sou · H9B364 · 2021-07-20 00:00:00 — Den som har utsatts för ett brott kan ha rätt till skadestånd för de skador som brottet har lett till. Huvudregeln vid skador som orsakats genom brott är att gärningspersonen ska ersätta brottsoffret för skadan. Det finns ett särskilt ersättningssystem som innebär att brottsoffret kan få ersättning för sin skada på fyra olika sätt – skade- stånd, allmän försäkring, privat försäkring och brottsskadeersättning (figur 3.1). Figur 3.1 Ersättningssystemet för brottsoffer För att brottsoffret ska få skadestånd från gärningspersonen krävs, om gärningspersonen inte frivilligt betalar detta, att skadeståndet fast- ställs av domstol. Skyldigheten för gärningspersonen att betala skade- stånd fastställs med stöd av skadeståndslagen. Brottsoffret kan fram- ställa ett yrkande om skadestånd i en brottmålsprocess eller genom att ansöka om stämning för skadestånd i en tvistemålsprocess. Skadeståndet ska i första hand betalas av den dömde gärnings- person som skadat brottsoffret. Om flera gärningspersoner varit involverade i brottet har domstolen möjlighet att påföra gärnings- personerna ett solidariskt ansvar för betalningen av skadeståndet. Det innebär att brottsoffret kan kräva ut hela skadeståndet från var och en av gärningspersonerna. Nuvarande ordning – skadeståndslagen m.m. Gärningspersonen kan välja att betala skadeståndet till den skade- lidande på frivillig väg genom att t.ex. kontakta brottsoffret. En betalning på frivillig väg kan dock ofta innebära praktiska svårigheter för gärningspersonen och därför är det vanligt att det slutar med att brottsoffret begär verkställighet av betalningen hos Kronofogde- myndigheten (SOU 2010:1 s. 53 ff.). I vissa fall kan andra ansvarsobjekt än gärningspersonen behöva ansvara skadeståndsrättsligt för den skada som gärningspersonen orsakat. Ett exempel är att vårdnadshavare till barn kan bli skyldiga att ersätta brottsoffret för den skada som barnet orsakat (se 3 kap. 5 § skadeståndslagen). Ett brottsoffer som till följd av sin skada inte kan arbeta har rätt till ersättning från den offentligt finansierade sjukförsäkringen. Försäk- ringskassan ansvarar för utbetalningen av denna ersättning. Brotts- offrets inkomstförlust täcks inte fullt ut av den offentligt finansie- rade sjukförsäkringen och därför kan brottsoffret även få skadestånd eller brottskadeersättning för den resterande delen av inkomstför- lusten. Den del av inkomstförlusten som har betalats ut genom sjuk- försäkringen måste avräknas när ett skadestånd för t.ex. inkomst- förlust eller brottsskadeersättning ska beräknas, s.k. samordning (se 5 kap. 3 § skadeståndslagen och 10 och 11 §§ brottsskadelagen). När ett brott lett till döden kan de efterlevande anhöriga i vissa fall ha rätt till s.k. efterlevandepension från . Efterlevandepensionen är en form av ersättning som de närmast an- höriga kan ha rätt till . Efterlevandepensionen är en ekonomisk trygghet som är tänkt att täcka en del av den försörj- ning som den avlidne bidrog med. Även efterlevandepensionen ska avräknas enligt 5 kap. 3 § skadeståndslagen. Internationellt har de svenska socialförsäkringarna betraktats som förhållandevis generösa. Den svenska modellen med ett starkt social- försäkringssystem innebär till skillnad från vad som gäller i en del andra länder att vissa skador till stor del ersätts av staten och inte av gärningspersonen. Nuvarande ordning – skadeståndslagen m.m. Nästan alla hemförsäkringar innehåller ett s.k. överfallsskydd som ersätter vissa skador vid brott, men försäkringsvillkoren för dessa överfallsskydd varierar något mellan de olika försäkringsbolagen. De flesta försäkringsbolag ersätter överfall med schablonbelopp som har bestämts på förhand, s.k. summaförsäkringar. Det innebär att ersätt- ningen inte bestäms utifrån principen om full ersättning för liden skada. Överfallsskyddet gäller endast beträffande vissa brott, normalt vålds- och sexualbrott som t.ex. misshandel, försök till mord och våldtäkt. Normalt finns det