sou · H9B346 · 2021-06-17 00:00:00 — Det kan kanske vara mer tilltalande att låta saken bero. Ett system med förhandsgodkännande förväntas inte bli ett hel- täckande system utan en del av en helhet av flera sätt att under lag- föringsprocessens gång erkänna och godta en påföljd. Förhandsgod- kännande har framför allt ett syfte att fylla i de mer rutinbetonade och mer lättbedömda ärendena. Det gör att många ärenden kan leda till lagföring på ett snabbt och effektivt sätt. Förhandsgodkännande i stället för ett fullmaktsförfarande Det föreslås att det ska vara möjligt för den misstänkte att på för- hand godkänna ett strafföreläggande. Syftet är att förenkla systemet genom att ta bort kravet på att ett ombud godkänner föreläggandet på den misstänktes vägnar. Det innebär att ett strafföreläggande ska kunna utfärdas och betraktas som godkänt kort efter att den miss- tänkte har lämnat ett förhandsgodkännande. Godkännandet ska vara skriftligt. Med skriftligt menas i detta av- seende att det, förutom att använda papper och penna, också ska vara möjligt att lämna ett godkännande elektroniskt. Möjligheterna att lämna ett förhandsgodkännande för strafföreläggande elektroniskt behandlas i avsnitt 5.6.6. De uppgifter som anges i ett förhandsgodkännande ska i tillämp- liga delar vara desamma som ska anges i en fullmakt, dvs. upp- gift om brottet med en beskrivning av brottets art, tiden och platsen för brottet samt uppgift om den högsta bötespåföljd, den särskilda rättsverkan och det enskilda anspråk som den misstänkte är villig att godta. Precis som tidigare utgör förhandsgodkännandet den yttersta ramen för vad som kan ligga till grund för strafföreläggandet. Syftet med att ange bötesbeloppet och övriga delar som särskild rättsver- kan och enskilt anspråk är att det ska vara möjligt för den misstänkte att överblicka konsekvenserna av sitt förhandsgodkännande (jfr NJA II 1968 s. 760). Som krävs uppgift om brottet och dess art. Det är dock inte nödvändigt att beskriva brottet på samma sätt som i t.ex. en gärningsbeskrivning i ett åtal utan brottet kan beskrivas mer summariskt. Det får emellertid inte råda någon tvekan om vilken gärning den misstänkte erkänner eller vad erkännandet omfattar. I den nuvarande ordningen med fullmakt för strafföreläggande utfärdas först strafföreläggandet och tillställs ombudet varefter det blir godkänt. Det träder i kraft när åklagaren eller, den som för åklagarens räkning, tar emot godkännandet. En annan möjlighet är att ett straff- föreläggande kan godkännas genom betalning vilket inte är aktuellt i ett fullmaktsförfarande, även om betalning i vissa fall kan deponeras i förskott av den misstänkte. Enligt den föreslagna ordningen med för- handsgodkännande ska ett strafföreläggande utfärdas efter att åklag- aren tagit emot förhandsgodkännandet. Strafföreläggandet utfärdas därför med stöd av förhandsgodkännandet. Några ytterligare åtgär- der för att den misstänkte eller någon annan att vidta finns inte. Ett sådant strafföreläggande ska därför anses som godkänt enligt 48 kap. 3 § andra stycket RB när det har utfärdats. Det gäller dock endast om strafföreläggandet utfärdas med stöd av förhandsgodkännandet. Om åklagaren av någon anledning inte godtar förhandsgodkännandet och utfärdar ett strafföreläggande med ett annat innehåll ska det givetvis inte anses som godkänt när det har utfärdats. Figur 5.5 Föreslagen ordning med förhandsgodkännande och godkänts direkt med stöd Den föreslagna ordningen med förhandsgodkännande är enklare att förstå i jämförelse med fullmaktsförfarandet och minskar också administrationen för polis och åklagare. Ett förhandsgodkännande är på samma sätt som en fullmakt inte bindande får åklagaren. Åklagaren är därmed fri att vidta en annan åtgärd än att utfärda ett strafföreläggande med stöd av förhandsgod- Det kan t.ex. finnas skäl att betrakta gärningen som mer allvarlig än vad som bedömts tidigare. En annan sak är att ett förhandsgodkännande inte bör upprättas om det framstår som oklart eller