sou · H9B393 · 2021-11-26 00:00:00 — Staten är också skyldig att se till att barn som kan ha svårt att föra fram sina åsikter får förutsättningar att göra det, till exempel barn med funktionsnedsättningar och barn som inte behärskar språket i landet.8 För att rätten i artikel 12.1 ska kunna effektueras ska barnet, enligt artikel 12.2, i alla domstolsför- faranden och administrativa förfaranden som rör barnet, särskilt bere- das möjlighet att höras, antingen direkt eller genom en företrädare eller ett lämpligt organ och på ett sätt som är förenligt med nationella procedurregler. Av övriga artiklar av särskild relevans i förevarande sammanhang kan nämnas artikel 9.1 enligt vilken konventionsstaterna bland annat ska säkerställa att ett barn inte skiljs från sina föräldrar mot deras vilja utom i de fall då behöriga myndigheter, som är underställda rättslig prövning, i enlighet med tillämplig lag och tillämpliga förfaranden, bedömer att ett sådant åtskiljande är nödvändigt för barnets bästa. Enligt artikel 9.3 ska konventionsstaterna respektera rätten för det barn som är skilt från den ena av eller båda föräldrarna att regel- bundet upprätthålla ett personligt förhållande till och direkta kon- takter med båda föräldrarna, utom då detta strider mot barnets bästa. Vidare kan nämnas artikel 13 om rätt till yttrandefrihet, artikel 16.1 att inget barn får utsättas för godtyckliga eller olagliga ingripanden i sitt privat- och familjeliv, sitt hem eller sin korrespondens och inte heller för olagliga angrepp på sin heder och sitt anseende. Barnet har, enligt artikel 16.2, rätt till lagens skydd mot sådana ingripanden eller angrepp. Konventionsstaterna ska också, enligt artikel 19.1, vidta alla lämp- liga lagstiftningsåtgärder, administrativa, sociala och utbildningsmäs- siga åtgärder för att skydda barnet mot alla former av fysiskt eller 8CRC/C/GC/12, p. 20 och 21. psykiskt våld, skada eller övergrepp, vanvård eller försumlig behand- ling, misshandel eller utnyttjande, inklusive sexuella övergrepp, medan barnet är i föräldrarnas eller den ena förälderns, vårdnadshavarens eller annan persons vård. Vidare ska, enligt artikel 20.1, ett barn som till- fälligt eller varaktigt berövats sin familjemiljö, eller som för sitt eget bästa inte kan tillåtas stanna kvar i denna miljö, ska ha rätt till särskilt skydd och stöd från statens sida. Konventionsstaterna ska, enligt arti- kel 20.2, i enlighet med sin nationella lagstiftning säkerställa alterna- tiv omvårdnad för ett sådant barn. Av artikel 20.3 framgår att sådan omvårdnad bland annat kan innefatta placering i familjehem, adop- tion eller, om nödvändigt, placering i lämpliga institutioner för om- vårdnad av barn. Då lösningar övervägs ska vederbörlig hänsyn tas till önskvärdheten av kontinuitet i ett barns uppfostran och till bar- nets etniska, religiösa, kulturella och språkliga bakgrund. Av artikel 23.1 framgår att konventionsstaterna erkänner att ett barn med fysisk eller psykisk funktionsnedsättning bör åtnjuta ett full- värdigt och anständigt liv under förhållanden som säkerställer värdig- het, främjar tilltron till den egna förmågan och möjliggör barnets aktiva deltagande i samhället. Vidare, enligt 23.2, erkänns rätten till särskild omvårdnad och stöd för ett barn med funktionsnedsättning och, enligt 23.3, ska stödet syfta till att säkerställa att barnet har effektiv tillgång till och får utbildning, hälso- och sjukvård, rehabili- tering och habilitering, förberedelse för arbetslivet och möjligheter till rekreation på ett sätt som bidrar till barnets största möjliga integ- rering i samhället. Artikel 24 ger barnet rätt till bästa möjliga hälsa och tillgång till hälso- och sjukvård och rehabilitering. Konventionsstaterna ska sträva efter att säkerställa att inget barn berövas sin rätt att ha tillgång till sådan hälso- och sjukvård. Vidare ger artikel 25 rätt för ett barn som har omhändertagits av behöriga myndigheter för omvårdnad, skydd eller behandling av sin fysiska eller psykiska hälsa