sou · H9B364 · 2021-07-20 00:00:00 — bör som tidigare hänsyn i särskilda fall kunna tas till intensiteten i den skadelidandes upplev- elser av kränkningen. I sådana fall kan avsteg behöva göras från den mer schablonartade bedömningen (jfr prop. 2000/01:68 s. 51). Angrepp som riktar sig mot den privata sfären Redan nu gäller att rätt till kränkningsersättning normalt föreligger även i dessa fall då det är fråga om en brottslig handling som direkt angriper den privata sfären (prop. 2000/01:68 s. 50 och 66). Det bör gälla även fortsättningsvis och detta bör tydliggöras så att det inte råder någon tveksamhet. Det är en sak att bli angripen i sin egenskap av yrkesperson och en annan att få ett angrepp av mer personlig karaktär. Sådana angrepp går ”igenom uniformen”. Den beredskap som vissa yrkesgrupper får anses ha för vissa angrepp kan därför inte sägas ta sikte på angrepp mot den privata sfären. Så- dan beredskap kan man typiskt sett inte förvänta sig att någon ska ha. Enligt vår uppfattning finns det därför skäl att särskilt framhålla denna omständighet i den nya bestämmelsen. Det bör ske genom att det anges att det vid bedömningen av om den angripne blivit allvar- ligt kränkt särskilt ska beaktas om angreppet riktat sig mot den ska- delidandes privata sfär. Den typ av angrepp som vi nu talar om verkar tyvärr ha blivit vanligare när personer i yrkesgrupper med särskild beredskap utsätts för brott i tjänsten. Det är i vart fall den tydliga signal som vi har fått vid våra kontakter med berörda myndigheter och andra organisa- tioner. Det handlar t.ex. om hot inriktade på den angripnes familj eller andra närstående. Hoten kan vara mer eller mindre direkta, men anspelningen på den privata sfären är tydlig. Även andra former av angrepp av mer personlig karaktär kan vara att be- trakta som angrepp på den privata sfären. Som exempel på sådana angrepp kan nämnas rasistiska, sexistiska eller liknande tillmälen. Kränkningsersättning för poliser och andra yrkesgrupper med särskild beredskap Det finns, av tidigare redovisade skäl, anledning att se mer allvarligt än tidigare på situationer då poliser och personer inom andra yrkes- grupper med särskild beredskap i tjänsten utsätts för någon form av fysiskt och brottsligt angrepp. Detta bör därför framhållas i den nya bestämmelsen genom att det anges att det vid bedöm- ningen av om den angripne blivit allvarligt kränkt särskilt ska beaktas om det är fråga om ett fysiskt angrepp. Med fysiskt angrepp avses här t.ex. slag, sparkar, bett, rivningar och bespottning. Utgångspunkten är att det finns anledning att se allvarligare på fysiska angrepp än på verbala angrepp. Det innebär dock inte att verbala angrepp aldrig kan utgöra en allvarlig kränkning (se t.ex. föregående avsnitt) och det innebär inte heller att alla fysiska angrepp utgör en allvarlig kränkning. Det måste alltid ske en samlad bedömning av situationen i vilken angreppet skedde. Som en del i den bedömningen ingår t.ex. att beakta vilken typ av ingripande eller tjänsteåtgärd det var fråga om, vad den angripne hade anledning att förvänta sig när han eller hon gick in i situationen och i vilket sam- manhang angreppet skedde. Det är inte ovanligt att situationen är sådan att den eller de som genomför ett ingripande eller någon annan tjänsteåtgärd har anledning att förvänta sig ett visst verbalt och fy- siskt motstånd. Lindrigare fysiska angrepp som utgör rena försök att undkomma eller försvåra ingripandet bör därför lika lite som tidigare normalt anses utgöra allvarliga kränkningar i skadeståndsrättslig me- ning. Däremot bör medvetet riktade och uppsåtliga fysiska angrepp i många fall leda till bedömningen att det föreligger en allvarlig kränkning. Detsamma gäller angrepp med någon form av vapen eller annat tillhygge. Ytterligare ledning bör fortfarande hämtas från uppräkningen i 5 kap. 6 § skadeståndslagen Även vid angrepp mot någon i tjänsten bör man liksom tidigare hämta viss ledning för allvarlighetsbedömningen