tveksamt om det finns förutsätt- ningar för att utfärda strafföreläggande. Det är inte rimligt att den misstänkte ska ges sken av att han eller hon kommer lagföras i en- lighet med förhandsgodkännandet om det inte finns förutsättningar för det. Det får därför förutsättas att institutet i första hand används i mer rutinbetonade sammanhang. I försöksverksamheten har dock fullmakter kunnat anpassas efter lokala förutsättningar efter sam- verkan med åklagare. Ingenting hindrar att förhandsgodkännanden används i sammanhang som är mer komplicerade om de upprättas i dialog med eller efter samverkan med åklagare. utformas fullmakter enligt 48 kap. 10 § RB på ett sätt som både möjliggör för ombudet att godta strafföreläggande och före- träda den misstänkte i brottmålsrättegången. Förslaget innebär att fullmaktskonstruktionen avskaffas. Ett förhandsgodkännande kan därför inte ligga till grund för lagföring i domstol. Ingenting hindrar emellertid att även framöver upprätta rättegångsfullmakter för att möjliggöra lagföring av personer med hemvist utanför i en- lighet med bestämmelserna i 12 kap. RB. Detta gäller oaktat om den misstänkte lämnat ett förhandsgodkännande eller inte. Det föreslås att regleringen i 3 § strafföreläggandekungörelsen (1970:60) fram- över endast ska omfatta rättegångsfullmakter. Formen för ett förhandsgodkännande Enligt den nuvarande ordningen med fullmakter krävs att den under- tecknas med papper och penna av den misstänkte och lämnas till åklagaren. gäller inte längre kravet på att fullmakten måste lämnas i original utan kan i stället lämnas i kopia till åklagaren (se prop. 2019/20:189 s. 47–49). I den nya ordningen ska det fortfarande vara möjligt att lämna förhandsgodkännandet skriftligen, dvs. på papper med penna. Något original behöver, på samma sätt som , inte lämnas till åklagaren. Det ska också vara möjligt att lämna ett förhandsgodkännande elek- troniskt med hjälp av en elektronisk underskrift (se vidare avsnitt 5.6.6). Ett strafföreläggande ska, med utgångspunkt att också övriga för- utsättningar är uppfyllda, utfärdas så snart som förhandsgodkännan- det har lämnats av den misstänkte och handlagts av åklagare. Möjlighet att återkalla ett förhandsgodkännande finns inte någon uttrycklig bestämmelse som reglerar den miss- tänktes möjlighet att återkalla en fullmakt för strafföreläggande. Av de allmänna bestämmelserna om rättegångsfullmakt följer dock enligt 18 § RB att en fullmakt kan återkallas av en part när som helst och att en återkallelse blir giltig först när information om det når rätten. I realiteten betyder det att en fullmakt för strafföreläggande kan återkallas fram till att strafföreläggandet har godkänts. Ett förhandsgodkännande ska, på samma sätt som en fullmakt, inte vara bindande för åklagaren. Det är därför rimligt att den miss- tänkte inte heller ska vara bunden innan åklagaren har utfärdat före- läggandet. är det ovanligt att en fullmakt återkallas och det för- väntas framöver också vara sällsynt att den misstänkte vill återkalla ett förhandsgodkännande. Det bygger på att den misstänktes för- handsgodkännande är frivilligt och att den misstänkte inte utsätts för tvång eller press att lämna ett godkännande. Precis som gäller för före- läggande av ordningsbot enligt 48 kap. 16 § andra stycket RB kan den misstänkte i vissa fall vara i behov av rådrum. Om den misstänkte är påtagligt berusad eller av någon annan anledning har svårt att ta till sig vad ett förhandsgodkännande innebär ska stor försiktighet iakt- tas (jfr bl.a. NJA 1970 s. 472). En uttrycklig bestämmelse som reglerar den misstänktes möjlig- het att återkalla ett godkännande bör därför införas. Ett förhands- godkännande ska kunna återkallas fram till dess att strafföreläggan- det har utfärdats. En återkallelse ska tillställas åklagaren. Ingen slutunderrättelse vid förhandsgodkännande Det föreslås att det införs en bestämmelse som innebär att om den misstänkte godkänner ett strafföreläggande på förhand får förunder- sökningen