begränsningar i försäkringsvillkoren. Det är t.ex. vanligt att försäkringsersättning för överfall inte utgår om försäkrings- tagaren skadats av någon annan som omfattas av samma försäkring (t.ex. våld i nära relationer), om skadan orsakats genom oaktsamhet eller om skadan orsakats i arbetet. Därutöver uppställer försäkrings- bolagen ofta vissa aktsamhetskrav som, om de inte följs, kan leda till att försäkringsersättningen sänks. Försäkringsbolagens möjligheter att återkräva (utöva regressrätt) en gärningsperson på försäkringsersättning som betalats till ett brotts- offer är små. Det överfallsskydd som ingår i många hemförsäkringar räknas som personförsäkring (prop. 2003/04:150 s. 366). Försäkrings- bolagens regressrätt vid personförsäkringar är begränsad till ersätt- ning som lämnats för viss ekonomisk skada och vid summaförsäk- ringar på det området är regressrätten obefintlig (se 16 kap. 10 § försäkringsavtalslagen, 2005:104, och prop. 2003/04:150 s. 575 f.). Om brottsoffret inte kan få ersättning genom skadestånd från gär- ningspersonen och det inte heller finns någon försäkring som täcker hela skadan kan ersättning med stöd av brottsskadelagen (2014:322) betalas ut av staten genom i form av s.k. brottsskadeersättning. Brottsskadeersättningen är subsidiär i förhål- lande till annan ersättning, vilket innebär att brottsskadeersättning kan utgå först sedan alla andra möjligheter till ersättning för skadan har uttömts, t.ex. betalning från gärningspersonen och försäkrings- ersättning. Nuvarande ordning – skadeståndslagen m.m. Om domstol i sak har prövat ett yrkande om kränkningsersätt- ning får som huvudregel brottsskadeersättningen för kränkning inte bestämmas till ett lägre belopp än vad domstolen dömt ut (se 5 § tredje stycket brottsskadelagen). Brottsskadeersättningen kan dock bli lägre än skadeståndet på grund av andra olikheter i regelverken. De skadetyper som ersätts enligt brottsskadelagen är t.ex. inte iden- tiska med de som ersätts enligt skadeståndslagen. Vid bestämmande av brottsskadeersättning avräknas även ersättning som brottsoffret fått i form av t.ex. skadestånd eller försäkringsersättning till den del ersättningen har betalats eller bedöms kunna bli betalad, vilket kan innebära att endast en del av skadan ersätts genom brottsskadeersätt- ningen (se 10 § brottsskadelagen). Slutligen finns det särskilda regler om jämkning i brottsskadelagen (se 12 §). tar över brottsoffrets rätt till skadestånd, dvs. myndigheten får regressrätt gentemot gärningspersonen (se 28 § första stycket brottsskadelagen). Regressrätten gäller enbart upp till det belopp som brottsoffret har fått i brottsskadeersättning inklu- sive ränta på det beloppet. Om gärningspersonen är känd ska Brotts- offermyndigheten kräva tillbaka det utbetalda beloppet av gärnings- personen, om det inte är olämpligt med hänsyn till gärningspersonens personliga förhållanden eller till möjligheten att få fordran betalad (se 29 § första stycket brottsskadelagen). av den utbetalda brottsskadeersättningen finan- sierades av regressintäkterna . Målsättningen är att rätt person – dvs. gärningspersonen – alltid ska betala sitt skadestånd (prop. 2013/14:94 s. 49 f. och 88 f.). Skadeståndslagen är av allmängiltig karaktär och kan i det närmaste beskrivas som en sorts ramlagstiftning i fråga om vad som gäller utanför kontraktsförhållanden. Bestämmelserna i lagen bygger i stor utsträckning på rättspraxis. Skadeståndslagens karaktär som ramlag- stiftning möjliggör för domstolarna, främst genom Högsta dom- stolens praxis, att utveckla skadeståndsrätten genom att t.ex. utvidga grunderna för skadeståndsansvar (se t.ex. rättsfallen NJA 1991 s. 720 angående principen om strikt ansvar vid viss farlig verksamhet och Nuvarande ordning – skadeståndslagen m.m. ”Anhörigersättning vid mord I–II” NJA 1993 s. 41 I och II angående ersättning till efterlevande anhöriga). Vid tillämpningen av skade- ståndslagen ska även flera allmänt erkända skadeståndsrättsliga grund- satser tillämpas, t.ex. adekvat kausalitet som behandlas i nästföljande avsnitt. Skadeståndslagen är subsidiär såvitt avser skador som regleras genom speciallagstiftning. Som exempel på författningar som inne- håller särskilda skadeståndsrättsliga bestämmelser kan nämnas jorda- balken, , produktansvarslagen (1992:18), lagen (1998:714) om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder och lagen (2007:1150) om tillsyn över hundar och katter. 