sou · H9B364 · 2021-07-20 00:00:00 — Se vidare kommentaren till 4 kap. 11 §. När pengar ska fördelas mellan flera fordringar som avser skade- stånd på grund av brott, har dessa lika rätt till betalning. Utmätnings- beloppet ska alltså fördelas på samma sätt som det skulle ha fördelats mellan flera fordringar utan företräde. Det betyder att respektive fordringsägare ska få betalt i förhållande till skuldbeloppets storlek. 13.2Förslaget till lag om ändring i skadeståndslagen (1972:207) 2 kap. Skadeståndsansvar på grund av eget vållande Den som allvarligt kränker någon annan genom brott som innefattar ett angrepp mot dennes person, frihet, frid eller ära ska ersätta den skada som kränkningen innebär. När den som utsätts för brott i tjänsten får anses ha haft en särskild bered- skap för angreppet, ska det vid bedömningen av om kränkningen är allvarlig särskilt beaktas om 1.angreppet riktar sig mot den skadelidandes privata sfär, eller 2.det är fråga om ett fysiskt angrepp. Paragrafen anger vad som krävs för att en rätt till kränkningsersätt- ning ska föreligga. Det införs ett nytt stycke i paragrafen. Ändringen har behandlats i avsnitt 7.5.3. I det nya stycket har det tagits in en bestämmelse som anger vad som särskilt ska beaktas när den skade- lidande är en person som har utsatts för brott i tjänsten. För rätt till kränkningsersättning krävs enligt den grundläggande regeln i bestämmelsens första stycke att den skadelidande utsatts för en allvarlig kränkning genom brottet. I förarbeten och praxis som ut- vecklats i anslutning till den bestämmelsen har det uttalats att personer som tillhör vissa yrkesgrupper har anledning att räkna med att mötas med vissa mindre grova angrepp i arbetet och har också i praktiken en större beredskap för detta. Det har därför ansetts ligga i sakens natur att det då krävs något mer än normalt för att en allvarlig kränk- ning ska kunna konstateras (se t.ex. prop. 2000/01:68 s. 50 och 66 samt rättsfallen NJA 2005 s. 738 och NJA 2012 s. 711). Det betyder att allvarlighetsbedömningen vid vissa angrepp kan falla olika ut be- roende på om det är en privatperson eller en person som vid tillfället tjänstgör inom en yrkesgrupp med särskild beredskap som angrips. Att allvarlighetsbedömningen kan falla olika ut beroende på vilka de inblandade är gäller även i andra fall. Allvarlighetsbedömningen på- verkas till exempel av om den som utsatts för angreppet är en frisk vuxen person eller någon med särskilda svårigheter att värja sin per- sonliga integritet, t.ex. ett litet barn, en åldring eller en person med en fysisk eller psykisk funktionsnedsättning (jfr 5 kap. 6 § första stycket 3; andra stycket 3 enligt vårt förslag). Den nu föreslagna be- stämmelsen innebär inte någon förändring i det avseendet. Att det förelegat en allvarlig kränkning gäller alltså även fortsätt- ningsvis som grundförutsättning för att en rätt till kränkningsersätt- ning ska föreligga när den skadelidande har utsatts för ett brott i tjänsten. Det betyder att angrepp som inte ger ersättning i andra fall inte heller ska ge ersättning i de fall som avses. Genom det nya andra stycket tydliggörs dock i vilka situationer det bör krävas något mer än normalt för att en allvarlig kränkning ska kunna konstateras; den skadelidande ska ha utsatts för ett brott i tjänsten och han eller hon ska anses ha haft en särskild beredskap för angreppet. Båda dessa förutsättningar ska alltså vara uppfyllda. Vidare anges två faktorer som i sådana situationer – dvs. då den skadelidande utsatts för ett brott i tjänsten och får anses ha haft en särskild beredskap för angrep- pet – typiskt sett är ägnade att påverka bedömningen av om det före- legat en allvarlig kränkning. Det handlar om situationer då angreppet riktat sig mot den skadelidandes privata sfär eller då det varit fråga om ett fysiskt angrepp. Genom uttrycket i tjänsten tydliggörs att det endast är när den skadelidande utsätts för brott under eller i samband med sin tjänste- utövning