättar den övriga verksamheten. Förutsätt- ningarna för tingsrätten att kunna avgöra målet skyndsamt avgörs i stor utsträckning av de åtgärder som sker under förundersökningen av polis och åklagare, dvs. i vilken utsträckning den misstänkte fått information om tillgänglighetsdelgivning och fått ett preliminärt be- sked om en huvudförhandlingstid i tingsrätten. I dessa fall har tings- rätten goda möjligheter att avgöra målet från den tidpunkt då den tilltalade delges stämning. De större tingsrätterna har i försöksverksamheten med snabbare lagföring t.ex. hållit huvudför- handlingar i snabbförfarandet minst en gång . Det kan vara svårt att motivera att de mindre tingsrätterna ska ha en sådan regelbunden- het om inflödet är begränsat. En utgångspunkt i det avseendet är emellertid att inga mål bör förläggas längre bort i tiden än vad som är rimligt. Det ska inte byggas upp några balanser i snabbförfarandet. Målsättningen för tingsrättens handläggning ska vara att brottmålet ska avgöras inom 2–från brottet. En ytterligare målsättning för handläggningen ska vara att huvudförhandling ska hållas från den tidpunkt då den tilltalade delgavs stämning. I de fall det i stället är aktuellt att avgöra målet utan huvudförhandling bör den tänkta huvudförhandlingstidpunkten i stället ersättas med en svarsfrist för slutföreläggande. Det finns inget särskilt skyndsamhetskrav i hovrätten för snabb- förfarandemål som överklagats från tingsrätt. Bestämmelsen innebär dock att hovrätten ska ge överklagade snabbförfarandemål företräde framför andra mål som inte är brådskande. De flesta brottmål som avgörs i tingsrätten omfattas av kravet på prövningstillstånd i hov- rätten. Hovrätten ska pröva frågor om prövningstillstånd så snart det kan ske. Behovet av en något skyndsammare handlägg- ning i hovrätten för snabbförfarandemål avser i första hand brottmål där prövningstillstånd har beviljats eller inte krävs. Bestämmelsen innehåller också en skyldighet för tingsrätten och andra myndigheter att regelbundet samverka i frågor om snabbförfar- andet. Med samverkan menas i detta fall den samverkan som sker på lokal nivå, dvs. mellan respektive tingsrätt, åklagarkammare och den lokala polisen. De frågor som samverkan ska handla om är bl.a. sam- ordning och planering av preliminära tider för huvudförhandling, former och rutiner för informationsutbyte vid begäran och beslut om offentlig försvarare, former och rutiner vid expediering av domar till i återkopplingssyfte och former och rutiner vid dokumentation om delgivningsuppgifter vid tillgänglighetsdelgiv- ning och förenklad delgivning. 30 kap. 4 § I paragrafen regleras förutsättningarna för domstolen att meddela en brottmålsdom trots att handläggningen hos domstolen ännu inte avslutats. Ändringen avser paragrafens andra mening som reglerar när deldom kan meddelas mot en och samma tilltalad trots att hand- läggningen av de övriga åtalen inte avslutats. Övervägandena finns i avsnitt 6.4. Den andra meningen i paragrafen ändras genom att kravet på att det inte ska finnas särskilda skäl mot deldom tas bort. att domstolen endast ska beakta om det är till fördel för målets hand- läggning att meddela deldom. I tidigare lagstiftningsärende har som exempel nämnts att det kan vara en fördel att dela upp lagföringen om ett vittne avseende en enskild åtalspunkt inte inställer sig men målet i övrigt kan avgöras eller att ytterligare åtal väcks mot den tilltalade men inte hinner delges honom eller henne före huvudförhandlingen (se bl.a. prop. 2013/14:170 s. 49). Faktorer som också ska beaktas vid bedömningen är intresset av en snabb lagföring. När kravet på att det inte ska finnas särskilda skäl mot deldom tas bort tydliggörs denna