sou · H9B317 · 2021-03-31 00:00:00 — 1994/95:17 s. 70). Det ska även nämnas att en enskild näringsidkare som berörs av marknadsföringen eller en sammanslut- ning av näringsidkare har subsidiär talerätt när det gäller talan om marknadsstörningsavgift (48 § andra stycket MFL). De skäl som ligger till grund för den subsidiära talerätten i MFL synes vara att det kan finnas överträdelser som främst angår närings- idkarintressen, vilket stämmer mindre väl överens med KO:s uppgift att i första hand ta till vara konsumentintresset (se prop. 1994/95:123 s. 134). Utredningen bedömer att det kan finnas ett generellt när- ingsidkarintresse även i frågor om sanktionsavgift enligt AVLK. Det bör därför införas en subsidiär talerätt för en sammanslutning av näringsidkare. Det finns däremot inte anledning att tillåta en särskild talerätt för konsumenter eller löntagare. Konsumentintresset tas tillvara genom KO. Det finns inte heller anledning att tillåta enskilda näringsidkare att väcka talan. Utredningen föreslår att möjligheten att påföra sanktionsavgift regleras i en ny paragraf, 9 c §, i AVLK. Den bör lämpligen utformas så att det framgår att Patent- och på talan av KO får besluta att en näringsidkare ska betala en sanktionsavgift om näringsidkaren eller någon som handlar på näringsidkarens vägnar uppsåtligen eller av oaktsamhet har använt ett avtalsvillkor som med hänsyn till pris och andra omständigheter är oskäligt mot konsu- menter. Av paragrafen bör framgå att om KO i ett visst fall beslutar att inte föra talan om sanktionsavgift, får en sammanslutning av närings- idkare väcka en sådan talan. Det bör även anges att avgiften tillfaller staten. I 3 a § AVLK finns en bestämmelse som innebär att ett avtals- villkor vid tillämpningen av 3 § ska anses oskäligt om det innebär att Bestämmelser om sanktionsavgift i avtalsvillkorslagen konsumenten är hänvisad till att använda ett telefonnummer med förhöjd taxa för att ta kontakt med näringsidkaren per telefon med anledning av ett mellan dem ingånget avtal. Bestämmelsen genomför artikel 21 i direktiv /83/EU (konsumenträttighetsdirektivet). Den bör även kunna tillämpas vid en bedömning enligt den före- slagna 9 c §. Dessutom torde den kunna få betydelse vid en tillämpning av bestämmelsen om varningsmeddelanden i 3 b § AVLK. För att undvika oklarhet om detta bör det i 3 a § förtydligas att bestämmelsen inte endast gäller vid en tillämpning av 3 § utan av lagen generellt. 10.2Bedömningen av om en avgift ska påföras Utredningens förslag: Vid bedömningen av om en sanktions- avgift ska påföras ska det beaktas hur allvarlig överträdelsen är. Särskild hänsyn ska tas till överträdelsens art, varaktighet och omfattning. På samma sätt som gäller i fråga om sanktionen marknadsstörnings- avgift i MFL bör utgångspunkten även i detta sammanhang vara att domstol bör kunna besluta om en sanktionsavgift endast vid över- trädelser av visst allvar. Med hänsyn till intresset av förutsebarhet och en enhetlig bedömning bör detta komma till uttryck i lagtexten. Det bör alltså framgå att det vid prövningen av om en avgift ska påföras ska beaktas hur allvarlig överträdelsen är och att särskild hän- syn ska tas till överträdelsens art, varaktighet och omfattning. Om- ständigheterna motsvarar i huvudsak de omständigheter som räknas upp i 29 a § MFL. Viss vägledning kan därför hämtas ur förarbetena till den bestämmelsen4 och domstolspraxis. Att särskild hänsyn ska tas till de uppräknade omständigheterna utesluter inte att det kan finnas andra omständigheter som bör beaktas i det enskilda fallet vid bedömningen av om sanktionsavgift ska påföras. Domstolen måste alltid göra en samlad bedömning av t.ex. graden av uppsåt och övriga förhållanden.5 Utgångspunkten är att vitesförbud ska vara den nor- mala sanktionen vid överträdelser av 3 § AVLK. De uppräknade omständigheterna utgör förhållanden som tjänar till ledning vid be- 2015/16:168 s. 25. 