avslutas utan underrättelse enligt 23 kap. 18 a § första stycket RB. När en förundersökning avslutas har den misstänkte och dennes försvarare normalt enligt 23 kap. 18 a § första stycket RB rätt att ta del av utredningen och ska underrättas om detta och om att de har rätt att begära att förundersökningen kompletteras. Bestämmel- sen syftar inte till att begränsa den misstänktes insynsrätt utan inne- bär endast att den misstänkte inte behöver underrättas särskilt om att förundersökningen avslutas. När den misstänkte godkänner ett strafföreläggande på förhand finns inget skäl för denne att också bli underrättad om att förunder- sökningen är färdigställd. kan den misstänkte ofta bli slutunder- rättad direkt i samband med att denne undertecknar en strafföreläg- gandefullmakt. I vissa fall är det dock nödvändigt att t.ex. vidta en ytterligare utredningsåtgärd eller att sammanställa eller färdigställa dokumentationen om brottet. Eftersom den misstänkte har över- lämnat en fullmakt behövs dock inte någon ytterligare medverkan från denne. Den misstänkte saknar också ett reellt intresse av att bli slutunderrättad eftersom denne underkastat sig ansvar för brottet. Syftet med en slutunderrättelse är i första hand att undvika obefo- gade åtal (jfr prop. 1969:114 s. 38 och JO 1956 s. 86). Det är därför rimligt att ett strafföreläggande ska kunna utfärdas efter att den miss- tänkte har lämnat ett förhandsgodkännande utan att den misstänkte ska behöva slutunderrättas. Det ska krävas att ett förhandsgodkännande endast får upprättas efter beslut av åklagaren eller den som är behörig att leda förunder- sökning för brottet. Det innebär normalt att en polisiär förunder- sökningsledare beslutar om förfarandet när leder förundersökningen. Om en förundersökning inte genomförs, t.ex. med stöd av bestämmelserna enligt 23 kap. 3 § tredje stycket eller 23 kap. 22 § RB krävs beslut av den som hade varit behörig att leda förundersökningen för brottet. Ett förhandsgodkännande ska dock alltid få upprättas efter beslut av åklagare. Bedömningen av skuld- och påföljdsfrågan är t.ex. särskilt utma- nande för en tjänsteman utan juristutbildning. En lyckad lösning i försöksverksamheten för att upprätthålla kvalitets- och rättssäkerhets- arbetet har varit regelbunden samverkan mellan de befattningshavare som handlägger frågor om strafföreläggandefullmakter och åklagare samt regelbunden utbildning och fortbildning för polispersonal. spektive brottsutredande myndighet kan internt reglera sina befatt- ningshavares arbetsuppgifter. Det förutsätts att de som handlägger frågor om förhandsgodkännande har tillräckliga kunskaper och erfaren- heter. Det föreslås att det införs en bestämmelse i strafföreläggande- kungörelsen (1970:60) om att ett förhandsgodkännande endast får upprättas efter beslut av åklagare eller den som enligt 23 kap. 3 § första stycket RB är behörig att leda förundersökning för brottet. Det föreslås också att det på samma sätt införs en bestämmelse om att förhandsgodkännande inte får upprättas om den misstänkte är . 5.6.3Strafföreläggande med villkorlig dom ska kunna användas i flera fall än Förslag: Villkorlig dom eller sådan påföljd i förening med böter ska få föreläggas genom strafföreläggande i fall det är sannolikt att rätten skulle döma till sådan påföljd. Strafföreläggande med villkorlig dom ska i större utsträckning likställas med strafföreläggande med böter. Kravet på personligt sammanträffande tas bort. Av 48 kap. 4 § andra stycket RB följer att villkorlig dom eller sådan påföljd i förening med böter får föreläggas genom strafföreläggande i fall då det är uppenbart att rätten skulle döma till sådan påföljd. Det framgår dock att detta inte gäller för brott som har begåtts av någon som inte har fyllt eller om det finns anledning att förena den villkorliga domen med en föreskrift om samhällstjänst. Med uppenbarhetskravet ska ansvarsbedömningen i regel vara okom- plicerad och påföljdvalet ofta helt förutsebart (se bet. 1996/97:JuU4). Med hänsyn till