sou · H9B355 · 2021-07-01 00:00:00 — Utgifter för sådan verksamhet får bara dras av om de över- stiger den skattefria gränsvärdet om , se 9 kap. 6 § IL. En fysisk person ska normalt lämna en inkomstdeklaration. Reglerna om detta finns i 30 kap. skatteförfarandelagen (2011:1244), förkortad SFL. För en fysisk person gäller enligt 30 kap. 1 § SFL att deklaration ska lämnas om intäkterna i inkomstslagen tjänst och näringsverk- samhet har uppgått till sammanlagt av prisbas- beloppet under beskattningsåret (). Deklara- tionsskyldigheten kan dock utlösas av andra kriterier, till exempel att intäkterna i inkomstslaget kapital överstiger , och skyldig- heten omfattar då alla inkomster som den fysiska personen har haft . Inkomstdeklaration för fysiska personer lämnas en gång , året efter utgången av beskattningsåret, 32 kap. 1 § SFL. En inkomstdeklaration ska bland annat innehålla nödvändiga identifikationsuppgifter, uppgifter om de intäktsposter och kostnads- poster som ska hänföras till respektive inkomstslag samt de uppgif- ter som behövs för beräkning av pensionsgrundande inkomst. Enskilda näringsidkare ska tillsammans med inkomstdeklaratio- nen lämna blankett NE. Blanketten består av två sidor med uppgifter om verksamhetens ekonomiska ställning. På första sidan lämnas upp- gifter om posterna i balans- och resultaträkningen för det aktuella året. Uppgifterna hämtas från det årsbokslut eller förenklade årsbok- slut som näringsidkaren har upprättat. På andra sidan gör närings- idkaren skattemässiga justeringar av det bokförda resultatet och läm- nar också vissa övriga upplysningar. Blanketten kan numera lämnas digitalt, under förutsättning att näringsidkaren har e-legitimation. Årsredovisningen, årsbokslutet eller det förenklade årsbokslutet behöver inte lämnas till . Gällande rätt och internationell jämförelse På arbets- och näringsinkomster betalas och statlig in- komstskatt samt socialavgifter. Socialavgifterna finansierar de sociala trygghetssystemen och de betalas i form av arbetsgivaravgifter eller egenavgifter. Arbetsgivaravgifter betalas av den som betalar ut av- giftspliktig ersättning för arbete, till exempel arbetsgivare och upp- dragstagare. Egenavgifter betalas av enskilda näringsidkare och del- ägare i handelsbolag som har avgiftspliktig inkomst. I normalfallet, till exempel för en enskild näringsidkare som är godkänd för F-skatt, är reglerna relativt klara och enkla att följa. I mer udda partskonstel- lationer är det dock inte helt enkelt att förstå vem som ska betala socialavgifter, och i dessa situationer får regelverket karaktäriseras som snårigt. Den svenska socialförsäkringen är i huvudsak indelad i bosättnings- baserade förmåner och arbetsbaserade förmåner, 4 kap. 2 § social- försäkringsbalken (2010:110). För att ha rätt till ersättning från den arbetsbaserade försäkringsgrenen krävs normalt att personen har eller har haft inkomster från arbete i . Bosättning i är dock inte ett villkor. Exempel på arbetsbaserade förmåner är sjuk- penning, föräldrapenning, inkomstrelaterad sjukersättning och akti- vitetsersättning, arbetsskadeersättning samt inkomstgrundad ålders- pension, se 6 kap. 6 § socialförsäkringsbalken. Ersättningar för arbete eller inkomster från arbete i ger således rätt till arbetsbaserade förmåner. Socialavgifterna ska främst finansiera dessa förmåner varför sådana ersättningar och inkomster också utgör underlag för socialavgifter. Det som är avgörande för skyldigheten att betala socialavgifter är att arbetet har utförts i . Var mottagaren är bosatt saknar betydelse. Med arbete i menas förvärvsarbete i verksamhet här i landet, 1 kap. 6 § första stycket socialavgiftslagen (2000:980), förkortad . Av andra stycket samma paragraf framgår att näringsverksamhet som bedrivs av en fysisk per- son från ett fast driftställe i anses som verksamhet bedriven här i landet. Fast driftställe definieras i 2 kap. 29 § IL som en stadig- varande plats för affärsverksamhet varifrån verksamheten helt eller delvis