5Se a. prop. Bestämmelser om sanktionsavgift i avtalsvillkorslagen dömningen av om den aktuella överträdelsen är tillräckligt allvarlig för att sanktioneras med en avgift. Hur denna avvägning i varje en- skilt fall ska göras måste överlämnas åt rättstillämpningen. Utredningen föreslår att bestämmelsen införs i en ny paragraf, 9 d §, i AVLK. 10.3Situationer där en avgift inte får påföras Utredningens förslag: Talan om påförande av sanktionsavgift för en överträdelse får inte tas upp till prövning om överträdelsen omfattas av ett förbud som har förenats med vite och talan om utdömande av vitet har väckts. Av skäl 8 i ändringsdirektivet framgår att medlemsstaterna, utöver de vägledande kriterierna för tillämpning av sanktioner, också bör ta hänsyn till andra allmänna rättsprinciper som är tillämpliga vid åläg- gande av sanktioner, såsom principen om förbud mot dubbelbestraff- ning (ne bis in idem) som finns i artikel 50 i EU:s rättighetsstadga och artikel 4.1 i det sjunde tilläggsprotokollet till Europakonven- tionen. I dessa artiklar anges att ingen får lagföras eller straffas på nytt i en brottmålsrättegång i samma stat för ett brott för vilket han eller hon redan blivit slutligt frikänd eller dömd i enlighet med lagen och rättegångsordningen i den staten. Förbudet hindrar både dubbel- bestraffning (dvs. ett nytt straff vid ett annat tillfälle än det första) och en andra prövning av samma gärning. har anslutit sig till det sjunde tilläggsprotokollet. Det gäller som lag här i landet enligt lagen (1994:1219) om den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. Av 2 kap. 19 § regeringsformen följer att en lag inte får meddelas i strid med åtaganden på grund av konventionen. I lagstiftningsärenden på andra rättsområden har det bedömts att begreppet straff i den mening som avses i även måste anses omfatta vite.6 I dessa sammanhang är det tidpunkten för när en domstolsprocess om utdömande av vite inleds som avgör när ett hinder mot ett andra förfarande för samma gärning eller över- trädelse uppkommer (se om detta avsnitt 9.2.7). 2016/17:22 s. 228, prop. 2017/18:165 s. 60 f. och prop. 2020/21:51 s. 110 f. Bestämmelser om sanktionsavgift i avtalsvillkorslagen Enligt ändringsdirektivet ska medlemsstaterna säkerställa att effektiva, proportionella och avskräckande sanktioner ska kunna på- föras för överträdelser av avtalsvillkorsdirektivet. Sanktionsavgifter ska i vissa fall kunna påföras vid överträdelser av nationella bestäm- melser som genomför direktivet. Av detta följer att en domstol inte bör vara förhindrad att besluta om sanktionsavgift för en åtgärd som omfattas av ett vitesåläggande. Den ordning som tillämpas på andra rättsområden, och som här skulle innebära att sanktionsavgift inte får påföras när en talan om utdömande av vite har väckts, tillgodoser väl det skydd som följer av . Om det utsatta vitet inte bedöms vara tillräckligt effektivt, proportionerligt och avskräckande i direktivets mening finns alltså möjlighet för KO att välja att väcka talan om påförande av avgift i stället för att ansöka om utdömande av vite. En sådan ordning får anses vara förenlig med åtaganden på grund av och godtagbar vad gäller kravet på införandet av sanktionsavgifter enligt direktivet. Det överensstämmer också med utredningens förslag till ändring av 30 § MFL om situationer där marknadsstörningsavgift inte får på- föras (se avsnitt 9.2.7). Utredningen bedömer alltså att det bör införas en paragraf, 9 e §, i AVLK som innebär att talan om påförande av sanktionsavgift för en överträdelse inte får tas upp till prövning, om överträdelsen om- fattas av ett förbud som har förenats med vite enligt lagen och talan om utdömande av vitet har väckts. Utredningens förslag: Sanktionsavgiften ska fastställas till lägst och högst av näringsidkarens om- sättning det närmast föregående räkenskapsåret. Om överträdelsen har skett under näringsidkarens första verk- samhetsår eller om uppgifter om årsomsättning annars saknas eller är bristfälliga, får årsomsättningen uppskattas. Avgiften får i ett sådant fall