3.2.4Förutsättningar för skadeståndsansvar – allmänna rättsgrundsatser, culpa m.m. Det finns flera förutsättningar som måste vara uppfyllda för att skade- stånd ska komma i fråga. En sådan förutsättning är att det måste finnas en konstaterad skada som drabbat annan än skadevållaren. Det finns flera olika typer av skador och några av dessa kommer att behandlas i avsnitt 3.3. Därutöver måste det finnas ett presumtivt ansvarssubjekt, en tänkbar skadeståndsskyldig fysisk eller juridisk person. En annan grundläggande förutsättning för skadeståndsskyl- dighet är att det måste finnas ett orsakssamband mellan handlandet (eller underlåtenheten) och skadan, vilket kan uttryckas med att det måste föreligga kausalitet mellan handlande och skada. Kausaliteten måste även vara adekvat, vilket innebär att handlingen ska ha orsakat skadan på ett inte alltför oförutsägbart, säreget eller avlägset sätt. Det kan uttryckas som att det måste föreligga adekvat kausalitet. Som huvudregel ska även handlandet, för att vara skadestånds- grundande, ha orsakats genom vållande, vilket är ett gemensamt ut- tryck för uppsåt och oaktsamhet. används den latinska termen culpa för att beskriva någons klandervärda handlande. Culpa har en mer inskränkt mening än termen vållande och betecknar enbart oakt- samhet. Vid bedömningen om ett visst handlande innefattat tillräck- lig oaktsamhet för att skadeståndsansvar ska aktualiseras kan en s.k. culpabedömning göras. Culpabedömningen går, förenklat uttryckt, ut på att besvara frågan om den påstått oaktsamme borde ha handlat på ett annat sätt. För att besvara den frågan kan domstolarna ta hän- syn till bland annat vilka riktlinjer som finns för ett visst handlande Nuvarande ordning – skadeståndslagen m.m. i författningar och föreskrifter. Om det inte går att finna ledning i någon författning eller föreskrift blir frågan hur folk i allmänhet brukar handla i situationer liknande den som förelegat i det aktuella fallet. Det kan ofta bli fråga om vad som utgör praxis eller sedvana i den typ av verksamhet som den påstått oaktsamme ägnat sig åt. finns det inte några tydliga riktlinjer för hur handlandet ska bedömas och då måste domstolarna göra en mer fri bedömning av om culpa förelegat. Här blir det av väsentlig betydelse vilka risker skadegörarens uppträdande har medfört för omgivningen. Ju större sannolikhet som finns för skada och ju allvarligare en skada kan antas bli, desto högre krav ställs på den handlande. Vidare måste beaktas den handlandes möjlighet att inse risken för skada, möjligheterna att förhindra skadan och hur pass omfattande och kostsamma åtgärder detta kräver. Viss hänsyn måste även tas till skadegörarens person. En sammanvägning utifrån de nämnda faktorerna leder fram till en bedömning av om den som handlat borde ha agerat annorlunda i den aktuella situationen. En del former av skadestånd kan endast utgå om brott har begåtts. Eftersom straffrätten förutsätter ett personligt ansvar, dvs. att hand- lingen begåtts genom uppsåt eller oaktsamhet, kan bedömningen av om någon skadeståndsrättsligt varit vållande till en viss skada fastställas genom konstaterandet att någon begått ett visst brott. I princip krävs att den skadelidande ska visa eller styrka att det före- ligger förutsättningar för skadeståndsskyldighet. Det gäller inte bara i fråga om orsakssambandet, utan även beträffande förekomsten av skada och, när detta krävs, av vållande hos den som har orsakat skadan. Beviskravet kan variera och det finns flera exempel på att beviskravet lindrats i situationer där det allmänt