aspekt. Om en uppdelning av flera åtal kan leda till att flera åtal avgörs snabbare får det anses vara en fördel för målets handläggning. Om tidsvinsten endast är marginell, t.ex. någon vecka bör en uppdelning inte ske endast av det skälet. Huvudregeln är fortsättningsvis att en gemen- sam dom ska meddelas för en och samma tilltalad. Ändringen syftar till att deldom ska kunna meddelas i flera fall än tidigare när det är till fördel för målets handläggning att så sker. När kravet på särskilda skäl tas bort medför det att rätten inte längre ska beakta de påföljds- mässiga konsekvenserna för den tilltalade i samband med att deldom meddelas. I stället ska de ev. straffrättsliga konsekvenserna av uppdel- ningen beaktas vid straffmätningen vid den senare meddelade domen. 31 kap. 1 § Paragrafen reglerar återbetalningsskyldighet i brottmål. Ändringen avser sättet att beräkna kostnaden för provtagning och analys av blod, urin och saliv som avser den tilltalade och som har gjorts för utredning om brottet. Överväganden finns i avsnitt 9. Den tidigare regleringen innebar att beräkningen av återbetalnings- skyldigheten utgick från den faktiska kostnaden för provtagning och analys i varje enskilt fall. Det är nu möjligt att bestämma en särskild taxa som baserar sig på en schablon för kostnaden för provtagning och analys. Det innebär att den tilltalade i stället kan bli förpliktigad att återbetala ett förutbestämt belopp för kostnaden som inte är individuellt bestämt. Syftet med taxan är att fördela de kostnadsvaria- tioner som uppstår i provtagnings- och analysverksamhet på hela kollektivet. En förutsättning för det är dock att det beslutats om en sådan taxa av regeringen eller av den myndighet som regeringen be- stämt. Med taxan är det möjligt att t.ex. tillämpa en enhetlig avgift för blod, urin respektive saliv oberoende av vilken substans som analyseras. 33 kap. 6 § I paragrafens andra stycke regleras förenklad delgivning i brottmål. Övervägandena finns i avsnitt 4.3.2, 4.3.3 och 4.3.4. Tidsfristen för att delge stämningsansökan och andra handlingar i brottmål genom förenklad delgivning enligt paragrafen har förlängts till . Delgivning får även i fortsättningen inte ske på ett sätt som är olämpligt med hänsyn till omständigheterna i delgivningsärendet (4 § andra stycket delgivningslagen). Det kan enligt tidigare förarbeten vara olämpligt att använda förenklad delgivning om brottsmisstanken har ändrats sedan informationen delgavs. Det förhållandet att åtal har väckts i en annan tingsrätt än vad som framstod som troligt när infor- mationen delgavs bör däremot inte utgöra något hinder mot att an- vända förenklad delgivning. Ett exempel på en situation när det är olämpligt att använda förenklad delgivning är när den misstänkte har varit påverkad eller av annan anledning kan antas ha haft svårt att ta till sig innebörden av informationen om förenklad delgivning. (Se prop. 2009/10:237 s. 270 och prop. 2013/14:170 s. Förenklad delgivning får numera endast användas under inlednings- skedet av handläggningen av åtalet. Det innebär att tingsrätten efter inledningsskedet av handläggningen av åtalet på nytt måste delge den tilltalade information om förenklad delgivning för att förenklad del- givning ska kunna användas under tingsrättens fortsatta handläggning. Med begreppet handläggningen av åtalet inleds avses i första hand tings- rättens inledande försändelse till den tilltalade, vanligtvis stämning och kallelse till huvudförhandling. I vissa fall kan det dock vara nöd- vändigt att sända ytterligare handlingar till den tilltalade kort därefter. Syftet är därför inte att begränsa möjligheten att använda förenklad delgivning enligt bestämmelsen endast för den första