sou · H9B380 · 2021-10-08 00:00:00 — Själva anmälan kan heller inte ses som annat än marginellt mer betungande än . Bestämmelsen är allmän till sin utformning och bedöms inte bryta mot likhetsprincipen genom att någon yrkesutövare gynnas på någon annans bekostnad. Sammantaget bedöms förslaget vara en god- tagbar inskränkning i näringsfriheten, om det ens bedöms vara en inskränkning. Utredaren ska särskilt redogöra för konsekvenserna för berörda aktörer och individer, uppdelat på kön, inklusive administrativa och ekonomiska konsekvenser. Utredningens förslag är könsneutrala och varken kvinnor eller män kommer att specifikt gynnas eller miss- gynnas av förslagen. Utredningen noterar dock att det saknas köns- uppdelad statistik över personer med privata sjukvårdsförsäkringar. I rapporten har privat sjukvårdsförsäkring i ? från 2017,38 framgår att var nästan två tredjedelar av de försäkrade män. Såvitt utredningen har kunnat finna har det inte skett några större förändringar i den delen. Utredningens bedömning är att förslagen inte kommer ha betydelse för brottsligheten, det brottsförebyggande arbetet, offentlig service i olika delar av landet eller för möjligheterna att nå de integrations- politiska målen. Utredningens förslag syftar inte heller till att på- verka sysselsättningen. 38Palme, M. (2017). 17.1Förslaget till lag om ändring i patientsäkerhetslagen (2010:659) Paragrafen, som är ny, behandlas i avsnitt 13.6. Av bestämmelsen framgår att Inspektionen för vård och omsorg () får meddela de förelägganden som behövs för efterlevnaden av reglerna om anmälan till vårdgivarregistret. De regler som avses är 2 kap. 1 § som avser anmälan av ny verksamhet, 2 kap. 2 § som avser anmälan av förändringar i verksamheten samt 2 kap. 3 § som inne- håller bemyndigande som avser hur anmälningsskyldigheten ska full- göras. Sådana bestämmelser återfinns i patientsäkerhetsförordningen (2010:1369) och föreskrifter och allmänna råd (SOSFS 1998:13) om anmälan av verksamheter på hälso- och sjuk- vårdens område. Ett föreläggande och en eventuell kombination med vite ska bara användas när det behövs för att åstadkomma en korrekt anmälan. behöver därför göra en bedömning av i vilka fall ett föreläggande med eventuellt vite behövs. En sådan bedömning kan t.ex. ta sin ut- gångspunkt i vad som framkommit i myndighetens dialog med den som ska anmäla och hur sannolikt det bedöms vara att en anmälan sker. I lagen (1985:206) om viten anges hur ett vitesföreläggande ska vara utformat. Nuvarande straffbestämmelse i 10 kap. 1 § patientsäkerhetslagen om möjlighet att utdöma böter om reglerna om anmälningsskyl- dighet till vårdgivarregistret inte efterlevs, upphävs. Av bestämmelsen framgår att IVO:s beslut om föreläggande enligt 7 kap. 28 a §, dvs. att anmäla till IVO:s vårdgivarregistret enligt 2 kap. 1–3 §§, får överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Förslaget behandlas i avsnitt 13.6. Lagändringarna ska träda i kraft . I fråga om över- trädelser som har skett före ikraftträdandet ska äldre bestämmelser, dvs. bestämmelsen i 10 kap. 1 § patientsäkerhetslagen, tillämpas. 17.2Förslaget till lag om ändring i hälso- och sjukvårdslagen (2017:30) Paragrafen, som är ny, behandlas i avsnitt 13.3. Av bestämmelsen framgår att om inte annat följer av lag ska den hälso- och sjukvård som regionen bedriver i egen regi finansieras enbart med offentliga medel. Bestämmelsen reglerar således vad som gäller för finansiering av hälso- och sjukvård som bedrivs i regionens egen regi, dvs. när regionen själv är vårdgivare. Det saknas ut- tryckliga bestämmelser om vad som gäller för finansiering av hälso- och sjukvård och bestämmelsen ska ses som en kodifiering av vad som redan gäller. Med offentliga medel avses framför allt skatter och statsbidrag. Bestämmelsen innebär att den hälso- och sjukvård som bedrivs av regionen i egen regi inte får finansieras med privata sjukvårdsför- säkringar eller annan form av privatfinansiering. Av legalitetsprincipen följer att det