av den uppräkning som görs i 5 kap. 6 § skadeståndslagen rörande de faktorer som på- verkar skadeståndets bestämmande. Det följer av att bestämmelsen i nuvarande 2 kap. 3 § skadeståndslagen även fortsättningsvis kommer Kränkningsersättning för poliser och andra yrkesgrupper med särskild beredskap att vara tillämplig på de nu aktuella fallen och det behöver enligt vår mening inte förtydligas ytterligare genom någon form av hänvisning. Bestämmelsen i 5 kap. 6 § har behandlats närmare i avsnitt 4.2.4. Här kan dock särskilt nämnas den andra punkten vilken gäller an- grepp som varit ägnade att framkalla allvarlig rädsla för liv eller hälsa. Det som avses är allvarligare våldsbrott och allvarligare hot som har utförts med betydande hänsynslöshet eller grymhet. Allvarliga vålds- brott som t.ex. försök till mord eller dråp, synnerligen grov miss- handel och grov misshandel bör enligt vår uppfattning regelmässigt anses utgöra en allvarlig kränkning även då de riktar sig mot någon som tjänstgör i en yrkesgrupp som har särskild beredskap för vissa angrepp. Detsamma gäller för allvarligare hot med t.ex. vapen eller något annat farligt föremål. Vid allvarliga hot kan det dock finnas anledning att i större omfattning låta graden av beredskap påverka allvarlighetsbedömningen. Här får t.ex. en person i en särskild insats- styrka antas ha beredskap för vissa typer av hot som en vanlig ingri- pandepolis eller kriminalvårdare inte kan antas ha beredskap för. Då hotet manifesterar sig i att ett vapen avlossas eller att en person gör rena utfall med en kniv eller liknande bör det dock regelmässigt anses föreligga en allvarlig kränkning. Det finns också anledning att för- tydliga att situationer då ett angrepp gett upphov till en objektivt sett befogad rädsla för att ha blivit smittad av en allvarlig sjukdom omfattas av den andra punkten i 5 kap. 6 § skadeståndslagen. Den situationen fångas dessutom i vart fall delvis upp av vad som angetts i fråga om fysiska angrepp i föregående avsnitt. Även våra förslag till nya omständigheter i 5 kap. 6 § som redovi- sats i avsnitt 6.4 är relevanta. Det är främst den punkt som avser handlingar vilka innefattar hot som påtagligt har förstärkts genom anspelning på ett våldskapital som kan antas få betydelse i detta sam- manhang. Denna omständighet är sådan att den typiskt sett påverkar graden av kränkning även i fall då den angripne är en polis eller en person i någon annan yrkesgrupp med särskild beredskap som ut- satts för ett angrepp i tjänsten. Kränkningsersättning för poliser och andra yrkesgrupper med särskild beredskap Den nya bestämmelsens placering Vi föreslår inga förändringar i den grundläggande bestämmelsen om kränkningsersättning. Det betyder att det fortfarande finns ett krav på att den skadelidande för att ha rätt till kränkningsersättning ska ha blivit utsatt för en allvarlig kränkning. Detta krav framgår av 2 kap. 3 § skadeståndslagen. När det gäller angrepp i tjänsten mot poliser och personer i andra yrkesgrupper med särskild beredskap menar vi dock att fler angrepp än tidigare bör anses utgöra en allvar- lig kränkning. Vi har vidare kommit fram till att en sådan förändring bör ske genom att det införs en ny bestämmelse i lag. En sådan be- stämmelse bör av naturliga skäl placeras i skadeståndslagen. Då finns det som vi ser på saken egentligen tre möjliga lösningar. Antingen inför man ett nytt stycke i 2 kap. 3 § eller i 5 kap. 6 § skadestånds- lagen alternativt så inför man en helt ny bestämmelse någonstans i skadeståndslagen. Det systematiskt mest lämpliga är enligt vår uppfattning att den nya bestämmelsen förs in som ett nytt andra stycke i 2 kap. 3 § ska- deståndslagen. Detta eftersom det är enligt denna paragraf som rät- ten till ersättning ska prövas och det är i denna paragraf som kravet på allvarlig kränkning uppställs. Det vi bland annat vill åstadkomma är ju att det görs mer nyanserade allvarlighetsbedömningar i dessa situationer. I förarbetena