som dennes yrkesroll kan ha betydelse vid bedömningen av om han eller hon utsatts för en allvarlig kränkning. Bestämmelserna ska alltså inte tillämpas om den skadelidande eller i övrigt utanför sina tjänsteuppgifter utsätts för ett brott. Många yrkesgrupper löper en mer eller mindre stor risk för att bli utsatta för brottsliga angrepp inom ramen för sin yrkesutövning. Flera av dessa yrkesgrupper kan typiskt sett inte antas ha en högre tröskel för att drabbas av sådana känslor som rädsla, förnedring, skam eller liknande som kränkningsersättningen syftar till att kompensera. Avgörande vid bedömningen av om en yrkesgrupp objektivt sett får antas ha en något högre tröskel för detta är därför inte att de löper en större eller mindre risk för att bli utsatta för angrepp i sin yrkes- utövning, utan i stället den beredskap för vissa typer av angrepp som en del yrkesgrupper kan sägas ha. En grundförutsättning för att det ska påverka allvarlighetsbedömningen att någon utsatts för brott i tjänsten är därför att den skadelidande får anses ha haft en särskild beredskap för angreppet. Med detta avses för det första att det bör beaktas vilken yrkesgrupp den skadelidande tillhör. De yrkesgrupper som i vissa fall får anses ha en särskild beredskap är sådana för vilka det ingår i de normala arbetsuppgifterna att på olika sätt hantera våldsamma, stökiga eller hotfulla personer. De har i tjänsten också normalt en skyldighet att ingripa i olika situationer och de har lag- stadgade befogenheter att använda visst våld eller tvång i samband med det. finns det också ett förstärkt straffrättsligt skydd mot hot och våld. Det handlar alltså främst om poliser, ord- ningsvakter och vissa anställda inom , och den psykiatriska vården samt sannolikt också vissa anställda på be- handlingshem (jfr rättsfallet RH 1995:151). Bedömningen av vilken beredskap en person får anses ha i tjänsten påverkas också av vilka relevanta utbildningsinslag som normalt ingår i utbildningen för den aktuella tjänsten, t.ex. polisutbildningen, kriminalvårdsutbildningen, grundutbildningen för ordningsvakter och grundutbildningen för . Detta innebär att till exempel lärare, socialsekreterare, parkeringsvakter och en stor del av den övriga perso- nalen inom vård och omsorg inte kan anses ha någon särskild bered- skap i det här avseendet. Vid bedömningen av om den skadelidande får anses ha haft sär- skild beredskap ska det vidare beaktas i vilken situation angreppet skedde och om den angripne i den aktuella situationen hade skäl för en ökad mental beredskap på att mötas av våld, hot eller annat kränk- ande beteende. När det gäller situationen som sådan har det t.ex. betydelse om angreppet skedde i en ingripandesituation eller vid någon annan direkt tjänsteåtgärd. När det inte är fråga om en ingripande- situation eller direkt tjänsteåtgärd, har den skadelidande ofta inte samma anledning att förvänta sig ett angrepp. En polis eller ordnings- vakt får t.ex. normalt inte anses ha någon särskild beredskap i sam- band med en måltidspaus eller annan liknande situation. sätt kan det vara när den som är föremål för ett ingripande eller någon annan tjänsteåtgärd inledningsvis är helt lugn och inte visar några tecken på aggressivitet. får den skadelidande anses ha haft en ökad mental beredskap för att bli utsatt för våld eller hot t.ex. till följd av information som lämnats inför ett ingripande eller annan kännedom som den skadelidande hade när han eller hon gick in i situationen. Vilken form av utrustning och andra hjälpmedel som den skadelidande hade tillgång till vid angreppet kan också påverka be- dömningen av vilken beredskap den skadelidande objektivt sett haft (det kan t.ex. handla om särskilda insatsgrupper inom polis och kri- minalvård). Om det är fråga om en situation då den skadelidande utsatts för ett brott i tjänsten och han eller hon får anses ha haft en särskild bered- skap för angreppet, ska två omständigheter särskilt beaktas vid bedöm- ningen