bedrivs. Regeln innebär att om en företagare bedriver närings- verksamhet och har ett fast driftställe här och inom ramen för denna verksamhet också utför arbete utomlands, ska personen betala egen- avgifter även för ersättningar avseende den del av verksamheten som Gällande rätt och internationell jämförelse En självständig näringsverksamhet som bedrivs utomlands räknas dock inte som arbete i och inkomsterna därifrån ska därför inte vara underlag för egenavgifter. En fysisk person som har avgiftspliktig inkomst av arbete i ska betala egenavgifter, 3 kap. 1 och 2 §§ . Egenavgifter ska ock- så betalas på inkomst från arbete i utlandet om den fysiska personen när arbetet utfördes omfattades av svensk socialförsäkring enligt eller enligt avtal med andra stater. Som avgiftspliktig in- komst räknas i första hand överskott av näringsverksamhet om den som har inkomsten har arbetat i verksamheten i inte oväsentlig om- fattning, 3 kap. 3 § . Det ska således vara fråga om inkomst från en aktiv näringsverksamhet, jämför motsvarande formulering i 2 kap. 23 § första stycket IL. Om näringsverksamheten inte är aktiv är den i stället passiv, 2 kap. 23 § andra stycket IL. En näringsidkare som bedriver passiv näringsverksamhet betalar inte egenavgifter. Inkomsten är i stället underlag för särskild löneskatt på vissa förvärvsinkomster. Om den bedrivna verksamheten inte uppfyller näringskriterierna på grund av att den bedöms sakna vinstsyfte ska inkomsten beskattas som inkomst från hobbyverksamhet i inkomstslaget tjänst. Ett över- skott i en sådan verksamhet är underlag för egenavgifter, 3 kap. 4 § . Även inkomster från tillfälligt bedriven konstnärlig eller veten- skaplig verksamhet beskattas i inkomstslaget tjänst. Om en sådan verksamhet har bedrivits självständigt, dvs. inte på uppdrag åt någon annan, blir också dessa inkomster underlag för egenavgifter. Egenavgifter ska i vissa fall betalas också på annan ersättning för arbete som har utförts åt en fysisk person. Det gäller för sådan er- sättning som ska tas upp i inkomstslaget tjänst och som är undan- tagen från arbetsgivaravgifter, 3 kap. 5 § . Undantagen från arbets- givaravgifter på ersättning som utges av en fysisk person finns i 2 kap. 6 och 7 §§ . Bestämmelserna innebär att mottagaren ska betala egenavgifter om betalningen inte utgör utgift i en av utbetala- ren bedriven näringsverksamhet och det kan antas att den samman- lagda avgiftspliktiga ersättningen från utbetalaren till mottagaren kommer att understiga , 2 kap. 6 och 7 §§ SAL.2 Undantaget är dispositivt varför parterna kan komma överens 2Undantaget från arbetsgivaravgifter gäller dock inte för ersättningar som en privatperson be- talar ut till en förmyndare, god man eller förvaltare. Gällande rätt och internationell jämförelse om att utbetalaren ska betala arbetsgivaravgifter även vid låga ersätt- ningsnivåer.3 Den som är godkänd för F-skatt ska betala egenavgifter på löner, arvoden, förmåner och andra ersättningar för arbete, 3 kap. 8 § . Denna bestämmelse är ett undantag från huvudregeln om att den som ger ut ersättning för arbete ska betala arbetsgivaravgifter. Arbets- givaravgifter ska inte betalas om mottagaren är godkänd för F-skatt när ersättningen bestäms eller när den betalas ut, 2 kap. 5 § . Den som ger ut ersättning för arbete till en mottagare som inte är god- känd för F-skatt ska normalt betala arbetsgivaravgifter.4 Skyldigheten att betala arbetsgivaravgifter gäller således även om ersättningen in- går i en näringsverksamhet som mottagaren bedriver om mottagaren inte är godkänd för F-skatt. Därför finns det en bestämmelse i kapit- let om egenavgifter som anger att sådana avgifter inte ska betalas på ersättning för arbete som för mottagaren är inkomst i näringsverk- samhet när utgivaren är skyldig att betala arbetsgivaravgifter, 3 kap. 11 § . För en person som bedriver näringsverksamhet men som inte är godkänd för F-skatt gäller således att egenavgifter inte ska betalas på den del av överskottet som kommer från