till den nuvarande bestämmelsen anges att man vid bedömningen av om det förelegat en allvarlig kränkning kan hämta viss ledning av den uppräkning som görs i 5 kap. 6 § rörande de fak- torer som påverkar skadeståndets bestämmande (prop. 2000/01:68 s. 65). De omständigheter som räknas upp har alltså betydelse vid bedömningen av vad som ska anses utgöra en allvarlig kränkning. Därmed kan man argumentera för att den nya bestämmelsen borde placeras där. Rent systematiskt framstår det dock som mindre lämp- ligt att placera en bestämmelse som enbart avser frågan om skade- ståndsansvar alls föreligger i en bestämmelse som primärt reglerar frågan om hur skadeståndets storlek ska bestämmas. En sådan pla- cering skulle också kunna innebära en risk för att bestämmelsen på- verkar bedömningen av skadeståndets storlek i de fall som omfattas av dess tillämpningsområde. Om man kommer fram till att en polis eller en person i en annan yrkesgrupp med särskild beredskap som blivit angripen i tjänsten har blivit allvarligt kränkt genom angreppet, Kränkningsersättning för poliser och andra yrkesgrupper med särskild beredskap ska den skadelidande ha rätt till samma kränkningsersättning som andra brottsoffer. Avsikten med utredningens förslag är inte att ändra på denna ordning. Den nya bestämmelsen bör därför inte pla- ceras i 5 kap. 6 § skadeståndslagen. Det tredje alternativet är att införa en ny paragraf i skadestånds- lagen med den föreslagna bestämmelsen. Enligt utredningens upp- fattning finns det dock inte någon riktigt naturlig placering för en sådan paragraf. Det enda rimliga alternativet vore i sådana fall att be- stämmelsen infördes i 2 kap. skadeståndslagen i direkt anslutning till Eftersom det även i de fall som är aktuella fortfarande handlar om att göra en bedömning av om rekvisitet allvarlig kränkning i 3 § skadeståndslagen är uppfyllt anser vi dock att det är lämp- ligare att införa bestämmelsen som ett nytt andra stycke i 2 kap. 3 §. Även utifrån hur kapitel 2 i övrigt är uppbyggt framstår det som den bästa lösningen. 7.5.4Brottsskadeersättning kan betalas vid allvarliga kränkningar Vår bedömning: Det krävs inte några ändringar i 5 § brottsska- delagen för att vårt förslag om ändring i 2 kap. 3 § skadestånds- lagen ska få genomslag i bedömningar. Skälen för vår bedömning Brottsskadeersättning enligt 5 § brottsskadelagen betalas för den skada det innebär att någon allvarligt kränker någon annan genom brott som innefattar ett angrepp mot dennes person, frihet eller frid eller genom grovt förtal enligt 5 kap. 2 § (kränkning). När skadeståndslagens bestämmelse om kränkningsersättning ut- formades som en egen ansvarsregel anpassades bestämmelsen om rätt till brottsskadeersättning för kränkning till de ändringar som skedde i skadeståndslagen. Brottsskadeersättning för kränkning gjordes till en särskild ersättningstyp. I förarbetena angavs att brottsskadeersätt- ning för kränkning genom brott ska betalas enligt väsentligen samma principer som skadestånd för sådan kränkning (prop. Kränkningsersättning för poliser och andra yrkesgrupper med särskild beredskap s. 57). En skillnad är att vissa ärekränkningsbrott (främst förtal) inte ger rätt till brottsskadeersättning för kränkning. Av lagtexten i 5 § brottsskadelagen framgår att en grundförut- sättning för sådan ersättning är att den skadelidande utsatts för en allvarlig kränkning. Rekvisitet är detsamma som i 2 kap. 3 § skade- ståndslagen och det tillämpas på samma sätt i Brottsoffermyndighe- tens verksamhet. Man brukar tala om att ersättningen vilar på skade- ståndsrättslig grund. Kravet på allvarlig kränkning gäller och ska även fortsättningsvis gälla också när poliser och personer inom andra yrkesgrupper med särskild beredskap utsätts för brott i tjänsten. Ge- nom den bestämmelse som vi föreslår tydliggörs endast i vilka situa- tioner det bör krävas något mer än normalt för att en allvarlig kränk- ning ska konstateras och det pekas ut två omständigheter som särskilt ska beaktas vid allvarlighetsbedömningen. Vi gör mot denna bakgrund bedömningen att vårt förslag om ändring i skadeståndslagen inte kräver någon ändring i 5 § brotts- skadelagen för att det ska få genomslag i bedömningar, vilket det enligt vår uppfattning bör få. Rekvisitet allvarlig kränkning i brottsskadelagen ska alltså även fortsättningsvis ha samma innebörd som i skadeståndslagen. 