ansetts vara svårt att uppfylla beviskravet. Nuvarande ordning – skadeståndslagen m.m. Den som blivit skadeståndsskyldig är som huvudregel skyldig att ersätta hela den inträffade förlusten. En inskränkning i den skade- lidandes rätt till skadestånd gäller dock vid medvållande. Om den skadelidande genom oaktsamhet har medverkat till en skada kan ersättningen jämkas (se 6 kap. 1 § skadeståndslagen). Denna bestäm- melse om jämkning på grund av medvållande är dock inte tillämplig vid utdömande av kränkningsersättning eller ersättning för annan ideell skada. Däremot kan den skadelidandes egna beteende påverka bedömningen av om det föreligger rätt till kränkningsersättning och, i så fall, ersättningens storlek (prop. 2000/01:68 s. 50 f.). En jämkning av skadeståndet kan också ske genom den allmänna jämkningsregeln i 6 kap. 2 § skadeståndslagen som bland annat tar sikte på situationer där skadeståndet blir oskäligt betungande för skadevållaren. Den allmänna jämkningsregeln är tillämplig på alla typer av skador. Skadestånd utgår som huvudregel inte för s.k. tredjemansskador, dvs. skador som någon annan än den som drabbats av skadan fått. När tredje man orsakats en ekonomisk skada till följd av att ett annat rättssubjekt drabbats av en person- eller sakskada är den principiella ståndpunkten alltså att den som orsakat person- eller sakskadan inte är skyldig att ersätta tredje mans ekonomiska skada (egentlig tredjemansskada). I fall där tredje man orsakats en person- skada till följd av att ett annat rättssubjekt drabbats av en person- skada (oegentlig tredjemansskada) kan i vissa fall ersättning utgå enligt skadeståndslagen, jämför t.ex. 5 kap. 2 § skadeståndslagen som regle- rar efterlevande anhörigas rätt till ersättning vid annans personskada som lett till döden. En skadeståndsfordran kan preskriberas enligt reglerna om allmän preskriptionstid i preskriptionslagen (1981:130). Utgångspunkten för preskriptionsfristen är tidpunkten för fordringens tillkomst. Om preskriptionstiden avbryts börjar en ny preskriptionstid att löpa. Regeln har motiverats med att ingen ska behöva räkna med att bli skadeståndsskyldig för ett handlande som ligger till- baka i tiden utan att ha fått ett krav. När det gäller skade- ståndsfordringar till följd av brott är regleringen något annorlunda. En skadeståndsfordran i anledning av brott preskriberas inte före utgången av tiden för åtalspreskriptionen för brottet (se 3 § preskrip- Nuvarande ordning – skadeståndslagen m.m. tionslagen och 35 kap. ). Andra preskriptionstider inom skadeståndsrättens område kan finnas i speciallagstiftning. Det finns även andra begräsningar i skadeståndsskyldigheten som t.ex. ansvarsregeln i 2 kap. 5 § skadeståndslagen, jämkningsregeln i 3 kap. 6 § skadeståndslagen, den skadelidandes skadebegränsnings- plikt och principen om avräkning av fördelar (compensatio lucri cum damno). 3.3.1Ekonomisk och ideell skada I förarbetena till skadeståndslagen har det framhållits att ekonomiska och ideella skador bör hållas isär (prop. 1975:12 s. 109 f. och s. 145). En sammanblandning ansågs kunna leda till både överkompensation och för lågt skadestånd. Med ekonomisk skada avses olika typer av ekonomiska förluster, t.ex. kostnader och inkomstförlust. Ideell skada utgörs av skador som inte är av ekonomisk natur, t.ex. kränkningar av den personliga integriteten eller fysiskt och psykiskt lidande i samband med personskada. Det finns egentligen ingen entydig defi- nition av vad som är en ideell skada. Det som utmärker den ideella skadan är dock att den inte går att mäta i pengar på samma sätt som den ekonomiska skadan. Traditionellt har skadestånd endast ansetts kunna utgå för eko- nomiska skador. En orsak till detta var att det inte ansågs att ersätt- ningen vid skador som haft en annan karaktär än ekonomisk kunde fastställas enligt principen om full ersättning för liden skada. En ekonomisk skada kan fastställas i pengar och typiskt sett utifrån ett objektivt underlag. Vad som är full ersättning för en