ersättningar för arbete åt andra. I stället betalar utgivarna arbetsgivaravgifter. Perso- nen ska dock betala egenavgifter på den övriga delen av överskottet i verksamheten. Det kan exempelvis röra sig om inkomster från för- säljning av varor, hyresinkomster och ränteinkomster. Egenavgifter ska inte betalas om avgiftsunderlaget understiger , 3 kap. 14 § . Det gäller oavsett vilket inkomstslag som ersättningen är hänförlig till. I inkomstslaget tjänst gäller också att ersättning är avgiftsfri om den understiger från en och samma utbetalare , 3 kap. 9 § . En fysisk person kan alltså ta upp flera mindre ersättningar från olika utbetalare i in- komstslaget tjänst som tillsammans överstiger , men som ändå är avgiftsfria. Denna beloppsgräns gäller inte i inkomstslaget näringsverksamhet utan där läggs alla ersättningar ihop till ett avgifts- underlag. Underlaget för egenavgifter är normalt nettoinkomsten i verksam- heten enligt beslutet om slutlig skatt för den avgiftsskyldige, 3 kap. 12 § första stycket 1 . Ett underskott i en näringsverksamhet får 3Ett sådan överenskommelse kan dock inte ingås om mottagaren är godkänd för F-skatt utan villkor. 4Förutsatt att ersättningen uppgår till , 2 kap. 14 § . Gällande rätt och internationell jämförelse inte minska ett överskott i en annan näringsverksamhet vid beräk- ningen av egenavgifter, andra stycket nämnda paragraf. Det innebär till exempel att en fysisk person som har ett underskott från en andel i ett handelsbolag inte får minska avgiftsunderlaget från en bedriven enskild näringsverksamhet som går med överskott. Sammanlagda egenavgifter inklusive allmän löneavgift uppgår till av avgiftsunderlaget. Följande delavgifter ingår en- ligt 3 kap. 13 § och 3 § lagen (1994:1920) om allmän löneavgift: Allmän löneavgift berättigar inte till några förmåner och är således ingen socialavgift utan en skatt. Eftersom den beräknas på samma underlag och betalas på samma sätt som egenavgifterna brukar den emellertid räknas till dessa avgifter. Vissa grupper har nedsatta egenavgifter. Ålderspensionsavgiften måste emellertid alltid betalas eftersom pensionssystemets långsiktiga finansiella hållbarhet bygger på principen att varje intjänad pensions- rättighet ska motsvaras av inbetald avgift. Den som vid ingången av beskattningsåret har fyllt ska bara betala ålderspensionsavgif- ten om , 3 kap. 15 § . Även den som inte har fyllt ska i vissa fall bara betala ålderspensionsavgift. Det gäller för personer som under hela beskattningsåret har haft hel ålderspension eller som under någon del av beskattningsåret har haft hel sjukersätt- ning eller hel aktivitetsersättning, 3 kap. 16 § . Den som betalar fulla egenavgifter och som har avgiftspliktig in- komst av näringsverksamhet som överstiger får göra avdrag från avgifterna av avgiftsunderlaget, 3 kap. 18 § . Om avgiftsunderlaget överstiger beloppsgränsen får av- draget beräknas på hela underlaget. Avdraget får dock högst uppgå till och får aldrig medföra att avgifterna under- Gällande rätt och internationell jämförelse stiger ålderspensionsavgiften om . Reglerna syftar till att sänka kostnaderna och stärka likviditeten hos de mindre före- tagen, men avdraget får göras av alla företagare oavsett storleken på verksamheten. Vid inkomstbeskattningen får avdrag för egenavgifter först göras när de är debiterade, 16 kap. 29 § IL. Det innebär att avdraget nor- malt får göras beskattningsåret som avgifterna avser. För att förbättra matchningen får ett schabloniserat avdrag göras för det aktuella beskattningsåret. Schablonavdraget ska återföras det kom- mande beskattningsåret, när de slutligt debiterade avgifterna dras av. För den som betalar fulla egenavgifter är schablonavdraget 25 pro- cent, 16 kap. 30 § andra stycket IL. Den som har nedsatta egenavgif- ter ska göra ett lägre schablonavdrag. Mervärdesskatt är en omsättningsskatt på värdet av varor och tjäns- ter som tas ut i varje led i omsättningskedjan. Köpare som bedriver mervärdesskattepliktig verksamhet har normalt