av om den skadelidande har utsatts för en allvarlig kränkning. I den första punkten berörs angrepp som är riktade mot den skade- lidandes privata sfär. Det som avses är angrepp av mer personlig karaktär som riktar sig mot den angripnes privata sfär och inte mot denne i egenskap av yrkesperson. Den beredskap som vissa yrkes- grupper får anses ha för vissa angrepp tar inte sikte på angrepp mot den privata sfären. Som exempel på angrepp mot den privata sfären kan nämnas rasistiska, sexistiska eller liknande tillmälen och hot som anspelar på den angripnes familj eller närstående. Sådana angrepp bör normalt anses innebära en allvarlig kränkning för den som utsätts. Den andra punkten anger att det ska beaktas om det varit fråga om ett fysiskt angrepp. Med fysiskt angrepp som kan motivera kränk- ningsersättning avses till exempel slag, sparkar, bett, rivning och be- spottning. Utgångspunkten är att det finns anledning att se allvar- ligare på fysiska angrepp än på verbala angrepp. Det innebär dock inte att verbala angrepp aldrig kan anses utgöra en allvarlig kränkning och det innebär inte heller att alla fysiska angrepp utgör en allvarlig kränkning. Det ska göras en samlad bedömning av situationen i vilket angreppet skedde. Som en del i den bedömningen ingår t.ex. att beakta vilken typ av ingripande eller tjänsteåtgärd det var fråga om, vad den angripne hade anledning att förvänta sig när han eller hon gick in i situationen och i vilket sammanhang angreppet skedde. Det är inte ovanligt att situationen är sådan att den eller de som genomför ett ingripande eller någon annan tjänsteåtgärd har anledning att förvänta sig ett visst verbalt och fysiskt motstånd. som utgör rena försök att undkomma eller försvåra ingripandet bör lika lite som tidigare normalt anses utgöra allvarliga kränkningar i skadeståndsrättslig mening. Medvetet riktade och uppsåtliga fysiska angrepp i form av t.ex. knytnävsslag i ansiktet, sparkar mot känsliga delar av kroppen, bett på oskyddade kroppsdelar, klös i ansiktet eller på andra oskyddade delar av kroppen och liknande bör däremot i många fall leda till bedömningen att det föreligger en allvarlig kränk- ning. Detsamma gäller angrepp med någon form av vapen eller annat tillhygge. Även andra typer av fysiska angrepp som t.ex. bespottning i ansiktet eller andra angrepp som för den skadelidande leder till att han eller hon får någon form av kroppsvätska på huden eller nära sina slemhinnor bör också normalt anses ge upphov till en allvarlig kränkning. Denna typ av angrepp kan dels ge upphov till en objektivt sett befogad oro för smitta, dels vara förnedrande för den skade- lidande. I slutändan handlar allvarlighetsbedömningen alltid om att det ska göras en samlad bedömning av de relevanta omständigheterna i det enskilda fallet. Det betyder att man, även vid angrepp mot någon i tjänsten, som tidigare kan hämta viss ledning för allvarlighetsbedöm- ningen av den uppräkning som görs i 5 kap. 6 § rörande de faktorer som påverkar skadeståndets bestämmande (prop. 2000/01:68 s. 65). I det här sammanhanget kan särskilt nämnas den andra punkten som gäller angrepp som varit ägnade att framkalla allvarlig rädsla för liv eller hälsa. Det som avses i den punkten är allvarligare våldsbrott och allvarligare hot som har utförts med betydande hänsynslöshet eller grymhet. Allvarliga våldsbrott som till exempel försök till mord eller dråp, synnerligen grov misshandel, grov misshandel och allvarligare hot innebär i regel en allvarlig kränkning även då de riktar sig mot någon som tjänstgör i en yrkesgrupp med särskild beredskap. Att bli beskjuten i tjänsten är t.ex. något som även för en specialtränad polis- man i insatsstyrkan regelmässigt får anses utgöra en allvarlig kränk- ning. Det gäller även situationer då angreppet gett upphov till en objektivt sett befogad rädsla för att ha blivit smittad av en allvarlig sjukdom. Slutligen kan man också anta att den nya sjunde punkten i 5 kap. 6 § som avser handlingar