sou · H9B368 · 2021-08-25 00:00:00 — Även om det kan för- utses att den föreslagna bestämmelsen i denna del i någon mån kan bli svårare att tillämpa än andra straffskärpningsgrunder bedömer vi att det finns goda möjligheter att genom spanings- och underrät- Våldsbrott, brott mot frihet och frid m.m. telseuppgifter m.m. lägga fram relevant bevisning som styrker att rekvisiten är uppfyllda. I sammanhanget kan också tilläggas att den danska regleringen, som till stora delar är lik den vi föreslår, har fått ett praktiskt genomslag (se avsnitt 5.2.1). Några tungt vägande skäl att ur den nu behandlade synvinkeln avstå från att lägga fram för- slaget föreligger alltså inte enligt vår bedömning. Som exempel på när ett brott har bakgrund i en sådan konflikt som avses i bestämmelsen kan nämnas situationen att en eller flera individer i ett kriminellt nätverk blivit utsatta för en skjutning eller sprängning och svarar på samma sätt, alternativt riktar annat grovt våld mot eller t.ex. utpressar någon med anknytning till den andra gruppen med anledning av det tidigare våldsdådet. En gärning kan i sin tur vara ägnad att framkalla en konflikt i vilken skjutvapen eller sprängämnen används om någon ur en grupp angriper en konkur- rerande sammanslutning vars medlemmar har tillgång till vapen eller sprängämnen eller har en historik av skjutningar och sprängningar. Varje angrepp mot en grupp av sistnämnda slag kan dock inte anses vara ägnat att framkalla en sådan konflikt. Bestämmelsen bör således inte tillämpas på ett sätt som i praktiken skulle ge ett allmänt skydd för våldsamma kriminella nätverk mot att utsättas för brott, av den anledningen att de kan tänkas svara med skjutvapenvåld. Om t.ex. en person utanför den kriminella miljön råkar hamna i bråk med någon ur ett kriminellt nätverk som kan kopplas till skjutningar och spräng- ningar, och därvid misshandlar honom eller henne, bör situationen i regel inte omfattas, även om det finns en risk för att någon ur nät- verket svarar med skjutvapenvåld. Detta följer redan av att gärningen inte kan anses vara ägnad att framkalla en konflikt mellan grupper av personer. I subjektivt hänseende bör krävas uppsåt i förhållande till bestäm- melsens objektiva rekvisit. Så kallat likgiltighetsuppsåt bör vara till- räckligt. Beträffande kravet på att gärningen ska vara ägnad att fram- kalla en sådan konflikt som avses ska det subjektiva rekvisitet anses vara uppfyllt när gärningspersonen har haft kännedom om de om- ständigheter som, enligt en objektiv bedömning, är ägnade att med- föra detta. Det bör i denna del alltså inte krävas att brottet företagits med ett syfte att framkalla en konflikt i vilken skjutvapen eller spräng- ämnen m.m. används. Inte heller för brott som har bakgrund i en sådan konflikt bör det krävas att gärningen skett med särskild avsikt, Våldsbrott, brott mot frihet och frid m.m. t.ex. att hämnas, så länge som ett objektivt samband finns och gär- ningspersonen har kännedom om detta. Bestämmelsens utformning i sammanfattning Utifrån övervägandena ovan föreslås en ny 2 a § införas i 29 kap. . I denna bör föreskrivas att det, utöver vad som anges i 2, vid bedömningen av straffvärdet ska anses som synnerligen för- svårande om gärningen inneburit ett allvarligt angrepp på någons liv eller hälsa eller trygghet till person och 1) innefattat användning av skjutvapen eller sprängämnen eller annat likvärdigt ämne och begåtts på allmän plats eller på en annan plats där människor brukar samlas eller har samlats, 2) haft bakgrund i en konflikt mellan grupper av personer i vilken skjutvapen eller sådana ämnen som avses i 1 an- vänts, eller 3) varit ägnad att framkalla en konflikt av sådant slag som avses i 2. Hur stor påverkan på straffvärdet bör bestämmelsen ha? En annan fråga, som inte är helt lättbesvarad, är hur stort påslag som bör göras i de fall där straffvärdebedömningen görs med tillämpning av den föreslagna bestämmelsen. Den danska reglering som delvis tjänar som