försändelsen. För att den tilltalade under tingsrättens vidare handläggning ska kunna delges med förenklad delgivning krävs alltså att han eller hon på nytt får en sådan information. Sådan information kan på samma sätt som delges med förenklad delgivning vilket tar i anspråk. Det är därför möjligt, innan den tilltalade blivit delgiven informationen på nytt, att kontinuerlig använda förenklad delgivning. Det innebär att begreppet när handläggningen av åtalet inleds även omfattar efter- följande handlingar som skickas kort efter den inledande försändelsen. Tingsrätten har därför möjlighet att använda förenklad delgivning i brottmål i vart fall under från den tidpunkt då handläggningen av respektive åtal inleddes. Om målet kan avgöras inom en månad från åtals väckande, vilket t.ex. är möjligt för snabb- förfarandemål, finns det normalt sett inte något behov av att delge en ny information om förenklad delgivning. Något hinder mot att på nytt delge information om förenklad delgivning ändå finns dock inte. Eftersom flera åtal kan handläggas i ett enda mål är det möjligt att använda förenklad delgivning för varje åtal oavsett när själva målet har inletts. Det är möjligt att delge information om förenklad delgivning i brottmål också genom en ljud- och bildöverföring. Med det menas ett videosamtal eller motsvarande mellan den enskilde och befattnings- havaren som delger informationen. På samma sätt som vid ett person- ligt sammanträffande innebär förfarandet att risken för att den miss- tänkte missuppfattar vad förenklad delgivning innebär undanröjs. I paragrafens tredje stycke regleras vilka befattningshavare som får delge information om förenklad delgivning i brottmål. Kretsen av befattningshavare som får delge information om förenklad delgiv- ning har utvidgats till att också omfatta andra anställda, än de redan angivna befattningshavarna i bestämmelsen, vid en brottsbekämpande myndighet som myndigheten har utsett. En förutsättning är, som tidi- gare gällt andra anställda vid eller Ekobrottsmyn- digheten än polismän, att myndigheten i sin arbetsordning eller på annat sätt pekat ut vilka anställda som får delge information om för- enklad delgivning i brottmål enligt bestämmelsen (jfr prop. 2013/14:232 s. 31). Med begreppet brottsbekämpande myndighet menas bl.a. Polis- myndigheten, , , Kust- bevakningen, , och . Begreppet omfattar alltså även myndigheter som har blandade uppgifter, t.ex. . Möjligheten att delge information om förenklad del- givning i brottmål begränsas då till myndighetens brottsbekämpande verksamhet, t.ex. enligt lagen (1997:1024) om brotts- bekämpande verksamhet. Kretsen av befattningshavare som anges i bestämmelsen har också betydelse för förutsättningarna att lämna information om tillgäng- lighetsdelgivning enligt 33 kap. 6 b § RB och under vilka former en förklaring om godkännande av strafföreläggande får lämnas enligt 48 kap. 9 § andra stycket RB. 33 kap. 6 a § Paragrafen reglerar möjligheten till delgivning av information om att förenklad delgivning vid en talan om undanröjande av skyddstillsyn. Övervägandena finns i avsnitt 4.3.1. Bestämmelsen ger möjlighet att använda förenklad delgivning, på samma sätt som vid talan om undanröjande av skyddstillsyn, också vid talan om undanröjande av villkorlig dom. Förenklad delgivning i brottmål kan numera enligt bestämmelsen i 33 kap. 6 § RB användas av tingsrätten från det att infor- mationen delgavs. Detta gäller också den dömde i den nu aktuella bestämmelsen. I 33 kap. 6 § RB finns dock en begränsning som inne- bär att förenklad delgivning endast får användas när handläggningen av åtalet inleds. I ärenden om undanröjande av påföljd är förenklad delgivning i stället begränsad till när handläggningen av talan om undanröjande inleds. 