8Stärkt rätt till ideell ersättning för efterlevande anhöriga Inte bara brottsoffer drabbas hårt av brott. Även den som är anhörig till någon som utsatts för ett brott kan drabbas av detta på olika sätt. Det gäller särskilt när brottet lett till att brottsoffret mist livet. Nära anhöriga till någon som har dödats genom en skadeståndsgrundande handling har rätt till skadestånd för personskada som åsamkats dem till följd av dödsfallet (se mer om det nedan). Med personskada avses då främst psykiskt lidande av övergående natur, s.k. sveda och värk. Det är en form av ideell skada som normalt ersätts med vissa scha- blonbelopp. Regleringen har varit föremål för diskussion och kritik i den allmänna debatten, särskilt har det hävdats att den ideella er- sättning som efterlevande anhöriga har rätt till är för låg. Vi har där- för fått i uppdrag att ta ställning till hur efterlevande anhörigas rätt till ideellt skadestånd kan stärkas. I detta kapitel redovisas bland annat vilken rätt till skadestånd som efterlevande anhöriga har enligt nuvarande ordning. Det finns också en redogörelse för vad som ur ett skadeståndsrättsligt per- spektiv gäller i övriga nordiska länder för efterlevande anhöriga. Med avstamp i vad som anges i direktiven redovisas slutligen våra över- väganden och förslag i den här delen. Stärkt rätt till ideell ersättning för efterlevande anhöriga Enligt 5 kap. 2 § skadeståndslagen ska – om en personskada lett till döden – ersättning betalas för begravningskostnad och, i skälig om- fattning, annan kostnad till följd av dödsfallet, förlust av underhåll, samt personskada som till följd av dödsfallet åsamkats någon som stod den avlidne särskilt nära. Vårt uppdrag i den här delen handlar primärt om rätten till ideell ersättning vid en nära anhörigs död. För att ge en mer fullständig bild av den ersättning som en efterlevande anhörig kan ha rätt till kommer dock även den anhöriges rätt till annan form av ersättning enligt skadeståndslagen beskrivas översiktligt i avsnitt 8.2.2 nedan. Detta avsnitt bygger i huvudsak på vad som anges i och , Skadeståndslagen, kommentaren till 5 kap. 2 §, version 7. Om grunden för ett skadestånd är ett brott, kan anhöriga i vissa fall även ha rätt till brottsskadeersättning enligt brottsskadelagen om gärningspersonen är okänd eller inte har förmåga att betala ett utdömt skadestånd. Sådan ersättning kan dock jämkas under vissa förutsätt- ningar. Även detta beskrivs närmare nedan. Efterlevande anhöriga kan också ha rätt till försäkringsersättning. Försäkringsersättningen ska i sådana fall avräknas från eventuell brottsskadeersättning. 8.2.2Anhörigas rätt till ersättning för begravningskostnader och förlust av underhåll Om en personskada har lett till döden, ska ersättning betalas för bland annat begravningskostnad och, i skälig omfattning, annan kostnad till följd av dödsfallet, samt förlust av underhåll. Av 5 kap. 2 § andra stycket skadeståndslagen framgår att ersättning för förlust av underhåll tillkommer efterlevande som enligt lag hade rätt till underhåll av den avlidne eller som på annat sätt var beroende av honom eller henne för sin försörjning, om underhåll utgick vid tiden för dödsfallet eller om det kan antas att underhåll skulle ha kommit att utgå därefter. Förlusten ersätts i den om- fattning som är skälig med hänsyn till den efterlevandes förmåga och möjligheter att genom eget arbete eller annars, på annat sätt än ge- Stärkt rätt till ideell ersättning för efterlevande anhöriga nom förmån som avses i 3 §, själv bidra till sin försörjning. Med underhåll likställs