avdragsrätt för den skatt som betalas. Mervärdesskatt betalas alltså in i varje led, men belastar indirekt i sin helhet den slutliga konsumenten. Regler om mervärdesskatt finns i mervärdesskattelagen (1994:200), förkortad ML. Bestämmelserna om mervärdesskatt är i hög grad harmoniserade inom EU och de svenska reglerna baseras på rådets direktiv /112/EG av om ett gemensamt system för mervärdesskatt (mervärdesskattedirektivet). Skatteplikten för mervärdesskatt är generell, såtillvida att all om- sättning av varor och tjänster i en beskattningsbar persons ekono- miska verksamhet är skattepliktig om den inte är särskilt undantagen från skatteplikt. Begreppen beskattningsbar person och ekonomisk verksamhet är centrala för omfattningen av skatteplikten och de definieras i 4 kap. 1 § ML. Med beskattningsbar person avses den som, oavsett på vilken plats, självständigt bedriver en ekonomisk verksam- het, oberoende av dess syfte eller resultat. Anställda och andra per- soner anses inte bedriva verksamhet självständigt i den mån de är bundna till en arbetsgivare av ett anställningsavtal eller liknande för- hållande. Det som är avgörande för bedömningen av om någon är be- skattningsbar person är att denne självständigt bedriver ekonomisk Gällande rätt och internationell jämförelse verksamhet och också agerar i egenskap av beskattningsbar person, dvs. inte som privatperson eller slutkonsument (prop. 2012/13:124 s. 66). Med ekonomisk verksamhet avses varje verksamhet som be- drivs av en producent, en handlare eller en tjänsteleverantör, inklusive gruvdrift och jordbruksverksamhet samt verksamheter inom fria och därmed likställda yrken. Utnyttjande av materiella eller immateriella tillgångar i syfte att fortlöpande få intäkter ska särskilt betraktas som ekonomisk verksamhet. Den uppräkning av verksamheter som finns i paragrafen är inte uttömmande. För att avgöra om ekonomisk verk- samhet föreligger ska det göras en bedömning av samtliga omstän- digheter i det enskilda fallet. Exempel på omständigheter som talar för att ekonomisk verksamhet föreligger är att det finns affärsplan, ekonomiska kalkyler, bokföring, att särskilda lokaler hyrts och att marknadsföring görs eller planeras (prop. 2012/13:124 s. 79). Försäljning av varor eller tjänster som bara görs vid enstaka till- fällen utgör normalt inte ekonomisk verksamhet. Det finns dock inte någon uttrycklig beloppsgräns för när omsättningen är så stor att det blir en ekonomisk verksamhet. En verksamhet kan därmed anses som en ekonomisk verksamhet oberoende av omsättningens storlek. Enligt mervärdesskattedirektivet får medlemsstaterna införa sär- skilda regler för att förenkla för små företag. Om svårigheter vid tillämpningen av de normala mervärdesskattereglerna kan tänkas upp- stå för små företag, på grund av dessas verksamhet eller struktur, får schablonregler för påförande och uppbörd av skatten införas. Reg- lerna får dock inte leda till en minskning av skatten (artikel 281). Direktivet medger även att små företag med en omsättning som understiger ett visst angivet belopp befrias från skyldigheten att redovisa och betala mervärdesskatt (artiklarna 282–292). har infört sådana regler för beskattningsbara personer som bedriver en ekonomisk verksamhet där omsättningen exklusive mervärdesskatt uppgår till högst , se 9 d kap. Skattebefrielsen gäller under förutsättning att omsättningen inte heller har överstigit under de två närmast föregående beskattningsåren. Syftet med beloppsgränsen är att förenkla för småföretag som till exem- pel mikroproducenter av förnybar el (prop. 2016/17:1 s. 396–409). Dessa företag slipper då administrationen med att redovisa mer- värdesskatt på sin begränsade försäljning och sina inköp. Det är noterbart att regler där företag med en omsättning som inte överstiger ett visst belopp frivilligt kan undantas från mer- Gällande rätt och internationell jämförelse värdesskattesystemet är mycket vanliga bland EU:s medlemsstater (Deloitte 2017). har den lägsta omsättningsgränsen