33 kap. 6 b § Paragrafen är ny och reglerar i vilka fall tillgänglighetsdelgivning får användas enligt 52–55 §§ delgivningslagen. Övervägandena finns i avsnitt 3.5.3 och 3.5.4. Av 54 § delgivningslagen följer att tillgänglighetsdelgivning endast får användas i de fall som särskilt anges i lag. Den nu aktuella bestäm- melsen i första stycket avser därför att närmare ange de fall när tillgäng- lighetsdelgivning får användas. Som följer av föreslagna 25 § delgivningslagen kan information om förenklad delgivning delges med tillgänglighetsdelgivning. Om den tilltalade delges med tillgänglighetsdelgivning i tingsrätten kan såle- des en ny information om förenklad delgivning delges med samma delgivningssätt. Tillgänglighetsdelgivning får användas i brottmål för stämning och andra handlingar mot den tilltalade. Tillgänglighetsdelgivning får vidare användas för talan om undanröjande av villkorlig dom och skydds- tillsyn i mål enligt 27 kap. 6 § och 28 kap. 9 § BrB. Det är möjligt att använda tillgänglighetsdelgivning i brottmål och i mål enligt 27 kap. 6 § och 28 kap. 9 § BrB i tingsrätt, hovrätt och . Tillgänglighetsdelgivning får också användas under förundersök- ningen när polisen och andra brottsutredande myndigheter delger den misstänkte en s.k. slutunderrättelse enligt 23 kap. 18 a § första stycket RB. I andra stycket anges att information om tillgänglighetsdelgivning får lämnas av de befattningshavare som följer av 33 kap. 6 § tredje stycket RB som reglerar förenklad delgivning i brottmål. Den krets som får lämna information om tillgänglighetsdelgivning och delge information om förenklad delgivning i brottmål blir densamma. Information om tillgänglighetsdelgivning får, utöver den krets som anges i 33 kap. 6 § tredje stycket RB, beträffande handlingar i mål enligt 27 kap. 6 § och 28 kap. 9 § BrB också lämnas av en anställd inom med anledning av myndighetens beslut att begära att åklagare för talan om att påföljden ska undanröjas. Regleringen har samma konstruktion som bestämmelsen i 33 kap. 6 a § RB vilket inne- bär att förutsättningarna för förenklad delgivning och tillgänglig- hetsdelgivning blir desamma. 45 kap. 3 § I paragrafen regleras förutsättningarna för domstolen att lägga sam- man eller dela upp handläggningen av flera åtal i en rättegång. Änd- ringen avser andra meningen i första stycket som reglerar möjligheten att dela upp handläggningen för en och samma tilltalad. Övervägan- dena finns i avsnitt 6.4. Den andra meningen i paragrafens första stycket ändras genom att kravet på att det inte ska finnas särskilda skäl mot att handlägga åtalen var för sig tas bort. Det innebär att domstolen endast ska beakta om det är till fördel för målets handläggning att dela upp handlägg- ningen. Bedömningen ska göras på samma sätt som om deldom med- delas mot en och samma tilltalad (se kommentaren till 30 kap. 4 §). 48 kap. 2 § Paragrafens tredje stycke reglerar förutsättningar att låta särskild rättsverkan som följer av ett brott omfattas av ett föreläggande av ord- ningsbot eller ett strafföreläggande. Övervägandena finns i avsnitt 9. En sådan rättsverkan avser provtagning och analys av blod, urin och saliv. Ändringen innebär att det görs en uttrycklig hänvisning till bestämmelsen i 31 kap. 1 § RB vilket betyder att det på samma sätt som i domstol blir möjligt att ålägga den misstänkte att betala en kostnad som baserar sig på en schablon i stället för en individuell bestämd kostnad (se kommentaren till 31 kap. 1 §). 