offentliga behöver ha författ- ningsstöd för den verksamhet som bedrivs. Regionerna har stöd i viss lagstiftning för att finansiera hälso- och sjukvård på annat sätt än med offentliga medel. I 17 kap. hälso- och sjukvårdslagen (2017:30), HSL, finns bestämmelser om att regionen får ta ut avgifter från patienten. I lagen (2009:47) om vissa kommunala befogenheter finns bestämmelser om tjänsteexport. Det finns även viss vård som regio- nen utför i egen regi och som patienterna betalar för själva, helt eller delvis. Det kan vara fråga om t.ex. kosmetiska ingrepp, synfels- behandling i samband med starroperation, vissa typer av hälso- undersökningar, vaccinationer och intyg. Denna form av privat- finansiering brukar benämnas medfinansiering, egenfinansiering eller köp av tilläggstjänster. Det saknas uttryckliga regler om sådan finansiering och såvitt utredningen känner till är det inte rättsligt prövat vilket författningsstöd som finns för denna privatfinansier- ing. Det torde dock framför allt vara bestämmelserna i kommunal- lagen (2017:725) som reglerar detta. Om det finns stöd i lag för regionen att finansiera hälso- och sjukvård på annat sätt än med offentliga medel ska det således vara tillåtet. Bestämmelsen avser finansiering av hälso- och sjukvård som regio- nen bedriver i egenskap av vårdgivare. Den avser inte vård som bedrivs av andra vårdgivare, dvs. statlig myndighet, kommun, eller annan juri- disk person eller enskild näringsidkare (jfr 2 kap. 3 § HSL). Bestäm- melser om finansiering av hälso- och sjukvård som utförs på uppdrag av regionen föreslås regleras i en ny bestämmelse, 15 kap. 2 § HSL. Hälso- och sjukvård som bedrivs av privata aktörer men inte på uppdrag av regionen omfattas inte av bestämmelsen. Den vården får således både drivas privat och finansieras privat, exempelvis med privata sjukvårdsförsäkringar. Paragrafen, som är ny, behandlas i avsnitt 13.3. Av bestämmelsen framgår att om uppgifter har överlämnats från regionen till någon annan enligt 15 kap. 1 § hälso- och sjukvårds- lagen (2017:30), HSL, ska de uppgifterna enbart finanserias med offentliga medel och enligt vad som följer om avgifter enligt 17 kap. HSL. I 15 kap. 1 § regleras att regionen kan ha avtal med någon annan om att tillhandahålla sådan hälso- och sjukvård som regionen ansvarar för, vilket uttrycks som att ”utföra de uppgifter som regionen eller kommunen ansvarar för” i HSL. och vilken vård som omfattas av överlämnandet framgår i avtalet mellan regionen och vårdgivaren. När uppgifter har överlämnats från regionen till annan enligt 15 kap. 1 §, ska de uppgifterna enbart finanserias med offentliga medel och vårdavgifter enligt 17 kap. HSL. Med offentliga medel avses den ersättning som regionerna ger till vårdgivaren och som regleras i avtalen. Avtalen omfattas av det upphandlingsrättsliga regelverket som kan vara antingen lagen (2016:1145) om offentlig upphandling, , eller lagen (2008:962) om valfrihetssystem, LOV. Bestämmelsen innebär att den vård som bedrivs av annan på uppdrag av regionen inte får finansieras med privata sjukvårdsför- säkringar eller annan form av privatfinansiering. I 17 kap. HSL finns bestämmelser om att vårdgivaren får ta ut avgifter från patienten. Att den vård som lämnas över endast får finansieras med offent- liga medel innebär inte någon begränsning för privata vårdgivares eventuella övriga verksamhet, oavsett om det bedrivs inom ramen för samma verksamhet och/eller samma juridiska person eller inte. Detta eftersom det endast är den vård som överlämnas av regionen till den privata vårdgivaren som omfattas av bestämmelsen. Vård- givarens övriga verksamhet kommer således alltjämt att kunna finan- sieras via t.ex. privata sjukvårdsförsäkringar eller annan privatfinan- siering. För det fall en patient själv vill finansiera t.ex. en del av ett ingrepp som inte omfattas av det regionen bekostar kommer den delen inte att omfattas av den vård som regionen har lämnat över till en vårdgivare. Även detta kommer således