förebild till vårt förslag innebär att det förutsätts att straffet fördubblas (se avsnitt 5.2.1). Som framgått ovan är vår avsikt att bestämmelsen i 29 kap. 2 a § ska medföra en kraftigare straffskärpning än vad som följer av den befintliga regleringen i 2 § i samma kapitel, vilket åskåd- liggörs genom att uttrycket synnerligen försvårande används. I detta ligger att straffskärpningen bör vara jämförelsevis betydande. En lösning skulle kunna vara att ta fram en reglering som uttryck- ligen anger att straffet ska höjas med en viss kvotdel eller procent när en tillämpning är aktuell. En sådan reglering direkt i paragrafen skulle dock vara främmande i förhållande till nuva- rande systematik och utesluta att det går att ta hänsyn till omstän- digheterna i det enskilda fallet (se även avsnitt 7.5). Under alla för- hållanden framstår det inte som lämpligt med en sådan mekanisk tillämpning, bl.a. eftersom de försvårande omständigheter som om- fattas av bestämmelsen kan föreligga med olika styrka i olika fall. Våldsbrott, brott mot frihet och frid m.m. Bestämmelsen kan träffa skeenden av varierande slag vilka i olika grad kan korrespondera mot bestämmelsens bakomliggande syfte. Vidare bör det enligt vår bedömning inte uteslutas att det ska kunna bli fråga om en procentuellt sett högre straffskärpning vid lägre straff- nivåer än vid högre. Det framstår inte som orimligt att straffet för den som har gjort sig skyldig till ett brott med ett något lägre straffvärde ibland skärps så att det närmar sig det dubbla. Att på motsvarande sätt döma ut ett dubbelt så långt straff framstår däremot inte som proportionerligt när det gäller brottslighet på de riktigt höga straff- nivåerna. Att ett på förhand bestämt påslag ska ske framstår sammantaget inte som en framkomlig väg ur ett svenskt perspektiv, vare sig det sker direkt i lagtext eller genom anvisningar i förarbetena. I stället får det, som vid övriga straffvärdebedömningar, bli fråga om ett ställ- ningstagande i det enskilda fallet till hur allvarligt det specifika brottet är. 8.6.5Det bör vara möjligt att tillämpa en förhöjd straffskala när någon döms enligt 29 kap. 2 a § Förslag: För den som döms till fängelse enligt 29 kap. 2 a § brotts- balken bör det enligt en ny 3 a § i 26 kap. i samma balk få dömas till fängelse som överstiger den tillämpliga straffskalan för brottet, men inte överstiga . Eftersom syftet med den i föregående avsnitt föreslagna straffskärp- ningsbestämmelsen är att åstadkomma en kraftig straffskärpning infinner sig frågan om regleringen ska medföra en möjlighet att överskrida straffskalan för det brott som är aktuellt, vilket inte är möjligt när 29 kap. 2 § tillämpas. Om den nya regleringen ska ha någon betydelse för sådana all- varliga brott vilka redan befinner sig i den övre delen av en straffskala måste svaret på den frågan bli jakande. Att medge ett överskridande av straffskalan ger dessutom en tydlig signal om den förhöjda straff- skärpningseffekt som är avsedd i jämförelse med befintliga straff- skärpningsgrunder. Vi är medvetna om att en sådan lösning utgör ett väsentligt avsteg från den nuvarande ordningen. Åtgärden framstår dock som motiverad i detta fall utifrån den mycket allvarliga pro- Våldsbrott, brott mot frihet och frid m.m. blembild som vi har redovisat vad gäller skjutningar och sprängningar (se avsnitt 8.6.4). Den nuvarande regleringen i 26 kap. innebär att det längsta tidsbestämda straff som kan dömas ut är fängelse . Längre straff än kan enligt 26 kap. 1 § dömas ut antingen om fängelse på livstid är föreskrivet för brottet eller om det är fråga om flerfaldig brottslighet eller återfall i brott. Enligt 26 kap. 2 § är det vid vissa fall av flerfaldig brottslighet möjligt att med överskrida det svåraste tidsbestämda straff som kan följa för något av brotten. Av 26 kap. 3 § framgår att det vid återfall i särskilt allvarlig brottslighet är möjligt att gå utöver det högsta straffet som kan följa på brottet eller, om det är fråga om