fastställas till ett belopp i kronor motsvarande högst . Bestämmelser om sanktionsavgift i avtalsvillkorslagen Enligt de nya sanktionsbestämmelserna i direktiv /13/EEG ska det högsta beloppet för sanktionsavgifter vara av näringsidkarens årliga omsättning i den eller de berörda medlems- staterna. I fall där det saknas information om näringsidkarens årliga omsättning ska det högsta beloppet för sanktionsavgifter vara (se artikel 1.4 och 1.5 i ändringsdirektivet). Regleringen innebär att medlemsstaterna får behålla eller införa högre maximala omsättningsbaserade sanktionsavgifter. Medlems- staterna får även basera sådana avgifter på näringsidkarens samman- lagda omsättning i hela världen eller utvidga reglerna till att omfatta andra överträdelser som inte omfattas av bestämmelserna i direktivet, men som har samband med artikel 21 i konsumentskyddsförord- ningen (se skäl 13 i ändringsdirektivet). Medlemsstaterna ges alltså ett betydande utrymme att själva bestämma storleken på avgifter så länge de angivna maximala beloppsgränserna inte underskrids. Utredningen bedömer att det är lämpligt att införa samma belopps- gränser för sanktionsavgiften enligt AVLK som de som föreslås gälla för marknadsstörningsavgift enligt MFL. Dessa gränser säkerställer krav på effektiva och avskräckande sanktioner där lämp- lig hänsyn kan tas till det aktuella företagets storlek (se närmare om utredningens överväganden i avsnitt 9.2.5). Sanktionsavgiften ska alltså fastställas till lägst och högst av näringsidkarens omsättning det närmast föregående räkenskapsåret. Årsomsättningen bör avse omsättningen närmast föregående räken- skapsår. På samma sätt som beträffande marknadsstörningsavgiften bedömer utredningen att det saknas skäl att begränsa årsomsättningen till den eller de berörda medlemsstaterna. Med omsättning avses alltså näringsidkarens hela omsättning utan begränsning till enbart den produkt eller marknad som förfarandet berört. Det är dock inte fråga om koncernomsättningen, om företaget ingår i en koncern. I de fall där uppgifter om årsomsättning saknas eller är bristfälliga får årsomsättningen uppskattas. Avgiften bör, i enlighet med arti- kel 8 b punkten 5 i direktivet, i ett sådant fall fastställas till ett belopp i kronor motsvarande högst . Beloppet är inte knutet till växelkursen en viss dag. Vilket belopp som motsvarar två miljo- ner euro bör därför bestämmas utifrån kronkursen den dag då beslut om sanktionsavgift meddelas.7 Frågorna bör regleras i en ny paragraf, 9 f §, i AVLK. 2016/17:173 s. 555. Bestämmelser om sanktionsavgift i avtalsvillkorslagen 10.5Bedömningen av avgiftens storlek Utredningens förslag: När sanktionsavgiften fastställs ska hän- syn tas till 1.överträdelsens allvar med beaktande särskilt av dess art, var- aktighet och omfattning, 2.åtgärder som näringsidkaren har vidtagit för att lindra eller av- hjälpa den skada som en konsument har lidit, 3.tidigare överträdelser som näringsidkaren har gjort sig skyldig till, 4.i den utsträckning det framgår, den vinst som näringsidkaren har gjort eller förlust som undvikits genom överträdelsen, 5.i gränsöverskridande fall, sanktioner som har påförts närings- idkaren i andra medlemsstater i Europeiska unionen, ifall infor- mation om sådana sanktioner finns tillgänglig via den mekanism som inrättats genom och rådets förord- ning (EU) 2017/2394 av om samarbete mellan de nationella myndigheter som har tillsynsansvar för konsumentskyddslagstiftningen och om upphävande av förord- ning (EG) nr 2006/2004, och 6.andra försvårande eller förmildrande omständigheter. Avgiften får efterges om det finns synnerliga skäl för det. I artikel 8 b punkten 3 finns en icke-uttömmande lista över kriterier som ska beaktas vid åläggandet av sanktioner, i lämpliga fall. Krite- rierna är samma som i artikel 13.2 i direktiv /29/EG, artikel 8.2 i direktiv /6/EG och artikel 24.2 i direktiv /83/EU. På motsvarande sätt som för överträdelser av MFL, och bedömer utredningen att kriterierna endast