att 34 kap. 1 § första stycket BrB ska vara tillämpligt kan det aldrig vara uppenbart att påföljden bestäms till villkorlig dom under pågående verkställighet av en tidigare dom på fängelse eller skyddstillsyn eller under löpande prövotid för villkorlig dom (se prop. 1996/97:8 s. 17). gäller nya bestämmelser om sammanträffande av på- följd enligt 34 kap. BrB. Reformen innebär att det finns en större restriktivitet för att undanröja en tidigare påföljd, t.ex. villkorlig dom än vad som gällde tidigare. En uppfattning har varit att ett strafföre- läggande med villkorlig dom inte kunnat undanröjas enligt bestäm- melserna i 34 kap. BrB (se Borgeke m.fl., Att bestämma påföljd för brott, 2 u, s. 466–467). Villkorlig dom används som påföljd i stället för fängelse och får användas enligt 27 kap. 1 § BrB om påföljden inte bedöms kunna stanna vid böter. Enligt 30 kap. 4 § BrB ska rätten vid val av påföljd fästa särskilt avseende vid omständigheter som talar för en lindrigare påföljd än fängelse. Vid val av påföljd ska rätten enligt 30 kap. 7 § första stycket BrB som skäl för villkorlig dom beakta om det saknas särskild anledning att befara att den tilltalade kommer att göra sig skyldig till fortsatt brottslighet. Av paragrafens andra stycke framgår att rätten såsom särskilda skäl för villkorlig dom i stället för fängelse kan beakta, om den tilltalade samtycker till att domen förenas med en föreskrift om samhällstjänst och en sådan föreskrift är lämplig med hänsyn till den tilltalades person och övriga omständigheter. Av 30 kap. 8 § BrB följer att villkorlig dom ska förenas med dagsböter, om inte ett bötesstraff med hänsyn till skyldighet att fullgöra sam- hällstjänst eller andra följder av brottet skulle drabba den tilltalade alltför hårt eller det finns andra särskilda skäl mot att döma till böter. har bl.a. i rättsfallen NJA 2000 s. 314 och NJA 2008 s. 359 klargjort att villkorlig dom endast är utesluten i de fall då det finns särskild anledning att befara att den dömde kan komma att återfalla i brott. Det har blivit tydligare i vilka situationer som villkorlig dom kan användas. Som utgångspunkt kan villkorlig dom användas för första- eller engångshändelser av brottslighet som har ett begränsat straff- eller artvärde, dvs. när skälen för fängelse inte är särskilt starka. Som typexempel kan nämnas t.ex. tillgrepps- brott och andra förmögenhetsbrott av personer som är ostraffade. I förarbetena till när möjligheten till strafföreläggande med villkor- lig dom infördes uttalades att det kan finnas ett värde i att den miss- tänkte möter en myndighetsperson i samband med lagföringen för att inskärpa allvaret i samhällets reaktion och att det genom ett person- ligt sammanträffande med en representant för rättsväsendet skulle öka respekten för avgörandet och rättssystemet (se prop. 1996/97:8 s. 13). Detta har dock inte kommit till uttryck i själva lagtexten (se 1996/97:JuU4). I stället följer av 3 § första stycket förord- ningen (1964:740) med föreskrifter för åklagare i vissa brottmål att om åklagare enligt 48 kap. 4 § RB har utfärdat ett strafföreläggande som avser villkorlig dom eller sådan påföljd i förening med böter, bör åklagaren underrätta den misstänkte om beslutet vid ett person- ligt sammanträffande. För personer gäller i stället ett absolut krav på ett personligt sammanträffande enligt 1 § andra stycket förordningen (1994:1763) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare. Som redogjorts för kan strafföreläggande med villkorlig dom enligt 48 kap. 4 § andra stycket RB inte utfärdas för personer . Möjligheten att utfärda strafföreläggande med villkorlig dom har funnits men tillämpas inte i den omfattning som varit möjlig eller avsedd. Beredningen för rättsväsendets utveckling föreslog en reform på området (se avsnitt 5.2.6 och SOU 2003:74). I av- snitt 5.4.4 finns mer utförlig statistik om strafföreläggande med vill- korlig dom. Antalet sådana har ökat från drygt 1 000 st. till drygt 2 000 st. . Det utgör cirka en fjärdedel av