alltjämt att vara möjligt. Utredningen föreslår en ny bestämmelse, 15 kap. 3 § HSL, om att i de fall där vårdgivaren har andra uppdragsgivare än regionen, ska det anges i avtalet hur det säkerställs att vårdgivarens övriga uppdrag inte påverkar de uppgifter som har lämnats över. Som beskrivs i av- snitt 13.4 föreslår utredningen att det i avtalet bör regleras att vård- givaren ska visa hur den organiserar sin verksamhet så att det framgår vilka delar som är offentligfinansierade, dvs. utifrån vad som regleras i 15 kap. 2 § HSL. Bestämmelser om finansiering av vård som utförs av regionen i egen regi, dvs. när regionen är vårdgivare, föreslås regleras i 7 kap. 10 §. Till skillnad från när regionen bedriver vård i egen regi (se för- slaget till ny bestämmelse i 7 kap. 10 §) finns det inte något undantag från denna bestämmelse med hänvisning till vad som skulle vara sär- skilt reglerat i lag. Paragrafen, som är ny, behandlas i avsnitt 13.4. Av första stycket framgår att det i avtalet ska regleras frågor som rör påverkan från vårdgivarens övriga uppdrag på den vård som bedrivs på uppdrag av regionen, dvs. bestämmelsen avser påverkan på den offentligt finansierade vården. Med uppdragsgivare avses den aktör som uppdrar åt eller anlitar vårdgivaren att bedriva hälso- och sjukvård. En vårdgivare kan be- driva hälso- och sjukvård på uppdrag av flera uppdragsgivare. Upp- dragsgivare kan vara en eller flera regioner, försäkringsbolag och enskilda patienter. Det kan således vara vård som ersätts med offent- liga medel, dvs. offentligfinansierad vård, och vård som ersätts pri- vat, dvs. Det finns olika former av privat- finansierad vård, bl.a. kontantbetalning av patienten och betalning av försäkringsbolag via privata sjukvårdsförsäkringar. I avtalet ska det regleras hur det säkerställs att vårdgivarens övriga uppdrag inte påverkar de uppgifter som har lämnats över från regionen. Vad som kan påverka den offentligfinansierade vården och således vilka villkor som ska anges i avtalet får anpassas utifrån av- talssituationen. Faktorer som kan påverka vården och som således ska regleras i avtalet kan röra hur vårdgivaren säkerställer att be- stämmelsen i 3 kap. 1 § HSL om att den som har det största behovet av hälso- och sjukvård ska ges företräde till vården, efterlevs. Det kan t.ex. regleras frågor som rör hur vårdgivaren bygger upp sin orga- nisation så att medicinska bedömningar och omprioriteringar kan genomföras. Övriga villkor som bör anges är att vårdgivaren ska informera regionen om vårdgivarens övriga uppdragsgivare och om de är offent- liga eller privata samt finansieringsform. Ett annat villkor bör vara att det i avtalet anges att vårdgivaren ska visa hur den organiserar sin verksamhet så att det framgår vilka delar som är offentligfinan- sierade. Med vårdgivare avses enligt hälso- och sjukvårdslagen (2017:30), HSL, statlig myndighet, region, kommun, annan juridisk person eller enskild näringsidkare som bedriver hälso- och sjukvårdsverk- samhet (2 kap. 3 §). I denna bestämmelse avses de vårdgivare som bedriver vård på uppdrag av regionerna, dvs. enligt 15 kap. 1 § HSL. Av bestämmelsen i andra stycket framgår att det i avtalet ska fram- gå hur de villkor som regleras enligt första stycket, följs upp. Bestämmelser om avtal och uppföljning finns även i kommunallagen (2017:725), lagen (2016:1145) om offentlig upphandling, , och lagen (2008:962) om valfrihetssystem, LOV. Lagändringarna ska träda i kraft . Bestämmelsen om avtalsvillkor ska inte gälla för avtal som har ingåtts före lagens ikraftträdande. Bestämmelserna om avtalsvillkor ska inte heller gälla för avtal som har ingåtts före ikraftträdandet men som förlängs efter ikraftträdandet. Se kapitel 15. 