bör vara tillämpliga vid påförande av sanktionsavgift och inte vid beslut om förbud vid vite (se avsnitt 9.2.2). Bestämmelsen i AVLK bör – liksom motsvarande bestämmelse i MFL – formuleras i nära anslutning till direktivtexten. Avgiften bör kunna efterges om det finns synnerliga skäl för det (jfr 32 § andra stycket MFL). Det kan t.ex. vara så att det på grund Bestämmelser om sanktionsavgift i avtalsvillkorslagen av efterföljande omständigheter i sällsynta undantagssituationer fram- står som stötande att påföra en näringsidkare avgift. Frågorna bör regleras i en ny paragraf, §, i AVLK. 10.6Andra frågor som behöver regleras Utredningens förslag: Sanktionsavgiften ska betalas till Kammar- kollegiet efter det att domen har fått laga kraft eller den som anges i domen. Om avgiften inte betalas inom den tid som anges i första stycket ska Kammarkollegiet lämna den obetalda avgiften för indrivning. Bestämmelser om indriv- ning finns i lagen (1993:891) om indrivning av statliga fordringar m.m.Vid indrivning får verkställighet enligt utsökningsbalken ske. En sanktionsavgift får dömas ut bara om stämningsansökan har delgetts den som anspråket riktar sig mot från det att överträdelsen upphörde. En sanktionsavgift faller bort om domen inte har kunnat verk- ställas från det att den fick laga kraft. För att säkerställa ett anspråk på sanktionsavgift får domstolen besluta om kvarstad. I ett sådant fall tillämpas bestämmelserna i 15 kap. om kvarstad för fordran. Införandet av sanktionsavgift medför att det behöver införas nya bestämmelser om förfarandet i sådana mål. Det rör sig om bestäm- melser som reglerar betalning av avgiften, preskription och kvarstad. Vid utformningen av dessa bestämmelser har utredningen beaktat de bestämmelser som finns i 33–36 §§ MFL och som gäller marknads- störningsavgift. Dessa frågor bör lämpligen regleras i tre nya para- grafer, 9 h–j §§, i AVLK. I fråga om rättegångskostnader i mål om utdömande av sanktions- avgift gäller enligt 3 kap. 1 § lagen (2016:188) om patent- och mark- nadsdomstolar att 18 kap. om rättegångskostnader i tvistemål ska tillämpas. Någon särskild reglering beträffande rätte- gångskostnader behövs alltså inte i AVLK. Utredningens förslag: Lagändringarna ska träda i kraft . I fråga om lagen om avtalsvillkor i konsumentförhållanden ska äldre bestämmelser gälla för avtal som använts före ikraftträdandet. I fråga om prisinformationslagen ska äldre bestämmelser gälla för prisinformation som lämnats före ikraftträdandet. I fråga om lagen om distansavtal och avtal utanför affärslokaler ska äldre bestämmelser gälla för avtal som har ingåtts före ikraft- trädandet. I fråga om marknadsföringslagen ska äldre bestämmelser gälla för marknadsföring som har vidtagits före ikraftträdandet. Enligt artikel 7.1 i ändringsdirektivet ska medlemsstaterna anta och offentliggöra de bestämmelser som är nödvändiga för att följa detta direktiv. Bestämmelserna ska tillämpas . Lagändringarna bör därför träda i kraft . När det gäller straff och skatter finns ett uttryckligt förbud mot retroaktiv lagstiftning i 2 kap. 10 § regeringsformen. Den grund- läggande principen i svensk förmögenhetsrätt är också att ny lag inte ska få retroaktiv verkan. Huvudprincipen är att nya bestämmelser bara är tillämpliga på avtal som ingåtts efter ikraftträdandet. Denna princip har inte ansetts behöva komma till uttryck i lagtext om det handlar om nya bestämmelser som inte upphäver äldre. Om det däremot är fråga om att ge äldre bestämmelser ett nytt innehåll, kan det finnas skäl för särskilda övergångsbestämmel- ser med innebörd att äldre bestämmelser ska tillämpas på avtal som har ingåtts före ikraftträdandet (se prop. 1984/85:110 s. 366 f. och prop. 2019/20:63 s. 46). Ändringarna i lagen om distansavtal och av- tal utanför affärslokaler innebär dels att nya bestämmelser införs, dels att befintliga bestämmelser om bl.a. informationskrav ändras. Dessutom införs en ny påföljd i form av marknadsstörningsavgift. Enligt