som innefattat hot som påtagligt har förstärkts genom anspelning på ett våldskapital kan komma att aktua- liseras i vissa av de fall som omfattas av den nya bestämmelsen i 2 kap. 3 § andra stycket. Om det konstateras att en skadelidande som utsatts för brott i tjänsten, enligt den mer objektiva bedömning som alltid ska göras, har blivit allvarligt kränkt, ska skadevållaren liksom tidigare ersätta skadan fullt ut. Den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet genom brott orsakar en annan persons död, ska betala särskild anhörigersättning till den som stod den avlidne särskilt nära. Detta gäller dock inte om det är uppenbart oskäligt. Paragrafen är ny och den anger förutsättningarna för särskild anhörig- ersättning. Övervägandena finns i avsnitt 8.4.4. Enligt paragrafen ska den som uppsåtligen eller av grov oaktsam- het genom brott orsakat en annan persons död betala särskild anhörig- ersättning till den som stod den avlidne särskilt nära. Ersättnings- formen är ny och kallas alltså för särskild anhörigersättning. I 5 kap. 6 a § anges hur ersättningen ska bestämmas. För att rätt till särskild anhörigersättning ska föreligga krävs att skadevållaren uppsåtligen eller av grov oaktsamhet genom brott orsakat en annan persons död. Ersättning aktualiseras därmed främst i fall då någon gjort sig skyldig till en gärning som innefattar mord, dråp eller vållande till annans död, grovt brott. Att dödsfallet ska ha orsakats genom brott innebär vidare att rätt till särskild anhörigersättning inte föreligger i fall då skadevållaren är fri från ansvar t.ex. därför att han eller hon agerat i nödvärn. Det utesluter däremot inte fall då skadevållaren vid tiden för gärningen var (se 1 kap. 6 § ). Berättigade till särskild anhörigersättning är de som stod den av- lidne särskilt nära. Den ersättningsberättigade kretsen är alltså den- samma som enligt 5 kap. 2 § första stycket 3 och begreppet ska tillämpas på samma sätt vid bedömningen av om det föreligger en rätt till särskild anhörigersättning. Begreppets närmare innebörd fram- går dels av förarbetena till bestämmelsen i 5 kap. 2 § första stycket 3 (prop. 2000/01:68 s. 21, 37 och 72), dels av praxis från domstolarna och skadeprövningsnämnderna (se t.ex. rättsfallen NJA 2005 s. 237 och ”Särborna” Högsta domstolens dom mål nr T 1848-20). Den särskilda anhörigersättningen är avsedd att kompensera den rent ideella skada som kan antas uppstå då en nära anhörig blir dödad genom ett allvarligt brott och som inte ersätts som en personskada enligt nuvarande ordning. Ersättningens syfte är därför att – likt kränk- ningsersättningen – ersätta de momentana känslor av chock, för- tvivlan, ilska, frustration, maktlöshet och liknande som typiskt sett kan antas uppstå hos en person med anledning av att denne får veta att den förlorat en nära anhörig genom ett allvarligt brott. Av bestämmelsens ordalydelse framgår att varje dödsfall är att betrakta som en separat skada. Det innebär att om någon skade- lidande förlorat mer än en nära anhörig ska han eller hon, om förut- sättningarna i övrigt är uppfyllda, ha rätt till en särskild anhörig- ersättning för varje avliden anhörig. Av paragrafens andra mening framgår att ersättning inte ska utgå om det är uppenbart oskäligt. Bestämmelsen utgör en säkerhetsventil för fall då det skulle framstå som direkt stötande om särskild an- hörigersättning utgick till någon eller några anhöriga. Det skulle t.ex. kunna vara fallet om den anhörige i ett straffrättsligt relevant avse- ende på något sätt medverkat till dödsfallet. Det kan inte uteslutas att det även finns andra situationer då den efterlevande måste anses ha en så nära koppling till den händelse vid vilken dödsfallet inträf- fade att det skulle framstå som uppenbart oskäligt om ersättning utgick. Säkerhetsventilen ska dock tillämpas restriktivt. Den särskilda anhörigersättningen utgör en ny typ av rent ideellt skadestånd och den ska utgå vid sidan av ersättning för personskada