ideell skada bestäms av mer subjektiva faktorer. Utvecklingen inom skadestånds- rätten har dock gått i riktningen att även många ideella skador ersätts. Till skillnad från vad som gäller i fråga om ekonomisk skada har man traditionellt även ansett att rätt till ersättning för ideell skada krävt särskilt lagstöd (jfr SOU 1992:84 s. 31 f., med hänvisningar och prop. 2000/01:68 s. 17). har dock i flera rätts- fall dömt ut ideellt skadestånd utan stöd i lag (se SOU 2020:44 s. 92 med hänvisningar). Nuvarande ordning – skadeståndslagen m.m. 3.3.2Några skadetyper enligt skadeståndslagen I skadeståndslagen saknas en definition av begreppet personskada. Till personskada räknas enligt förarbeten och praxis såväl kroppsliga som psykiska sjukdomstillstånd. Det kan vara skador direkt på kroppens organism och fysisk smärta, liksom även psykiskt lidande, såsom depression, chock av en viss händelse eller efterföljande trau- matiska neuroser (prop. 1975:12 s. 20, SOU 1995:33 s. 61 f. och prop. 2000/01:68 s. 17 f.). I 5 kap. 1 § skadeståndslagen regleras vad det är som kan ersättas vid personskada. I korthet kan följande sägas om de olika ersättnings- posterna. Ersättning för ekonomiska skador vid personskada En av de poster som ersättningen omfattar avser de kostnader som behövs för läkningen av personskadan, t.ex. sjukvårdskostnader och läkemedel men även andra kostnader som t.ex. skäliga kostnader för vård i hemmet. Även inkomstförluster hänförliga till personskadan ersätts. Inkomstförluster ersätts för både förfluten tid och för framtiden. Ersättning för ideella skador vid personskada Vid personskada kan även vissa ideella skador ersättas. Den skade- lidande kan få ersättning för sveda och värk. I lagtexten beskrivs sveda och värk som fysiskt och psykiskt lidande av övergående natur, dvs. besvär som kan hänföras till den akuta sjuktiden. Ersättning för sveda och värk kan utgå för smärta och andra fysiska obehag, liksom för ångest, sömn- och koncentrationssvårigheter, depressiva reak- tioner, sexuella störningar m.m., som visar sig under den akuta perio- den, men även för oro och ängslan . Ersättningen för sveda och värk bestäms i första hand med ledning av tabeller som upprättats av och vars belopp justeras efter förändringar i penningvärdet. För att ersättningens storlek ska kunna bestämmas med ledning av tabellerna krävs normalt medicinsk ut- redning i form av läkarintyg (se rättsfallet ”Skadestånd efter över- Nuvarande ordning – skadeståndslagen m.m. nattningen” NJA 2019 s. 1064 p. I praktiken handlar det om att bedöma skadans art och varaktighet. För en del brott presumeras vissa besvär . Vid psykiska besvär till följd av sexuella övergrepp görs vanligtvis en uppskattning av akut sjuktid (prop. 2000/01:68 s. 25). Om en personskada lett till bestående följder är det möjligt för den skadelidande att bli ersatt för fysiskt och psykiskt lidande av bestående art, s.k. lyte (t.ex. ärr, hälta och förlust av kroppsdel) och annat stadigvarande men (t.ex. andra bestående skadeföljder som smärta, nedsatt rörelseförmåga och förlust av sinnesfunktion). Tid- punkten för när sveda och värk övergår till att utgöra lyte eller annat stadigvarande men är i regel då det medicinska tillståndet kan anses ha blivit permanent. Ersättningen för lyte och annat stadigvarande men ersätts som vid sveda och värk i första hand med ledning av tabeller som tagits fram av . Särskilda olägenheter till följd av en personskada kan också er- sättas. Som exempel på sådana olägenheter kan nämnas anspänning i arbetet eller andra påtagliga svårigheter att fungera i arbetet. Skadestånd för kränkning med anledning av brott, s.k. kränknings- ersättning, är en form av rent ideellt skadestånd som inte förutsätter att någon fysisk skada uppkommit. Av 2 kap. 3 § skadeståndslagen framgår att kränkningsersättning kan utgå då någon kränkt annan genom ett brottsligt angrepp som riktats mot den kränktes person, frihet, frid eller ära. För att kränkningsersättning ska kunna utgå förutsätts