17.3Förslaget till förordning om ändring i förordningen (2001:707) om patientregister hos Av bestämmelsen framgår att behandlingen i patientregistret får avse uppgifter om finansieringsform för vården. Finansieringen av hälso- och sjukvården kan vara antingen offentlig eller privat. Privatfinan- siering kan ske med privata sjukvårdsförsäkringar, kontant eller på annat sätt. Med stöd av bemyndigande har tagit fram föreskrifter om hur uppgiftsskyldigheten till patientregistret ska fullgöras, föreskrifter (SOSFS 2013:35) om upp- giftsskyldighet till . Dessa föreskrif- ter behöver kompletteras så att det framgår hur uppgifterna ska rap- porteras, t.ex. i vilken form och på vilket sätt, t.ex. detaljeringsgrad. Förslaget behandlas i avsnitt 13.7. 17.4Förslaget till förordning om ändring i patientsäkerhetsförordningen (2010:1369) Av bestämmelsen i första stycket punkten 7 framgår att anmälan till vård- givarregistret ska innehålla uppgifter om hur vården är finansierad. Av bestämmelsen i första stycket punkten 8 framgår att anmälan till vårdgivarregistret ska innehålla uppgifter om vårdgivaren har flera uppdragsgivare och om de olika verksamheterna är offentlig- finansierade eller privatfinansierade. Med uppdragsgivare avses den aktör som uppdrar åt eller anlitar vårdgivaren att bedriva hälso- och sjukvård. Det kan vara fråga om en eller flera regioner, försäkrings- bolag och enskilda patienter som ersätter vårdgivaren för vården. Med offentligfinansierad vård avses vård om finansieras med offent- liga medel såsom skatter, statsbidrag eller ersättning från regionen enligt vad som regleras i avtalet. Med privatfinansierad vård avses t.ex. betalning kontant från patienten eller från försäkringsbolag via en privat sjukvårdsförsäkring. Hur anmälningsskyldigheten ska utformas i detalj bör överläm- nas till att avgöra i samband med revidering av anmälnings- blanketten och föreskrifter och allmänna råd (SOSFS 1998:13) om anmälan av verksamheter på hälso- och sjuk- vårdens område. Att vårdgivarregistret får innehålla dessa uppgifter regler i 2 kap. 3 §. Förslaget behandlas i avsnitt 13.6. Av bestämmelsen framgår att IVO:s vårdgivarregister ska få inne- hålla uppgifter om vårdgivaren har flera uppdragsgivare och om de olika verksamheterna är offentligfinansierade eller privatfinansierade. Anmälningsskyldigheten regleras i 2 kap. 1 § och i föreskrifter och allmänna råd (SOSFS 1998:13) om anmälan av verk- samheter på hälso- och sjukvårdens område. Förslaget behandlas i avsnitt 13.6. Vid ikraftträdandet kan det finnas verksamheter som pågått men som inte är anmälda till . Anmälan ska ske senast en månad innan verksamheten påbörjas eller en förändring genomförs. Den som före ikraftträdandet bedriver verksamhet som efter ska anmälas enligt 2 kap. 1 § p. 7 och 8 patientsäkerhetsförordningen ska göra en sådan anmälan. Se kapitel 15. 17.5Förslaget till förordning om ändring i skatteförfarandeförordningen (2011:1261) Av bestämmelsen i punkten 2 framgår att arbetsgivaren i kontroll- uppgiften ska särredovisa om någon anställd har förmån av privat sjukvårdsförsäkring. Bestämmelsen ska läsas tillsammans med 5 kap. 2 § punkten 3 skatteförfarandeförordningen (2011:1261) av vilken det framgår vilket värde som ska särredovisas. För regler om förmånsbeskattning av privata sjukvårdsförsäk- ringar, se 61 kap. 17 a och b §§ samt 61 kap. 18 § inkomstskattelagen (1999:1229). Förslaget behandlas i avsnitt 13.9. Av bestämmelsen i punkten 3 framgår att arbetsgivaren i kontroll- uppgiften ska särredovisa värdet av den privata sjukvårdsförsäk- ringen, efter nedsättning av värdet på grund av att mottagaren har utgett ersättning för förmånen. Bestämmelsen ska läsas tillsammans med 5 kap. 1 § skatteförfarandeförordningen (2011:1261) av vilken det framgår att det ska särredovisas om någon anställd har en förmån av privat sjukvårdsförsäkring. För regler om förmånsbeskattning av privata sjukvårdsförsäk- ringar, se 61 kap. 17 a och b §§ samt 61 kap. 18 § inkomstskattelagen (1999:1229). Förslaget behandlas i avsnitt 13.9. Av bestämmelsen i första stycket punkten 2 och andra stycket punk- ten 3 framgår att arbetsgivaren i arbetsgivardeklarationen ska sär- redovisa om någon anställd har förmån av privat sjukvårdsförsäk- ring. Vidare framgår att arbetsgivaren ska redovisa värdet av den privata sjukvårdsförsäkringen, efter nedsättning av värdet på grund av att mottagaren har utgett ersättning för förmånen. För regler om förmånsbeskattning av privata sjukvårdsförsäk- ringar, se 61 kap. 17 a och b §§ samt 61 kap. 18 § inkomstskattelagen (1999:1229). Förslaget behandlas i avsnitt 13.9. 