samtliga vill- korliga domar. De brottstyper som är mest förekommande är framför allt bok- föringsbrott och stöld. Bokföringsbrott handläggs av Ekobrotts- myndigheten som har en annan förmåga genom sin organisation att ha en blandning av polispersonal och åklagare i myndigheten. Det gör det möjligt att på ett annat sätt än inom övriga delar av åklagar- väsendet sammanträffa personligen med den misstänkte i samband med t.ex. förhör under förundersökningen eller slutdelgivning. När det gäller stöld är en förekommande situation att sådana strafförelägganden utfärdas för tillfälligt besökande personer som sak- nas hemvist i och som är anhållna på grund av flyktfara. Dessa personer är genom sitt frihetsberövande av naturliga skäl mer till- gängliga för ett personligt sammanträffande med åklagaren än andra personer. I vissa fall tillämpas under jourtid också en rutin med kon- takt mellan den misstänkte och åklagaren per telefon. Under Corona- viruspandemin har det också funnits ytterligare skäl att använda tele- fon eller videosamtal i dessa sammanhang. En fördel med förfarandet är att ett fortsatt frihetsberövande kan undvikas och förkortas med strafföreläggandeinstitutet. En svaghet är å andra sidan att den miss- tänkte kan känna sig pressad att godkänna ett strafföreläggande för att bli frisläppt. Det är därför viktigt att vidta åtgärder för att värna rättssäkerheten i dessa situationer. Ett alternativ är att använda till- gänglighetsdelgivning för att säkra möjligheterna till lagföring. Detta resonemang utvecklas i avsnitt 3.4.3. Inte längre krav på personligt sammanträffande Strafföreläggande med villkorlig dom är relativt ovanligt. För till- greppsbrott förekommer sådana strafförelägganden i stor utsträckning när den misstänkte är frihetsberövad. I mer rutinbetonade ärenden är det dock mer ovanligt. Institutet används också ofta vid ekonomisk brottslighet i verksamhet. En anledning till att strafföreläggande med villkorlig dom inte används i så stor utsträck- ning är att det är resurs- och tidskrävande att hålla personliga sam- manträffande med den misstänkte. Som också framhållits i avsnitt 5.4.1 används inte strafföreläggande med böter i den utsträckning som är möjlig eftersom det är mer arbetsbesparande att i stället väcka åtal. En svaghet med systemet är att det är svårt att på förhand att veta om den misstänkte är villig att godta ett föreläggande. En erfarenhet från åklagarnas verksamhet tycks också peka på att många undviker att komma på de möten som åklagarna kallar till. Om frågan i stället avgörs i domstol måste domstolen i och för sig hålla huvudförhand- ling men kan avgöra saken i den tilltalades utevaro. Det finns dock ett förslag om att tingsrätten ska kunna döma till villkorlig dom utan huvudförhandling (se Ju2020/04230). Reformen föreslås träda i kraft . Det är därför svårt att motivera en rutin med ett personligt sammanträffande vid beslut om strafföreläggande. Syftet bakom ordningen var bl.a. att inskärpa allvaret i samhällets reaktion och öka respekten för avgörandet och rättssystemet (se prop. 1996/97:8 s. 13). Det kan ifrågasättas om detta skäl väger lika tungt . Eftersom domstolen kan avgöra ansvarsfrågan i den tilltalades ute- varo är det svårt att motivera varför kravet behöver vara annorlunda vid ett strafföreläggande. Det kan också tänkas att allvaret av en vill- korlig dom lika väl kan förmedlas på ett annat sätt än vid ett person- ligt möte. En erfarenhet från åklagarhåll är bl.a. att de misstänkta i stor utsträckning redan förstår innebörden av påföljden och i stället har frågor om andra saker, t.ex. hur bötesstraffet ska betalas. Det föreslås att kravet på personligt sammanträffande tas bort. Med tydlig information i det skriftliga förfarandet kan allvaret av påföljden, på samma sätt som sker i domstolen, inskärpas. Ingen- ting hindrar åklagaren från att vara tillgänglig för besök eller besvara frågor från den misstänkte på annat sätt. För personer finns därutöver en kompletterande be- stämmelse