värdet av den avlidnes hushållsarbete i hemmet. Rätten till ersättning för begravningskostnader tillkommer den som har svarat för kostnaden. Här finns inget krav på att denne ska ha ställning av efterlevande. Det finns inte heller något uttryckligt krav att kostnaderna ska vara skäliga för att kunna ersättas, men ett sådant krav upprätthålls ändå i tillämpningen. Skäligheten bedöms mera med hänsyn till den totala kostnadsnivån än till de enskilda posterna, och inom denna ram ersätts praktiskt taget alla utgifter som brukar höra samman med en begravning. Vad som däremot inte ersätts skadeståndsvägen är kostnad för framtida vård av gravplats samt boupptecknings- och boutredningskostnader. Annan kostnad till följd av dödsfallet avser bland annat ersättning till dödsbodelägarna för sorgkläder och resor i samband med begrav- ningen. Lagtexten ger här utrymme för en skälighetsbedömning. In- komstförlust i samband med begravningen ersätts i viss utsträckning. Den krets av efterlevande som kan ha rätt till ersättning för förlust av underhåll omfattar dels de som har en lagstadgad rätt till under- håll, dels de som annars var beroende av den avlidne för sin försörj- ning. För att ersättning ska utges för förlust av underhåll i det först- nämnda fallet krävs det att den efterlevande hade haft rätt till sådant underhåll av den avlidne enligt familjerättsliga regler. Den andra de- len av den ersättningsberättigade kretsen bestäms utifrån i vilken grad de varit beroende av den avlidne för sin försörjning – oavsett om det funnits en underhållsplikt. I första hand handlar det om sam- bor, men även andra situationer kan bli aktuella. En generell förutsättning för att ersättning för förlust av under- håll ska betalas är att underhåll utgick vid tiden för dödsfallet, eller kunde förväntas utgå därefter. Det finns alltså ett aktualitetskrav. Genom förutsättningen att den efterlevande ska ha varit beroende av den avlidne för sin försörjning framgår även ett varaktighetskrav och ett krav på att det förelegat ett faktiskt behov. Utgångspunkten för skadeståndets omfattning är full kompensation, vilket innebär att den efterlevande ska kunna bibehålla samma levnads- standard som innan den anhöriges död. Med andra ord, som om döds- fallet inte hade inträffat. Förlusten ersätts som mest till det belopp som skulle ha betalats som underhåll, men påverkas av vad som är skäligt med hänsyn till den efterlevandes förmåga och möjligheter att genom eget arbete eller annars själv bidra till sin försörjning. Stärkt rätt till ideell ersättning för efterlevande anhöriga Hänsyn ska således tas till den efterlevandes förvärvsförmåga, för att undvika överkompensation. Det är inte bara ekonomiskt underhåll som omfattas av bestämmelsen, utan även värdet av den avlidnes hushållsarbete. 8.2.3Anhörigas rätt till ersättning för personskada Praxis som blir till lag tog i fyra avgöranden ställning till frågan i vilken omfattning det fanns en rätt till skadestånd för psykiska besvär som någon drabbats av till följd av att en nära anhö- rig dödats eller skadats allvarligt (”Anhörigersättning vid mord I och II” NJA 1993 s. 41 I och II, ”Anhörigersättning vid grov vårdslös- het” NJA 1996 s. 377 och ”Anhörigersättning vid vållande till annans död” NJA 1999 s. 632). Rättsläget var efter det att det fanns en rätt till skadestånd för psykiska besvär i form av en personskada som orsakats av att en nära anhörig dödats, ifall dödandet skett uppsåtligen eller av grov oaktsamhet som legat mycket nära ett uppsåtligt hand- lande. Däremot hade anhöriga ingen rätt till ersättning för psykiska besvär, om dödandet orsakats av ett enbart oaktsamt eller annat skade- ståndsgrundande handlande (strikt ansvar). I samband med ändringar i skadeståndslagen infördes den särskilda lagbestämmelse som återfinns i 5 kap. 2 § första stycket 3. Bestämmelsen innebär att rätten till skadestånd utvidga- des till att omfatta personskador som till följd av dödsfallet drabbat särskilt