enligt 5 kap. 2 § första stycket 3 utan att påverka personskadeersätt- ningen. Den som i fall som avses i 1–3 a §§ vållar skada innan han eller hon har fyllt ska ersätta skadan i den utsträckning det är skäligt med hänsyn till hans eller hennes ålder och utveckling, handlingens beskaffenhet, förelig- gande ansvarsförsäkring och andra ekonomiska förhållanden samt övriga omständigheter. Ändringen har behandlats i avsnitt 8.4.6. Paragrafen innehåller en regel som lindrar det skadeståndsansvar som följer av huvudregeln om ansvar för vållande. för barn och ungdomar . Paragrafen blir tillämplig om skadevållaren inte har fyllt när skadan vållades. Tanken är dock inte att skadeståndet utan vidare ska sättas ned för ungdomar i åldern 15–. Som huvudregel ska dessa i stället bära fullt skadestånds- ansvar; möjligheten att sätta ned skadeståndet bör i dessa fall användas restriktivt (prop. 1972:5 s. 169 och 461). Bestämmelsen har ändrats till följd av de ändringar i lagen som gäller särskild anhörigersättning (se 2 kap. 3 a § och 5 kap. 6 a §). Innebörden av ändringen är att bestämmelsen blir tillämplig även på särskild anhörigersättning. Den som i fall som avses i 1–3 a §§ vållar skada under påverkan av en allvarlig psykisk störning eller av någon annan psykisk störning som inte är själv- förvållad och tillfällig ska ersätta skadan i den utsträckning det är skäligt med hänsyn till hans eller hennes sinnestillstånd, handlingens beskaffenhet, före- liggande ansvarsförsäkring och andra ekonomiska förhållanden samt övriga omständigheter. Ändringen har behandlats i avsnitt 8.4.6. Paragrafen innehåller en regel som lindrar det skadeståndsansvar som följer av huvudregeln om ansvar för vållande. Förutsättningen för att ansvaret ska kunna lindras enligt paragrafen är att skada vållats under påverkan av en psykisk störning som, när den inte är allvarlig, inte får vara självförvållad och tillfällig. Tillämpningen av bestäm- melsen bör vara restriktiv, men nedsättning kan ske med hänsyn till arten och graden av den psykiska störningen och det sätt varpå stör- ningen påverkat skadevållarens handlande (prop. 1972:5 s. 463 ff. och t.ex. rättsfallet NJA 1999 s. 441). Bestämmelsen har ändrats till följd av de ändringar i lagen som gäller särskild anhörigersättning (se 2 kap. 3 a § och 5 kap. 6 a §). Innebörden av ändringen är att bestämmelsen blir tillämplig även på särskild anhörigersättning. 3 kap. Skadeståndsansvar för annans vållande och för det allmänna Den som har arbetstagare i sin tjänst ska ersätta 1.personskada eller sakskada som arbetstagaren vållar genom fel eller försummelse i tjänsten, 2.ren förmögenhetsskada som arbetstagaren i tjänsten vållar genom 3.skada på grund av att arbetstagaren kränker någon annan på sätt som anges i 2 kap. 3 § genom fel eller försummelse i tjänsten, och 4.skada som ersätts enligt 2 kap. 3 a § och som arbetstagaren orsakar genom fel eller försummelse i tjänsten. I fråga om skadeståndsansvar för staten eller en kommun gäller även det som sägs nedan i detta kapitel. Det som där sägs om en kommun gäller också en region och ett kommunalförbund. Ändringen har behandlats i avsnitt 8.4.6. Paragrafen innehåller den centrala regleringen av det s.k. princi- palansvaret, arbetsgivares ansvar för skada vållad av arbetstagare. Bestämmelsen har ändrats till följd av de ändringar i lagen som gäller särskild anhörigersättning (se 2 kap. 3 a § och 5 kap. 6 a §). Innebör- den av ändringen är att arbetsgivaransvaret också omfattar särskild anhörigersättning. Skadeståndsansvaret förutsätter då både fel och försummelse i tjänsten och ersättningsansvar enligt 2 kap. 3 a §. Staten eller en kommun ska ersätta 1.personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada, som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet för vars full- görande staten eller kommunen svarar, 2.skada på grund av att någon annan kränks på sätt som anges i 2 kap. 3 § genom fel eller försummelse vid sådan