flera brott, det högsta straff som med tillämpning av 2 § kan följa på brotten. Det medges inte i något av fallen att straffet bestäms till fängelse. För att kunna göra det krävs att livstids fängelse ingår i straffskalan (se även avsnitt 6.3.2). Enligt vår bedömning är det rimligt att det ska finnas utrymme för ett överskridande av den tillämpliga straffskalan för brottet med också när mycket allvarlig brottslighet träffas av den nya straffskärpningsbestämmelsen i 29 kap. 2 a § . Exem- pelvis där det maximistraff som anges i straffbestämmelsen är fäng- else . En ändring med detta syfte bör därför göras avseende 26 kap. . Detta kan lämpligen ske genom in- förandet av en ny 3 a § i kapitlet. Vid mindre allvarlig brottslighet bör utrymmet för överskridande av proportionalitetsskäl begränsas till ett lägre antal år. Bestämmelsen bör kunna tillämpas även vid flerfaldig brottslighet eller återfall. Den straffskala som ska kunna överskridas bör därför vara den som i förekommande fall följer av en tillämpning av 26 kap. 2 och 3 §§ . Detta bör dock inte medföra att den högsta gränsen för tidsbestämda fängelsestraff bör förflyttas uppåt , dvs. från högst 18 till . En sådan ändring skulle bl.a. påverka relationen mellan tidsbestämda straff och livs- tidsstraffet. Det senare får sitt faktiska innehåll genom tillämpning av lagen (2006:45) om omvandling av fängelse på livstid. En för- ändring av detta regelverk skulle kräva omfattande överväganden som inte ryms inom ramen för vårt uppdrag. En sådan förskjutning framstår inte heller som nödvändig eftersom det även vid flerfaldig brottslighet och återfall i praktiken i de allra flesta fall bör finnas ett Våldsbrott, brott mot frihet och frid m.m. utrymme kvar upp till fängelse att ta i anspråk vid straff- mätningen (vilket gäller också med beaktande av den skärpta åter- fallsreglering som behandlas i kap. 11). Dessutom kan det förutses att det kommer vara ovanligt med en samtidig tillämpning av bestäm- melserna i 26 kap. 2 §, 3 § och den föreslagna 3 a § . Att ett brott har begåtts för vilket de nya bestämmelserna i 26 och 29 kap. ska tillämpas behöver inte innebära att den till- talade även gjort sig skyldig till andra brott eller återfallit. Sammanfattningsvis bör det i en ny 3 a § i 26 kap. föreskrivas att för den som döms till fängelse med tillämpning av 29 kap. 2 a § får för brottet dömas till fängelse som över- stiger den tillämpliga straffskalan, i förekommande fall enligt 2 och 3 §§, men inte överstiga . Denna straffskala bör dock inte få över- skridas med mer än 1) , om det högsta straff som är föreskrivet för brottet är kortare än fängelse , 2) , om det högsta straff som är föreskrivet för brottet är fängelse eller längre men kortare än fängelse , 3) , om det högsta straff som är föreskrivet för brottet är fängelse eller längre. Införandet av en sådan bestämmelse medför att en hänvisning till 26 kap. 3 a § behöver göras i 1 § i samma kapitel. 9Unga som involveras i kriminalitet I detta kapitel behandlas vårt uppdrag avseende en skärpt straffrättslig reglering mot att involvera unga i brottslighet. Kapitlet knyter an till vår redogörelse avseende denna problematik i avsnitt 3.5. I det föl- jande behandlas först gällande rätt på området (avsnitt 9.2). Sedan föl- jer våra bedömningar och förslag avseende inriktningen och utform- ningen av en strängare reglering (avsnitt 9.3). I det följande behandlas några straffrättsliga bestämmelser som kny- ter an till frågor om involverandet av unga i kriminalitet. Vår avsikt är inte att redogöra för samtliga bestämmelser som kan aktualiseras, utan att översiktligt gå igenom vissa frågor som är av särskild rele- vans i sammanhanget. Utgångspunkter av straffteoretisk natur och mer allmänt hållna skäl för och emot straffskärpningar har redovisats i kap. 6. Unga som involveras i kriminalitet 9.2.2Straffansvar för brott begångna av eller tillsammans med unga Åldern för straffmyndighet är . För brott som någon begått innan han