17.6Förslaget till förordning om ändring i förordningen (2013:176) med instruktion för Inspektionen för vård och omsorg Av bestämmelsen framgår att IVO:s verksamhet, förutom att den ska bedrivas strategiskt och effektivt, även ska bedrivas i förebyg- gande syfte. Ändringen är ett förtydligande av hur redan arbetar bl.a. utifrån egna riskanalyser. Utredningens förslag om att uppgifter om uppdragsgivare och finansieringsform ska anmälas till vårdgivar- registret, ska ses som en del i IVO:s förebyggande arbete. Förslaget behandlas i avsnitt 13.4. , senior professor/ordförande inom Så här marknadsför ett försäkringsbolag sin privata sjukvårdsför- säkring : ”En privat sjukvårdsförsäkring ger ett bättre skydd om du skulle drabbas av sjukdom eller skada. Är du försäkrad kan du snabbt boka vård till en specialist via vår digitala tjänst och du slipper långa kö- tider.”1 Liknande beskrivningar finns på andra försäkringsbolags hemsidor. Det står inte uttryckligen, men det är underförstått att skyddet från försäkringen är bättre än i den offentligt finansierade vården. De privata sjukvårdsförsäkringarnas säljargument är att den försäk- rade kommer få vård på specialistnivå snabbt och slippa långa kötider som antas finnas i den offentligt finansierade vården. Den som tar reda på mer om försäkringen inser att det är ett begränsat antal sjukdomstillstånd (till exempel inga akuta sjuk- domar) som faktiskt betalas via försäkringen. Men sjukvårdsförsäk- ringarna kan också vara en snabbare ingång till det kompletta vård- utbud som finns i den offentligt finansierade vården. Myndigheten för vård- och omsorgsanalys beskriver att en patient med privat sjuk- vårdsförsäkring kan få sitt behov bedömt och få en remiss snabbare än patienter i den offentligt finansierade vården och att det skulle ”kunna göra att patienter med privata sjukvårdsförsäkringar får vård snabbare för att de kommer in tidigare i vårdkön”2. 1Länsförsäkringars hemsida, hämtat 20210825. 2Myndigheten för vård- och omsorgsanalys (2020) Privata sjukvårdsförsäkringar. Ett kun- skapsunderlag om möjliga konsekvenser för patienter och medborgare. Rapport 2020:3, s. 49. Myndigheten för vård- och omsorgsanalys konstaterar att den här situation inte tydligt träffas av lagens krav på att den som har det största behovet ska ges företräde till vård, eftersom behovet först måste bedömas innan det går att ta ställning till vilket behov som är störst. Myndigheten menar dock att det kan ”ifrågasättas om den ordningen är i linje med målet om en vård på lika villkor.”3 Den undersökning som ingår i rapporten från Myndigheten för vård- och omsorgsanalys visar vidare att personer med privat sjuk- vårdsförsäkring i genomsnitt får vård snabbare än personer som söker vård genom den offentligt finansierade hälso- och sjukvården, fast det inte är sannolikt att försäkringspatienterna i genomsnitt har större medicinska behov. Rapporten visar även att patienter med offentlig finansiering på gruppnivå i genomsnitt får vänta än privat finansierade patienter hos privata vårdgivare som tar emot patienter med båda typerna av finansiering. Detta sker trots att hälso- och sjukvårdslagen (2017:30) slår fast att målet med hälso- och sjukvården är ”en god hälsa och en vård på lika villkor för hela befolkningen”. Av direktivet 2020:83 Begränsning av privata sjukvårdsförsäk- ringars påverkan på offentligt finansierad hälso- och sjukvård fram- går att regeringen ser med oro på detta. Den här situationen utgör ett hot mot en solidariskt finansierad hälso- och sjukvård av hög kvalitet som fördelas till alla medborgare efter behov. I direktivet står: ”En förutsättning för att ett välfärdssystem som det