av samt- liga medlemsstater. Generellt ligger gränsen på (se avsnitt 3.5). I sammanhanget kan nämnas att har utvär- derat de befintliga reglerna om skattebefrielse för företag med låg omsättning (2021). Av rapporten framgår att betydligt färre företag valde att bli befriade från mervärdesskatt jämfört med den uppskattning som gjordes när reglerna infördes. Endast en procent av företagen som hade en omsättning under gränsen för skatteplikt har ansökt om befrielse. Bland nystartade företag var genomslaget något större. Ett syfte med befrielsen var att minska de administrativa kostnaderna för små företag och för . Rapportförfattarna menar att det är tveksamt om det syftet uppnåtts eftersom så få före- tag nyttjat möjligheten, och menar att reglerna inklusive belopps- gränsen därför skulle behöva ses över. Den offentligfinansiella kost- naden för reformen har emellertid också blivit betydligt lägre än beräknat, på grund av att relativt få företag utnyttjat möjligheten att bli skattebefriade. Huvudregeln är att redovisning av mervärdesskatt sker i takt med den löpande bokföringen enligt god redovisningssed, 13 kap. 6 § ML. Vad som är god redovisningssed beror på vilket redovisningsregel- verk som gäller för verksamheten. De som upprättar förenklat års- bokslut får använda kontantmetoden för redovisning av mervärdes- skatt, 13 kap. 8 § ML. Den som ska betala mervärdesskatt ska lämna en mervärdesskatte- deklaration för varje redovisningsperiod enligt bestämmelserna i 26 kap. SFL. Det finns tre olika redovisningsperioder: kalender- månad, kalenderkvartal och beskattningsår. Redovisningsperioden kalendermånad ska användas om inte bestämmelserna om förlängd redovisningsperiod, dvs. kalenderkvartal eller beskattningsår, är tillämpliga, 26 kap. 10 § SFL. Av 26 kap. 11 § SFL följer att redovis- ningsperioden kalenderkvartal ska användas om beskattningsunder- laget för mervärdesskatt sammanlagt beräknas uppgå till men högst för beskattningsåret. Om beskattningsunderlaget sammanlagt beräknas uppgå till högst , ska redovisningsperioden vara ett beskattningsår. kan dock besluta om kortare redovisningsperiod än vad Gällande rätt och internationell jämförelse som följer av beskattningsunderlagets storlek om den deklarations- skyldige begär det eller om det finns särskilda skäl, 26 kap. 13 § SFL. Det är inte längre möjligt att redovisa mervärdesskatt i inkomst- deklarationen. Redovisningen sker alltid i en mervärdesskattedekla- ration, oavsett vilken redovisningsperiod som gäller. Det finns även särskilda regler i mervärdesskattehänseende om hur en faktura ska se ut och när den ska upprättas, se 11 och 11 a kap. I 11 kap. 9 § ML finns regler om faktura i förenklad form som får tillämpas bland annat om fakturans totalbelopp understiger 4 000 kro- nor. I normalfallet ställs dock inte något krav på utfärdande av faktura vid omsättning till privatpersoner. Med hänsyn till att utredningens direktiv särskilt lyfter fram del- ningsekonomin bör det framhållas att kommissionen enligt sin hand- lingsplan för mervärdesskatten har som avsikt att på grund av den framväxande plattformsekonomin ändra i mervärdesskattedirektivet (Europeiska kommissionen 2020). I handlingsplanen anges följande vad gäller åtgärder som ska vidtas 2022/2023: Anpassa regelverket för mervärdesskatt till plattformsekonomin. Den snabba utvecklingen av plattformsekonomin ger upphov till frågor när det gäller mervärdesbeskattningen av transaktioner mellan användare som möjliggörs av plattformar (är de personer som erbjuder tjänster eller varor på plattformarna skyldiga att betala mervärdesskatt eller inte?) och av de tjänster som erbjuds av plattformarna (vad är det för slag av tjänst?). Kommissionen kommer att lägga fram ett lagstiftningsförslag om änd- ring av momsdirektivet, i syfte att ge de berörda aktörerna klarhet och rättslig säkerhet. Det kommer även att undersökas vilken roll plattformarna kunde ha i att hjälpa till att säkerställa uppbörden av skatten. 