48 kap. 2 a § Paragrafen är ny. Övervägandena finns i avsnitt 5.6.4. Bestämmelsen reglerar möjligheten för åklagaren att utfärda ett strafföreläggande och fatta beslut om ett villkorat åtals- beslut. Åtalsbeslutet ska verkställas först om strafföreläggandet inte godkänns inom den fastställda tiden genom att stämning eller stäm- ningsansökan ges in till rätten. Verkställandet av åklagarens åtalsbeslut är alltså villkorat av att strafföreläggande inte godkänns. När fristen att godkänna strafföreläggandet gått ut utan att det godkänts ska åtals- beslutet verkställas genom att stämning eller stämningsansökan ges in till rätten. På samma sätt som gällt tidigare anses ett åtal väckt enligt 45 kap. 1 § RB först när stämningsansökan kommit in till rätten. Den brottslighet som omfattas av strafföreläggandet och åtalsbeslutet ska vara densamma. Om det inträder nya omständigheter efter att strafföre- läggandet har utfärdats men innan åtalsbeslutet verkställts finns dock inget hinder för åklagaren att ompröva sitt tidigare beslut. Åtals- beslutet ska dock verkställas om åklagaren inte ändrar eller fattar ett nytt handläggningsbeslut. 48 kap. 3 § Paragrafens första stycke reglerar hindret mot två parallella straff- processuella förfaranden (se NJA II 1966 s. 430, se också 48 kap. 12 § RB). Övervägandena finns i avsnitt 5.6.4. En ny bestämmelse införs i 48 kap. 2 a § RB som möjliggör att åklagaren fattar ett åtalsbeslut och utfärdar ett strafföre- läggande. Verkställandet av åtalsbeslutet avvaktas visserligen till dess strafföreläggandefrågan är slutligt avgjord men det bedöms nödvän- digt med en följdändring i 3 § för att möjliggöra dessa till viss del parallella förfaranden. 48 kap. 4 § I paragrafens andra stycke regleras möjlighet att utfärda strafföre- läggande med villkorlig dom. Övervägandena finns i avsnitt 5.6.3. Strafföreläggande med villkorlig dom med eller utan böter får utfärdas då det är sannolikt att rätten skulle döma till sådan påföljd. Syftet med ändringen är att sådana strafförelägganden ska kunna ut- färdas i något fler fall . Med en lydelse som innebär att det ska vara sannolikt ställs kravet fortfarande högt. Som exempel kan nämnas när påföljden för ett begånget brott inte kan stanna vid böter men skälen för fängelse är inte särskilt starka. Om personen är straf- fad men brottsligheten ligger långt tillbaka i tiden ska det vara möjligt att ändå överväga ett strafföreläggande med villkor- lig dom. Ett annat exempel är när ett begånget brott endast med viss styrka talar för fängelse, t.ex. lindriga eller särpräglade former av grovt rattfylleri, vapenbrott, narkotikabrott, bokföringsbrott och skatte- brott. Det kan också finnas situationer med andra tänkbara påföljds- alternativ men där villkorlig dom framstår som den mest sannolika. Liksom tidigare gäller att brottslighetens art eller straffvärde eller gärningspersonens återfall i brott i vissa fall hindrar användandet av villkorlig dom. När möjligheten att utfärda strafföreläggande med villkorlig dom infördes påpekades i lagstiftningsärendet att det finns ett värde i att den misstänkte möter en myndighetsperson i samband med lagföringen för att inskärpa allvaret i samhällets reaktion och för att öka respek- ten för avgörandet och rättssystemet (se prop. 1996/97:8 s. 13). Detta ställningstagande har dock inte kommit till uttryck själva i lagtexten (se också bet. 1996/97:JuU4). Med hänsyn till de möjligheter som finns att avgöra brottmål i domstol i den tilltalades utevaro och i vissa fall utan huvudförhandling är det inte längre påkallat med ett påbud om ett sammanträffande mellan den misstänkte och åklag- Strafföreläggande med villkorlig dom ska därför kunna hanteras på samma sätt som vanliga strafföreläggande med böter. 