eller hon uppnått denna ålder får således inte dömas till påföljd (1 kap. 6 § ). Med andra ord anses barn visserligen kunna begå brott, men de är inte straffbara.1 Det innebär att den som själv är i straffbar ålder kan dömas för att ha t.ex. anstiftat eller sökt anstifta (stämpling) någon som är under denna ålder att begå brott. Detsamma gäller för en person i straffbar ålder som i egenskap av gärningsperson eller medhjälpare är invol- verad i brott tillsammans med någon som ännu inte fyllt . Likaså kan straffansvar föreligga om någon med uppsåt att främja brott gör sig skyldig till förberedelse av brott avsett att utföras av en sådan minderårig eller underlåter att avslöja eller förhindra ett sådant brott enligt de bestämmelserna som gäller i vissa särskilda fall (23 kap. 2, 4 och 6 §§ ).2 När det gäller påföljd för brott har unga lagöverträdare särbehandlats. Detta gäller särskilt åldersgruppen 15–, men också lagöverträdare i åldern 18–. Särbehandlingen görs både vid straff- mätningen och i fråga om val av påföljd. Denna reglering, och de för- slag på området som har lagts fram, har behandlats i kap. 4 och 6 (se bl.a. avsnitt 4.2.10, 4.3.1, 6.4.6 och 6.4.7). 9.2.3Den särskilda straffskärpningsgrunden avseende missbruk av ungdom I 29 kap. 2 § 5 finns en särskild straffskärpningsgrund som avser att den tilltalade förmått någon annan att medverka till brottet genom tvång, svek eller missbruk av hans eller hennes ung- dom, oförstånd eller beroende ställning (se avsnitt 6.4.3 och 8.2.2 avseende de övriga punkterna i bestämmelsen). Som exempel på när bestämmelsen kan tillämpas har nämnts att någon utnyttjar sitt barns ungdom eller beroendeställning till att förmå barnet att med- verka vid brott eller att någons narkotikamissbruk utnyttjas till att förmå denne att delta i narkotikabrottslighet.3 1Se t.ex. Jareborg (2001), Allmän kriminalrätt, s. 37. 2Bäcklund m.fl., , en kommentar (version 17, ), kommentaren till 23 kap. 1987/88:120 om ändring i m.m. (straffmätning och påföljdsval m.m.) s. 83. Unga som involveras i kriminalitet krävdes att gärningspersonen använt allvarligt tvång, svek eller missbruk av sådant slag som avses för att punkten skulle vara tillämplig. Detta krav slopades 2010 och punkten korrespon- derar med strafflindringsregeln i 23 kap. 5 § brottsbal- ken.4 Enligt denna bestämmelse kan någon som har förmåtts att medverka genom tvång, svek eller missbruk av hans eller hennes ungdom, oförstånd eller beroende ställning, få straffnedsättning under straffskalans straffminimum eller i ringa fall gå fri från ansvar. 9.2.4Utnyttjande av unga i brottslighet Straffbestämmelserna om människohandel och människoexploater- ing omfattar båda exploatering av personer i bl.a. tvångsarbete (4 kap. 1 a och 1 b §§ ). Med tvångsarbete avses i bestäm- melserna varje arbete eller tjänst som med hot om något slags straff krävs av en person och som han eller hon inte frivilligt har erbjudit sig att utföra. Alla slags arbeten eller tjänster omfattas, utan begrän- sning till anställningsförhållanden eller legala arbeten.5 Straffansvaret för människohandel, men inte människoexploa- tering, omfattar även gärningar som syftar till att någon ska exploa- teras för annan verksamhet i en situation som innebär nödläge för den utsatte. Med detta avses enligt förarbetena någon form av åtgärd som offret ska utföra eller underkasta sig. Med nödläge avses situa- tioner där offret är förhindrat att fritt bestämma över sina göranden och låtanden. Gemensamt för dessa situationer som innebär nödläge är att offret befinner sig i en verkligt svår situation som inte är helt tillfällig eller övergående. Ett exempel på verksamhet i en situation som innebär nödläge för den utsatte är när en person – utan att det är fråga om tvångsarbete – förmås arbeta under synnerligen svåra förhållanden till en mycket låg lön. Andra exempel enligt förarbe- tena är när en person förmås att tigga eller stjäla.6 Beträffande brottsoffer som inte har fyllt innehåller bestäm- melserna en särskild reglering som medför att något sådant otillbör- ligt medel (olaga tvång m.m.), som annars måste föreligga för ansvar, inte behöver ha förekommit. Detta gäller även om den som begår en 2009/10:147 Skärpta straff för allvarliga våldsbrott m.m. s. 43. 