i 1 § förordningen (1994:1763) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare. Det föreslås att kravet på personligt sam- manträffande i dessa fall också tas bort eftersom det saknas skäl att särbehandla lagöverträdare . Det föreslås ingen ändring av förbudet av strafföreläggande med villkorlig dom för lagöverträdare under eller när det finns skäl att förena den villkorliga domen med samhällstjänst. Sannolikt i stället för uppenbart att påföljden blir villkorlig dom Kravet för att utfärda strafföreläggande med villkorlig dom är mycket högt ställt då det krävs att det ska vara uppenbart att rätten skulle döma till sådan påföljd. Det finns fortfarande skäl att behålla ett högt krav på trolighet för att påföljden ska bli villkorlig dom. Det finns, som uttalats i tidigare lagstiftningsärende, skäl att förbehålla institutet till situationer där påföljdsbedömningen är enkel och för- utsägbar. Kravet på uppenbarhet kan utesluta att straff- föreläggande med villkorlig dom används när det är påkallat. Rent kriminalpolitiskt finns det skäl att lagföra personer som begått brott med ett straffvärde på fängelsenivå så fort som möjligt eftersom en lagföring innebär att ett nytt brott efter lagföringen betraktas som ett återfall. En snabb lagföring av villkorliga domar innebär att prövotiden och kravet på skötsamhet av den lagförde inträder tidigare. Eftersom villkorlig dom enligt praxis endast är ute- sluten i de fall då det finns särskild anledning att befara att den dömde kan komma att återfalla har det blivit en vanligare påföljd för de personer som också till viss del riskerar att återfalla i brott. Det föreslås att kravet på att utfärda strafföreläggande med vill- korlig dom ändras i fråga om uppenbarhetsrekvisitet. Det ska inte längre krävas att det är uppenbart att rätten skulle döma till sådan I stället föreslås en ordning som innebär att det ska vara sannolikt att rätten skulle döma till villkorlig dom. Med en lydelse som innebär att det ska vara sannolikt ställs kravet fortfarande högt. Det ska dock vara möjligt att utfärda strafföreläggande med villkor- lig dom i fler fall än som är möjligt . Som exempel kan nämnas när påföljden för ett begånget brott inte kan stanna vid böter men skälen för fängelse är inte särskilt starka. Om personen är straffad men brottsligheten ligger långt tillbaka i tiden ska det vara möjligt att ändå överväga ett strafföreläggande med villkorlig dom. Ett annat exempel är när ett begånget brott endast med viss styrka talar för fängelse, t.ex. lindriga eller särpräglade former av grovt ratt- fylleri, vapenbrott, narkotikabrott, bokföringsbrott och skattebrott. Det kan också finnas situationer med andra tänkbara påföljdsalter- nativ men där villkorlig dom framstår som den mest sannolika. Den föreslagna reformen innebär endast en marginell reduktion av kravet men möjliggör i högre utsträckning lagföring med strafföreläggande i enkla och okomplicerade fall. Liksom tidigare gäller att brottslig- hetens art eller straffvärde eller gärningspersonens återfall i brott i vissa fall hindrar användandet av villkorlig dom. 5.6.4Strafföreläggande ska kunna utfärdas med ett villkorat åtalsbeslut Förslag: Strafföreläggande ska kunna utfärdas med ett villkorat åtalsbeslut. Åtalsbeslutet ska verkställas om den miss- tänkte inte godkänner strafföreläggandet inom den fastställda tiden. Åtalsbeslutet ska kunna ändras om det inträffar nya omständig- heter. Om föreläggandet inte godkänns ska åklagarens åtalsbeslut verkställas genom att stämning eller stämningsansökan ges in till rätten utan något ytterligare beslut. Den misstänkte ska få en kopia på stämningen eller stämnings- ansökan som strafföreläggandet sänds eller lämnas till honom eller henne. Frågan om strafföreläggande uppkommer när förundersökningen är på väg att avslutas och den, om har lett den, redo- visas till åklagare för åtalsbeslut. Om åklagaren väljer att utfärda strafföreläggande avvaktas åtalsfrågan till dess frågan om strafföre- läggande är avgjord.