3.4Svenska företags regelbörda i en internationell jämförelse Det finns ett antal undersökningar och index som jämför förutsätt- ningar för företagande eller regelbörda mellan olika länder. Världs- bankens Doing Business index är en av de mest använda och väger samman olika aspekter som påverkar möjligheterna att starta och driva företag i olika länder (2020). ligger på tionde plats i den globala rankingen, och på femte plats i , efter , , och . Gällande rätt och internationell jämförelse Det index som mäter hur enkelt det är att betala skatt i olika län- der visar att i en internationell jämförelse också har en låg administrativ börda av skattesystemet. Exempelvis tar det förhål- landevis lite tid att betala in skatter i relativt andra länder, och skatt betalas in vid relativt få tillfällen. Samtliga nordiska länder ligger bra till i skattningen av administrativ börda, följda av anglo- saxiska länder. , och länder med en historia som franska kolonier, har generellt sett högst regelbörda. Gällande nivån på beskattningen utmärker sig och andra nordiska länder i indexet genom ett generellt sett högt skatteuttag och höga marginalskatter för företagare. Nivån på företagande, mätt som antalet nystartade företag per invånare, är högst i anglosaxiska länder. Dessa länder har generellt sett också en lägre nivå på beskatt- ningen överlag. Även i andra internationella jämförelser av företagsklimat eller möjligheter att driva företag ligger bra till. I har legat kring plats 6–7 (World economic forum 2018). Även i (2018) rankning av företagsklimat har hört till de fem främst placerade länderna globalt och låg på första plats . Detta utgångsläge innebär att möjligheterna att göra kraftiga för- enklingar av de generella skattereglerna är mer begränsade i och andra nordiska länder, eftersom de stora regelförenklingarna redan är gjorda. Exempelvis är en stor del av hanteringen av skatter digitaliserad. Flera av de länder som har mycket låga administrativa kostnader i mätning tar inte ut exempelvis mervärdes- skatt, bolagsskatt eller skatt på kapitalinkomster. Det utesluter dock inte att det kan finnas andra aspekter i andra länders skattesystem som kan tillämpas även i . Flera länder har infört frivilliga undantag från mervärdesskatte- plikt eller inslag av schabloniserade inkomstskatteregler för att under- lätta för mindre företag. Eftersom större företag generellt sett har större möjligheter att hantera komplicerade regelverk kan system där samma skatteregler gäller alla företag, i princip oavsett storlek, göra att skattereglerna för de minsta företagen blir onödigt komplicerade. Gällande rätt och internationell jämförelse 3.5Jämförelse av olika staters skattelagstiftning I detta avsnitt görs en genomgång av vissa andra länders system med inslag av schablonbeskattning. Länderna har valts ut på grundval av vilka som nämns i direktiven och i utredningar och rapporter som jag tagit del av (SOU 2017:26 s. 230–245 och Krassén 2020). Jag har även valt att studera några länder vars skattelagstiftning är utformad på ett liknande sätt som den svenska samt länder som har ungefär motsvarande ekonomiska förutsättningar som . De länder som plockats ut för en genomgång är , , , , , , , , och . Jag har enbart tittat på särskilda schabloniserade in- komst- och mervärdesskatteregler som riktar sig till mindre företag samt särskilda regler riktade mot aktörerna i plattformsekonomin. Faktainhämtningen har i huvudsak skett genom den databas över olika länders skattesystem som tagits fram av IBFD (International of fiscal documentation). Informationen avser rättsläget i de olika länderna . I vissa fall har informationen i databasen inte varit tillräcklig. Upp- gifter har då inhämtats via engelskspråkiga webbsidor tillhörande bland annat regering, departement eller skattemyndigheter i de aktuella länderna, eller från webbsidor tillhörande internationellt verksamma redovisningsbyråer. IBFD:s databas innehåller endast fakta om hur regelsystemet ser ut i de olika länderna.