myndighetsutövning, och 3.skada som ersätts enligt 2 kap. 3 a § och som orsakas genom fel eller för- summelse vid sådan myndighetsutövning. Ändringen har behandlats i avsnitt 8.4.6. Paragrafen innehåller den centrala regleringen av det allmännas – dvs. statens eller kommuners – ansvar för skada. ändrats till följd av de ändringar i lagen som gäller särskild anhörig- ersättning (se 2 kap. 3 a § och 5 kap. 6 a §). Innebörden av ändringen är att ansvaret för staten och kommunerna också omfattar särskild anhörigersättning. Skadeståndsansvaret förutsätter då både fel och försummelse vid myndighetsutövning och ersättningsansvar enligt 2 kap. 3 a §. Staten eller en kommun ska ersätta 1.personskada, sakskada, ren förmögenhetsskada, skada på grund av att någon kränks på sätt som anges i 2 kap. 3 § och skada som ersätts enligt 2 kap. 3 a §, om skadan uppkommit till följd av att den skadelidandes rättigheter enligt den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättig- heterna och de grundläggande friheterna har överträtts från statens eller kommunens sida, och 2.annan ideell skada som uppkommit till följd av en sådan rättighets- överträdelse. Skadestånd enligt första stycket ska endast betalas i den utsträckning det är nödvändigt för att gottgöra överträdelsen. Ändringen har behandlats i avsnitt 8.4.6. Paragrafen innehåller bestämmelser om staten och kommunernas skadeståndsansvar gentemot enskilda vid överträdelser av den euro- peiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (). Bestäm- melsen har ändrats till följd av de ändringar i lagen som gäller särskild anhörigersättning (se 2 kap. 3 a § och 5 kap. 6 a §). Innebörden av ändringen är att ansvaret för staten och kommunerna vid överträdel- ser av även omfattar särskild anhörigersättning. En förälder som har vårdnaden om ett barn ska ersätta 1.personskada eller sakskada som barnet vållar genom brott, 2.skada på grund av att barnet kränker någon annan på sätt som anges i 2 kap. 3 §, och 3.skada som barnet orsakar och som ersätts enligt 2 kap. 3 a §. Förälderns ansvar enligt första stycket är för varje skadehändelse be- gränsat till en femtedel av det prisbasbelopp enligt 2 kap. 6 och 7 §§ social- försäkringsbalken som gäller då skadehändelsen inträffade. Står barnet under vårdnad av två föräldrar, gäller begränsningen för dem gemen- samt. Om beloppet som anges i andra stycket inte räcker till full ersättning åt flera som lidit skada till följd av skadehändelsen, ska ersättningen sättas ned med samma kvotdel för var och en av de skadelidande. Ändringen har behandlats i avsnitt 8.4.6. Paragrafen innehåller regler om föräldrar som är vårdnadshavares ansvar för skador som barnet orsakar genom brott. Bestämmelsen har ändrats till följd av de ändringar i lagen som gäller särskild anhörig- ersättning (se 2 kap. 3 a § och 5 kap. 6 a §). Innebörden av ändringen är att föräldraansvaret enligt bestämmelsen även omfattar särskild anhörigersättning. 5 kap. Skadeståndets bestämmande Skadestånd med anledning av kränkning bestäms efter vad som är skäligt med hänsyn till handlingens art och varaktighet. Skadeståndet ska vid skälig- hetsbedömningen bestämmas på ett sätt som även innebär att den kränkte får upprättelse för angreppet. Det ska vid bedömningen enligt första stycket särskilt beaktas om hand- lingen 1.haft förnedrande eller skändliga inslag, 2.varit ägnad att framkalla allvarlig rädsla för liv eller hälsa, 3.riktat sig mot någon med särskilda svårigheter att värja sin personliga integritet, 4.inneburit missbruk av ett beroende- eller förtroendeförhållande eller riktat sig mot någon som den skadeståndsskyldige har eller har haft ett nära förhållande till, 5.varit ägnad att väcka allmän uppmärksamhet eller tagits upp med ett tekniskt hjälpmedel under förhållanden som inneburit risk för att upptagningen sprids, 6.utförts av flera personer tillsammans mot den skadelidande, eller 7.innefattat hot som påtagligt har förstärkts genom anspelning på ett våldskapital.