48 kap. 5 § I paragrafen regleras när det föreligger hinder mot att utfärda straff- föreläggande. Övervägandena finns i avsnitt 5.6.1. Det tidigare förbudet att utfärda strafföreläggande om i föreläg- gandet inte togs upp alla brott av den misstänkte, vilka enligt åklag- arens vetskap förelåg till bedömning har tagits bort. Det innebär att annan brottslighet som den misstänkte är misstänkt för inte påverkar förutsättningarna för att utfärda strafföreläggande. Inte heller påverkar redan väckta åtal mot den misstänkte förutsättningarna att utfärda strafföreläggande. 48 kap. 7 § Paragrafen reglerar vilken information den misstänkte ska få i ett strafföreläggande. Ändringen har samband med den införda möjlig- heten att fatta villkorade åtalsbeslut enligt 48 kap. 2 a § RB. Om åklagaren fattat ett villkorat åtalsbeslut och utfärdat ett strafföreläggande ska den misstänkte upplysas om att stämning eller stämningsansökan kommer ges in till rätten efter utgången av före- läggandets godkännandefrist. 48 kap. 8 § Paragrafen reglerar hur den misstänkte ska få information om ett utfärdat strafföreläggande. Ändringen innebär ett förtydligande om att det är möjligt att lämna ett sådant besked på elektronisk väg. Det innebär att någon särskild lämplighetsbedömning inte behöver göras för att skicka ett sådant besked på elektronisk väg. 48 kap. 9 § I paragrafen regleras sättet och formen för att godkänna strafföre- lägganden. Övervägandena finns i avsnitt 5.6.6. Enligt paragrafens andra stycke är det möjligt att godkänna strafföreläggande elektroniskt med en sådan avancerad elek- tronisk underskrift som avses i artikel 3 i och rådets förordning (EU) nr 910/2014, i den ursprungliga lydelsen. Änd- ringen möjliggör att ett godkännande och också ett förhands- godkännande enligt 48 kap. 10 § RB, på samma sätt som gäller för föreläggande av ordningsbot enligt 48 kap. 17 § andra stycket RB, kan skrivas under med en enklare form av elektronisk signatur om det sker i närvaro av en befattningshavare som anges i 33 kap. 6 § tredje stycket, t.ex. en polisman eller åklagare. 48 kap. 10 § Paragrafen reglerar möjligheten för den misstänkte att i förväg god- känna ett strafföreläggande som kan komma att utfärdas. Överväg- andena finns i avsnitt 5.6.2. Den tidigare fullmaktskonstruktionen avskaffas och ersätts med ett förhandsgodkännandeförfarande. Precis som tidigare gällt för strafföreläggandefullmakter är det inte möjligt att lämna ett förhands- godkännande av strafföreläggande som avser villkorlig dom. I första stycket regleras att godkännandet ska vara skriftligt. Med skriftligt menas i detta avseende att det, förutom att använda papper och penna, också ska vara möjligt att lämna ett godkännande elektro- niskt. Möjligheterna att lämna ett förhandsgodkännande för strafföre- läggande elektroniskt behandlas i 48 kap. 9 § RB. De uppgifter som anges i ett förhandsgodkännande ska i tillämp- liga delar vara desamma som ska anges i en fullmakt, dvs. upp- gift om brottet med en beskrivning av brottets art, tiden och platsen för brottet samt uppgift om den högsta bötespåföljd, den särskilda rättsverkan och det enskilda anspråk som den misstänkte är villig att godta. Precis som tidigare utgör förhandsgodkännandet den yttersta ramen för vad som kan ligga till grund för strafföreläggandet. Syftet med att ange bötesbeloppet och övriga delar som särskild rättsver- kan och enskilt anspråk är att det ska vara möjligt för den misstänkte att överblicka konsekvenserna av sitt förhandsgodkännande (jfr NJA II 1968 s. 760). Som krävs uppgift om brottet och dess art. Det är dock inte nödvändigt att beskriva brottet på samma sätt som i t.ex. en gärningsbeskrivning utan brottet kan beskrivas mer summariskt. Det får emellertid inte råda någon tvekan om vilken gärning den misstänkte erkänner eller vad erkännandet omfattar.