närstående till den som dödats genom en skadeståndsgrun- dande handling eller underlåtenhet. Det uppställdes således inte något krav på att dödandet skulle ha skett med uppsåt eller någon särskild grad av oaktsamhet. Efter lagändringen kan alltså även den som orsakat ett dödsfall genom normal oaktsamhet, eller rent av den som orsakat ett dödsfall utan att ha varit oaktsam men som bär ett strikt skadeståndsansvar, göras ansvarig (prop. 2000/01:68 s. 34 och 71). Det bör i sammanhanget också nämnas, vilket även framgår av justitierådet särskilda tillägg i ”Särborna” (Högsta dom- stolens dom i mål nr T 1848-20), att den lag- stadgade rätten till anhörigersättning för personskada i 5 kap. 2 § skadeståndslagen kompletterar men begränsar inte den rätt till er- sättning för personskada i form av t.ex. psykiska besvär som i det Stärkt rätt till ideell ersättning för efterlevande anhöriga enskilda fallet kan föreligga enligt det allmänna ansvarsstadgandet i 2 kap. 1 § skadeståndslagen. För att en efterlevande anhörig ska ha rätt till skadestånd på den grunden måste han eller hon dock på van- ligt sätt bevisa sin skada samt att förhållandena i det aktuella fallet är sådana att de psykiska besvären är en så typisk och närliggande följd av den skadegörande handlingen att de är ersättningsgilla. Enligt bestämmelsen i 5 kap. 2 § första stycket 3 skadeståndslagen gäller att om personskada lett till döden ska ersättning betalas för personskada som till följd av dödsfallet åsamkats någon som stod den avlidne särskilt nära. Genom att det anges att den närstående ”åsam- kats” skadan tydliggörs att skadan kan ha uppkommit mera indirekt (prop. 2000/01:68 s. 71). Det är här fråga om en följdskada av att någon annan tillfogats en personskada som lett till döden. I doktrin har även termen oegentlig tredjemansskada använts för att beskriva dessa skador (se t.ex. , Trepartsrelationer i skadestånds- rätten, 1997, s. 22). Personskadan för den anhörige består i dessa fall nästan regelmässigt av en psykisk chock eller andra psykiska besvär. har slagit fast att det som kan ersättas enligt be- stämmelsen i 5 kap. 2 § första stycket 3 skadeståndslagen är psykiska besvär som går utöver sådana känslor av sorg och saknad som ett dödsfall brukar medföra för nära anhöriga (se t.ex. rättsfallen ”Anhö- rigersättningen vid uppsåtligt dödande” NJA 2004 s. 26 och ”Scha- blonersättning vid grov vårdslöshet” NJA 2006 s. 738). Ett skadestånd för personskada bestäms enligt 5 kap. 1 § skadeståndslagen. Det gäller också vid sådan personskada som drabbar efterlevande anhöriga. Skadeståndet omfattar alltså både ersättning för ekonomiska skador som t.ex. kostnader och inkomstförlust och ersättning för ideella personskador till följd av dödsfallet. Ideella personskador är fysiskt eller psykiskt lidande av övergående natur (sveda och värk) eller av bestående art (lyte eller annat stadigvarande men). I förekommande fall kan även ersättning för särskilda olägenheter betalas. Stärkt rätt till ideell ersättning för efterlevande anhöriga Ersättningsberättigade är de som stod den avlidne särskilt nära. Regler- ingen tar främst sikte på make/maka, registrerad partner, sambo, barn och föräldrar. Här avses främst medlemmar i samma etablerade hus- hållsgemenskap som den avlidne (prop. 2000/01:68 s. 72). Syskon med hushållsgemenskap med den avlidne nämns inte särskilt i förarbetena, men bör kunna betraktas som särskilt närstående. I förarbetena utesluts inte att även andra personer kan komma i fråga för ersätt- ning, och i det sammanhanget nämns som exempel syskon som inte sammanbodde med den avlidne (prop. 2000/01:68 s. 72). har i rättsfallet NJA 2005 s. 237 ansett att en person som haft ett fast förhållande med den avlidne och även haft barn med denne stått den avlidne särskilt nära. Den efterlevande och den avlidne hade bott i samma bostad. Vid tiden för dödsfallet delade de inte bostad, men planerade för en gemensam framtid. Barnet föddes efter dödsfallet.