utredningens bedömning finns det därför, i linje med de ovan angivna principerna, skäl för en övergångsbestämmelse med den ovan angivna innebörden. Ändringarna i lagen om avtalsvillkor i konsumentförhållanden inne- bär att det införs nya marknadsrättsliga bestämmelser om påförande av sanktionsavgifter. Äldre bestämmelser bör gälla för avtalsvillkor som använts före ikraftträdandet. Av tydlighetsskäl är det lämpligt att låta detta framgå av en övergångsbestämmelse. Prisinformationslagen ändras på så sätt att det införs en ny infor- mationsbestämmelse om prissänkningar och en möjlighet att påföra marknadsstörningsavgift vid överträdelser av lagen. Dessutom före- slås såväl nya som ändrade bestämmelser i marknadsföringslagen. Med hänsyn till att det är fråga om nya respektive ändrade bestäm- melser som reglerar påföljder för näringsidkare, däribland marknads- störningsavgift, bedömer utredningen att det finns behov av över- gångsbestämmelser beträffande dessa ändringar. Äldre bestämmelser bör gälla för prisinformation som lämnats och för marknadsföring som har vidtagits före ikraftträdandet. Om en viss prisinformation eller marknadsföring har lämnats respektive vidtagits både före och efter ikraftträdandet finns det inga hinder mot att tillämpa de nya bestämmelserna (jfr prop. 2015/16:168 s. 30). Utredningens bedömning: De föreslagna ändringarna innebär en tydligare och en mer enhetlig reglering inom EU när det gäller marknadsföring och information till konsumenter, särskilt i situationer där avtal ingås digitalt. Ändringarna bedöms under- lätta och leda till kostnadsbesparingar framför allt för företag som bedriver e-handel inom EU. bör regleringen kunna leda till bättre konkurrens och lägre priser för konsumenter. Förslagen innebär även ett stärkt sanktionssystem vid över- trädelser av det marknadsrättsliga regelverket. Detta kommer att verka avskräckande för företag som inte följer reglerna och gynna seriösa företag. För företag kan det initialt finnas ett visst behov av utbildnings- insatser och anpassning av marknadsföring och avtalsvillkor. Det bedöms medföra begränsade kostnader i ett inledande skede. Förslagen leder inte till några ökade kostnader för det allmänna och bedöms inte ha någon påverkan på jämställdheten mellan kvinnor och män. I utredningens uppdrag ingår att analysera konsekvenserna av lämnade förslag i enlighet med 14–15 a §§ kommittéförordningen (1998:1474). Eftersom utredningen lämnar författningsförslag ska konsekvensanaly- sen också göras i enlighet med 6 och 7 §§ förordningen (2007:1244) om konsekvensutredning vid regelgivning (se 15 a § kommittéförord- ningen). En konsekvensutredning ska bl.a. innehålla en beskrivning av problemet och vad man vill uppnå med en viss regeländring, vilka alternativa lösningar som finns för att uppnå det önskade resultatet samt vilka som berörs av regleringen (6 § 1–3 förordningen om kon- sekvensutredning vid regelgivning). Utredningen föreslår ändringar i prisinformationslagen (2004:347), , marknadsföringslagen (2008:486), MFL, och lagen (2005:59) om distansavtal och avtal utanför affärslokaler, , som innebär en ut- ökad informationsskyldighet för näringsidkare i vissa situationer och möjlighet att påföra marknadsstörningsavgift vid flera typer av över- trädelser. Dessutom föreslås att den övre beloppsgränsen för mark- nadsstörningsavgift tas bort. Utredningen föreslår också att det in- förs en möjlighet att påföra sanktionsavgift vid överträdelser av lagen (1994:1512) om avtalsvillkor i konsumentförhållanden, AVLK. Inom ramen för tillämpningsområdena för de fyra direktiv som ändras genom ändringsdirektivet – som i stor utsträckning är fullharmo- niserande – blir regleringen i allt väsentligt enhetlig inom EU. I en del avseenden ger ändringsdirektivet medlemsstaterna ut- rymme att välja att införa viss reglering. Med några undantag har utredningen valt att avstå från att föreslå sådan reglering. När det gäller föreslår utredningen dock att den nya bestämmelsen