5Se t.ex. prop. 2017/18:123 Det straffrättsliga skyddet mot människohandel och människo- exploatering s. 60. 2009/10:152 Förstärkt straffrättsligt skydd mot människohandel s. 60. Unga som involveras i kriminalitet gärning inte haft uppsåt till men varit oaktsam beträffande omstän- digheten att brottsoffret inte fyllt . Ett utnyttjande av både unga och vuxna i brottslig verksamhet kan alltså omfattas av straffansvaret för människohandel under förutsätt- ning att den s.k. handelsåtgärd det är fråga om syftar till en exploater- ing i verksamhet i en situation som utgör nödläge för brottsoffret.7 Straffbestämmelsen om människoexploatering kan å sin sida möjligen omfatta exploatering inom ramen för brottslig verksamhet om det är fråga om tvångsarbete. Lagstiftaren har dock gjort ett medvetet ställ- ningstagande att inte ange brottslighet som en av de former av utnytt- jande som ska omfattas av straffansvaret, till skillnad från just tvångs- arbete men även arbete under uppenbart orimliga villkor och tiggeri (se vidare avsnitt 9.3.3).8 Utnyttjande av unga i brottslighet kan om det sker under på- verkan av våld eller hot även vara straffbart som olaga tvång (4 kap. 4 § ).9 9.2.5Föräldrars m.fl. skyldighet att förhindra brott Utöver skyldigheten att i vissa fall avslöja brott och att förhindra brott i sammanslutningar (se avsnitt 8.2.4) föreskrivs det i 23 kap. 6 § tredje stycket straffansvar för föräldrar och vissa andra att förhindra brott. För underlåtenhet att förhindra brott döms således en förälder eller annan uppfostrare eller förmyndare – 7I ett meddelat avgörande avseende bl.a. människohandel stod en person åtalad för att ha rekryterat två underåriga personer i syfte att exploatera dem i narkotikaförsäljning. Åkla- garen hade gjort gällande att ett nödläge bestått i att målsägandena befunnit sig i en kriminell, våldsam och socialt nedbrytande miljö som riskerade att allvarligt skada deras hälsa och utveckling. Tingsrätten godtog att en sådan situation i och för sig skulle kunna innebära ett nödläge i lagens bemärkelse, men fann inte att utredningen i målet gav stöd för att måls- ägandena befunnit sig under sådana omständigheter som inneburit att de varit förhindrade att bestämma själva över sitt agerade eller sin situation. Inte heller i övrigt ansågs det ha presen- terats sådan utredning som visat att de befunnit sig i en sådan verkligt svår situation som inneburit nödläge för dem, eller för den delen att den tilltalade hade rekryterat de båda ung- domarna. Åtalet ogillades därför i denna del. Se ringsrätts dom i mål nr B 1794-20. Hovrätten fastställde därefter domen i denna del. Se dom i mål nr B 2206-21. 2017/18:123 s. 41. 9Här kan en annan underinstansdom nämnas, i vilken en man dömdes till fängelse för bl.a. grovt olaga tvång bestående i att genom hot och våld ha tvingat en 13-årig pojke att sälja narkotika. Brottet bedömdes som grovt med beaktande av att den tilltalade förmått en minderårig att begå allvarlig brottslighet, varvid det även påpekades att gär- ningen inte bara skett med hot om våld utan även brukande av fysiskt våld. Se tingsrätts dom i mål nr B 9226-19. Tingsrättens dom har överklagats men målet hade ännu inte avgjorts i hovrätten när detta betänkande färdigställdes. Unga som involveras i kriminalitet personer i s.k. garantställning – som underlåter att hindra den som står under hans eller hennes vård eller lydnad från att begå brott. För straffbarhet krävs alltså att barnet stått under uppfostrarens vård eller lydnad. Med uttrycket avses ett sådant faktiskt förhållande mellan uppfostrare och underårig som bör medföra förpliktelse för den förre att öva tillsyn över den . Utöver adoptiv- och foster- föräldrar