svenska ska fungera är att invånarna känner tillit och förtroende för systemet. Den snabba utveckling där allt fler svenskar tecknar en privat sjuk- vårdsförsäkring och därigenom kan få förtur till vård riskerar ur- holka tilliten för hälso- och sjukvården. Det är av grundläggande betydelse att lagstiftningen så långt det är möjligt säkerställer att huvudprinciperna för svensk hälso- och sjukvård inte åsidosätts.” Det är därför regeringen ger en utredare i uppdrag att: –Beskriva de undanträngningseffekter eller risker för sådana effek- ter som privata sjukvårdsförsäkringar har lett till inom hälso- och sjukvården, –föreslå författningsförslag, eller andra åtgärder som utredaren finner motiverade, som i möjligaste mån säkerställer att patienter 3Ibid, s. 50. med privata sjukvårdsförsäkringar inte får snabbare tillgång till vård eller bättre vård i den offentligt finansierade hälso- och sjuk- vården framför patienter utan sådana försäkringar, och –lämna ett författningsförslag som innebär begränsningar av hur hälso- och sjukvårdsverksamhet som bedrivs enligt avtal med regionen får finansieras. Utredningen har valt att tolka de här punkterna väldigt smalt och bortse, eller till och med ta avstånd, från bakgrundsbeskrivningen i direktivet. Konsekvensen blir att utredningen inte lägger – eller ens försöker lägga – de förslag som behövs för att begränsa privata sjuk- vårdsförsäkringars påverkan på offentligt finansierad hälso- och sjuk- vård eller stärka invånarnas tillit till välfärdssystemet. Kommentarer på utredningens arbetssätt och tolkning av direktivet Utredningen tar sig an den första punkten av uppdraget på ett både grundligt och otillräckligt sätt. Betänkandet innehåller en ingående beskrivning av hur privata sjukvårdsförsäkringar fungerar för den som har försäkring. De data som finns på vilka som har försäkring redovisas också och vilka fackförbund som erbjuder försäkring. Dessa data kommer huvudsakligen från försäkringsbolagens intresse- organisation. På flera ställen beskrivs den brist på kunskap som finns om privata sjukvårdsförsäkringars påverkan på hälso- och sjukvården, men utredningen gör ingen analys av de data som finns. Till exempel visar den ojämlika socioekonomiska fördelningen av sjukvårdsför- säkringar, som utredningen redovisar till exempel i figur 5.5, hur privata sjukvårdsförsäkringar bidrar till en vård som fördelas till den som har råd, inte efter behov. Det skapar en undanträngning av per- soner med lägre inkomster från vården och påverkar tilliten till den offentligt finansierade hälso- och sjukvården. Men utredningen drar inga sådana slutsatser. Utredningens analyskapitel, kapitel 11, ger beskrivningar av undan- trängningseffekter i hälso- och sjukvården som är orsakade av annat än privata sjukvårdsförsäkringar, bland annat vårdgarantin, vårdval och standardiserade vårdförlopp. Risken för undanträngning och längre väntetider i offentligt finansierad vård om medarbetare inom brist- yrken lämnar offentligt finansierad vård för att arbeta med försäk- ringsfinansierad vård nämns inte. Den andra punkten i uppdraget tolkar utredningen så här: ”Utredningen har tolkat skrivningarna i uppdraget om att säker- ställa ”att patienter med privata sjukvårdsförsäkringar inte får snab- bare tillgång till vård eller bättre vård i den offentligt finansierade hälso- och sjukvården framför patienter utan sådana försäkringar”, som att den delen framförallt avser att tillförsäkra de offentlig- finansierade patienterna en god och patientsäker vård och att de inte ska påverkas negativt av att vårdgivaren även tar emot privatfinan- sierade patienter.” (avsnitt 2.3.1) Det är en smal tolkning som inte stämmer överens med den oro som uttrycks i direktivet, för att personer med privat sjukvårds- försäkring i genomsnitt får vård snabbare än personer som söker vård genom den offentligt finansierade hälso- och sjukvården och hur det riskerar att urholka tilliten till vården. Tillit och förtroende för hälso- och sjukvårdssystemet