om prissänkningar inte ska gälla varor som snabbt kan försämras eller bli för gamla. Dessutom ska informationen, vid prissänkningar som har skett gradvis, avse det pris utan pris- sänkningen som tillämpades före den första prissänkningen (se av- snitt 6.3.2–6.3.3). I fråga om föreslår utredningen att det införs ett undantag från ångerrätten i fråga om tjänster som har fullgjorts om konsumenten uttryckligen har begärt ett besök från näringsidka- ren i syfte att utföra reparationer och uttryckligen har samtyckt till att tjänsten börjar utföras. Utanför direktivens tillämpningsområden är det möjligt med natio- nell reglering. Utredningen föreslår bl.a. att möjligheterna att påföra marknadsstörningsavgift ska gälla även för överträdelser som inte omfattas av direktivens sanktionsbestämmelser. Samma sak föreslås beträffande möjligheten att påföra sanktionsavgift enligt AVLK. En modernisering och ett bättre upprätthållande av den enhetliga regleringen inom EU på det sätt som är avsikten med de nya reglerna bör kunna leda till en förbättrad medvetenhet bland konsu- menter, bättre konkurrens på konsumentmarknaden och lägre priser för konsumenter (jfr skäl 1–3 i direktiv [EU] 2019/2161). Förslaget att marknadsstörningsavgift ska kunna påföras vid flera typer av överträdelser och införandet av sanktionsavgift i AVLK innebär ett stärkt konsumentskydd då det kan antas att risken att drabbas av dessa sanktioner medför att företag får starkare incita- ment att följa regelverket. Detta är ägnat att motverka förekomsten av oseriösa företag, inte minst företag som bedriver e-handel och underlåter att iaktta den från konsumentskyddssynpunkt viktiga regleringen i . Som exempel kan nämnas företag som inte in- formerar om konsumentens rätt att ångra ett avtal. De föreslagna bestämmelserna som ställer upp krav på näringsidkare att lämna viss information till konsumenter kommer att förbättra konsumenternas möjligheter att fatta väl genomtänkta affärsbeslut. Det gäller bl.a. information om prissänkningar, personanpassning av priset på grund av automatiserat beslutsfattande, produkter som er- bjuds på marknadsplatser online, rankning av produkter och konsu- mentrecensioner. Även de föreslagna bestämmelserna om ångerrätt vid avtal om digitalt innehåll och digitala tjänster innebär fördelar för konsumenter eftersom det blir tydligt vilka rättigheter och skyldig- heter konsumenten har när han eller hon utövar sin ångerrätt. Det föreslagna undantaget från ångerrätten för reparationsåtgär- der som har fullgjorts medför visserligen en viss försvagning av kon- sumentskyddet. Utredningen bedömer dock att det kan anses vara godtagbart eftersom behovet av konsumentskydd inte är lika uttalat i dessa situationer. Sammantaget innebär förslagen klart positiva konsekvenser för konsumenter. Ändringarna i de aktuella EU-direktiven innebär i vissa avseenden en ökad harmonisering av regleringen på det marknadsrättsliga om- rådet. Det införs bl.a. nya enhetliga krav på information till konsu- menter när det gäller rankning och konsumentrecensioner och för företag som tillhandahåller marknadsplatser online. Förslagen innebär också att det införs tydligare regler om konsumenters rätt till infor- mation vid avtal om digitalt innehåll och digitala tjänster och verk- ningarna av att konsumenten utövar sin ångerrätt i sådana situationer. Förändringarna berör framför allt företag som bedriver e-handel. Det förhållandet att regleringen görs enhetlig inom unionen är i sig ägnat att underlätta och effektivisera verksamheten för dessa företag. De be- höver inte anpassa sin information på webbplatser, applikationer m.m. eller sina kontakter med konsumenter i samband med att konsumen- ter utövar sin ångerrätt beroende på i vilken medlemsstat konsumen- ten finns. Med en tydlig reglering är det troligt att antalet missnöjda konsumenter som söker kontakt, och i förlängningen ger upphov till rättsliga tvister, blir färre vilket kan innebära minskade kostnader för företag.