kan även t.ex. en lärare under vissa förhållanden vara att anse som uppfostrare. Förmyndare har särskilt nämnts i bestämmel- sen eftersom en förmyndare kan ha vård om ett barn utan att vara uppfostrare.10 Bestämmelsen tolkas så att underlåtenheten ska ha varit en nöd- vändig förutsättning för att brottet kommit till stånd. Alltså att bar- nets brott inte skulle ha inträffat om den underlåtna handlingen hade företagits, eller i vart fall att det varit i hög grad sannolikt att brottet inte skulle ha kommit till stånd om föräldern etc. hade handlat som han eller hon borde. Den underlåtna handlingen ska naturligtvis ha varit möjlig att vidta för den underlåtande.11 Till skillnad från de andra ansvarsformerna i 23 kap. 6 § brotts- balken gäller detta alla sorters brott, dvs. även lindriga brott. Tillämp- ningen är alltså inte begränsad till de fall där det finns ett särskilt stadgande om detta i eller specialstraffrätten. På grund av att straff enligt bestämmelsen ska utmätas i enlighet med vad som är stadgat för den som endast i mindre mån medverkat till brottet (23 kap. 5 § ), bör ansvar som regel dock inte komma ifråga för underlåtenhet att förhindra mindre allvarliga brott som barnet begår. Gärningen kan i sådana fall ofta bedömas som ringa och därmed vara ansvarsfri.12 En förutsättning för ansvar är att gärningen har fortskridit så långt att den är straffbar och att brottet kan förhindras utan fara för den handlande eller för någon annan. Dessutom krävs det att brottet kan förhindras utan anmälan till myndighet. Lagstiftaren kräver alltså inte att föräldrar m.fl. polisanmäler sitt barn (23 kap. 6 § fjärde stycket ). 10Bäcklund m.fl., kommentaren till 23 kap. 6 § . 12SOU 2014:63 Organiserad brottslighet – förfälts- och underlåtenhetsansvar, kvalifikations- grunder m.m. s. 160. Unga som involveras i kriminalitet 9.3En skärpt straffrättslig reaktion mot att involvera unga i kriminalitet I det följande redogör vi för våra överväganden och förslag om en skärpt straffrättslig lagstiftning mot involverandet av unga i krimi- nalitet. Enligt våra direktiv finns det bl.a. skäl att överväga om den särskilda straffskärpningsgrunden i 29 kap. 2 § 5 , som behandlats ovan, är ändamålsenligt utformad. står det enligt direktiven oss fritt att överväga och föreslå andra ändringar i det straffrättsliga regelverket som innebär en skärpt straffrättslig reaktion mot dem som involverar unga personer i kriminalitet, t.ex. en särskild straffbestämmelse som tar sikte på den problematik som identifierats eller förändringar hänförliga till de osjälvständiga brottsformerna. 9.3.2Straffansvaret för att utnyttja och involvera unga i brottslighet bör skärpas Bedömning: Det finns behov av en skärpt straffrättslig reglering avseende situationer när unga utnyttjas i kriminalitet och när de på andra sätt involveras i brottslig verksamhet. Eftersom vårt uppdrag avser brottslighet i kriminella nätverk tar vårt arbete beträffande unga som involveras i kriminalitet främst sikte på sådan brottslighet. De övergripande skäl för en strängare straffrätts- lig reglering som har framförts i avsnitt 7.3 är således av relevans även för de åtgärder som presenteras här. Som framgått i avsnitt 3.5 finns det en risk för att unga gradvis dras in löst sammansatta kriminella nätverk. Ofta behöver det inte vara fråga om någon formell medlemsrekrytering till en kriminell organi- sation eller någon mer aktiv rekrytering överhuvudtaget. I stället kan processen bestå av en kombination av dels olika riskfaktorer hos den unge, dels närhet till kriminalitet i det egna bostadsområdet och i form av vänner, anhöriga och andra förebilder som är kriminella. När ung- domarna väl har involverats i sådana sammanhang kan de på olika sätt Unga som involveras i kriminalitet pressas att delta i brottslig verksamhet. Unga används för att utföra riskfyllda uppdrag såsom att delta i gatuförsäljning av narkotika, trans- portera vapen men även för att begå grova våldsbrott.