det att kränkningen varit allvarlig. Kränkningsersättningen är tänkt att kompensera den kränkte för de känslor som kan fram- kallas vid ett brottsligt angrepp, t.ex. känslor som rädsla, förnedring, skam eller liknande. I 5 kap. 6 § skadeståndslagen anges vilka faktorer som ska beaktas vid bestämmandet av kränkningsersättningens stor- lek. Kränkningsersättningens storlek varierar bland annat utifrån hand- lingens art och varaktighet. Kränkningsersättningen behandlas närmare i kapitel 4. Nuvarande ordning – skadeståndslagen m.m. Annan ideell skada vid rättighetsöverträdelser infördes en ny bestämmelse i skadeståndslagen (se 3 kap. 4 § första stycket 2) som behandlar rätten till skadestånd för ”annan ideell skada” med anledning av överträdelser av Europa- konventionen (s.k. konventionsskadestånd). Före bestämmelsens införande hade i flera avgöranden dömt ut skade- stånd vid överträdelser av och konstaterat att reglerna om statens ansvar i skadeståndslagen innebär att inte fullt ut uppfyller sina åtaganden enligt (se bl.a. rättsfallet ”Finanschefen på ” NJA 2005 s. 462). Även vissa överträdelser av grundläggande fri- och rättigheter enligt 2 kap. reger- ingsformen kan ersättas genom skadestånd (se bl.a. rättsfallet ”Medborgarskapet I” NJA 2014 s. 323). I ett betänkande av Kom- mittén om grundlagsskadestånd föreslås det att rätten till skadestånd för överträdelser av 2 kap. regeringsformen ska regleras i skadestånds- lagen (SOU 2020:44 s. 228 ff.). I avsnitt 5.4 och 5.5 finns en närmare redogörelse för konventionsskadestånd och grundlagsskadestånd. 3.3.3Andra rent ideella skador Utanför skadeståndslagen finns flera bestämmelser som kan ge rätt till skadestånd för rent ideell skada. I kapitel 5 finns en närmare redo- görelse för skadestånd med anledning av rent ideella skador hän- förliga till bland annat arbetsrätten, diskrimineringslagstiftningen, ersättning enligt lagen (1998:714) om ersättning vid frihetsberövan- den och andra tvångsåtgärder (frihetsberövandelagen) och skade- stånd vid överträdelser av dataskyddsregleringen Ett av de områden inom skadeståndsrätten som tilldragit sig ett stort intresse under är rätten till skadestånd för kränkning med anledning av brott. Kränkningsersättning är en form av rent ideellt skadestånd som inte förutsätter att fysisk skada har uppkommit. En kränkning kan framkalla känslor som skam, rädsla, förnedring eller liknande och det skadestånd som ska kompensera för den skada som detta orsakar är kränkningsersättningen. Även andra former av rent ideella skadestånd har med tiden blivit en naturlig del av den svenska skadeståndsrätten. I detta kapitel behandlas kränkningsersättning och nivåerna på denna. Vi ska som tidigare framhållits bland annat ta ställning till i vilken utsträckning nivåerna på kränkningsersättning bör höjas. För att ta ställning till denna fråga har vi undersökt hur ersättningsnivåerna förändrats och kartlagt ersättningsnivåerna enligt gällande praxis. Undersökningen av hur ersättningsnivåerna förändrats finns redovisad i avsnitt 4.3.4 och kartläggningen av ersättnings- nivåerna enligt gällande praxis finns redovisad i avsnitt 4.3.5 samt i bilaga 3. I direktiven anges att det bland annat är viktigt att kränknings- ersättningen står i samklang med rådande samhällsvärderingar och utgör en adekvat kompensation för den kränkning som ett brotts- offer har utsatts för. Enligt behöver brottsofferperspek- tivet stärkas, och den kränkning som brottsoffret lidit efter att ha utsatts för brott bör värderas högre i skadeståndshänseende för att stå i bättre överensstämmelse med de etiska och sociala värderingar som är rådande (bet. 2018/19:JuU1 punkt 2, rskr. 2018/19:73). Begreppet kränkning förekommer i såväl vardagliga situationer som i juridiska sammanhang. Begreppet har successivt utvidgats i det all- männa språkbruket (Ds 2007:10 s. 41 f.). Det finns ingen entydig definition av vad en kränkning är, vilket möjligen har sin grund i att människor kan uppleva händelser på olika sätt.