till regelbunden översyn av den behandling som barnet får och alla andra omständig- heter som rör barnets omhändertagande. Konventionsstaterna ska också, enligt artikel 26, erkänna varje barns rätt att åtnjuta social trygg- het, inklusive socialförsäkring, och ska vidta nödvändiga åtgärder för att till fullo förverkliga denna rätt i enlighet med nationell lagstiftning. Vidare kan nämnas artikel 28 om rätt till utbildning, artikel 31 om rätt till vila, fritid, lek och rekreation och artikel 33 enligt vilken konventionsstaterna ska vidta alla lämpliga åtgärder, inklusive lagstift- ningsåtgärder, administrativa, sociala och utbildningsmässiga åtgär- der, för att skydda barn från olaglig användning av narkotika och psy- kotropa ämnen såsom dessa definieras i tillämpliga internationella fördrag och för att förhindra att barn utnyttjas i den olagliga fram- ställningen av och handeln med sådana ämnen. Konventionsstaterna ska också, enligt artikel 37 (b) säkerställa att inget barn olagligt eller godtyckligt berövas sin frihet. Gripande, anhållande, häktning, fängslande eller annat frihetsberövande av ett barn ska ske i enlighet med lag och får endast användas som en sista utväg och för kortast lämpliga tid. Varje frihetsberövat barn ska behandlas humant och med respekt för människans inneboende värdig- het och på ett sätt som beaktar behoven hos personer i dess ålder. Särskilt ska varje frihetsberövat barn hållas åtskilt från vuxna, om det inte bedöms vara till barnets bästa att inte göra detta, och ska, utom i undantagsfall, ha rätt att hålla kontakt med sin familj genom brev- växling och besök (artikel 37 c). Enligt artikel 4 ska konventionsstaterna vidta alla lämpliga lag- stiftningsåtgärder, administrativa åtgärder och andra åtgärder för att genomföra de rättigheter som erkänns i konventionen. I fråga om eko- nomiska, sociala och kulturella rättigheter ska konventionsstaterna till fullo utnyttja sina tillgängliga resurser för att vidta sådana åtgär- der. Vid behov ska sådana åtgärder vidtas inom ramen för det inter- nationella samarbetet. Socialtjänstlagen (2001:453), förkortad SoL, är målinriktad ramlag. Den anger vilka resultat som ska åstadkommas men i regel inte hur man ska uppnå detta. Kommunerna anses ha stor frihet att, inom ramarna, utforma sina insatser efter skiftande behov och önskemål. SoL brukar också benämnas rättighetslag bland annat därför att lagen ger enskilda, utifrån vissa förutsättningar, en rätt till bistånd. Förutsättningarna för tvångsvård, vilket är undantagsåtgärder inom socialtjänstområdet, regleras i lagen (1988:870) om vård av miss- brukare i vissa fall, förkortad LVM, och i lagen (1990:52) med sär- skilda bestämmelser om vård av unga, förkortad LVU. Socialtjänstreformen 1980 innebar ett uppbrott från den funktio- nella uppdelning som karaktäriserade tidigare socialhjälpslag. Social- tjänsten ska präglas av en helhetssyn som beaktar individens totala situa- tion och omgivning. ska sträva efter att finna samlade lösningar för den enskildes, och gruppers, totala situation9 och för- söka finna ett djupare sammanhang där man beaktar inte bara den enskildes relationer till den egna familjen utan också ett vidare socialt sammanhang där boende- och arbetsförhållanden hör till de vikti- gaste faktorerna.10 Enligt förarbetena handlar det också om att få positiva fritidsförhållanden, att kunna undvika utslagning, segrega- tion och fattigdom både i materiell och i mer vidsträckt mening, det vill säga att kunna nå värden som brukar sammanfattas under begrep- pet livskvalitet. Helhetssynen ställer krav på att samhällets resurser samordnas och på att behandlingsplaneringen ges en planmässig upp- läggning.11 Helhetsprincipen är av relevans även i tvångsvårdssammanhang och har betydelse även för de institutioner som meddelar vård med stöd av lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall, för- kortad LVM. Enligt 2 § LVM gäller för tvångsvårdens innehåll och utformning bestämmelserna i om inget annat anges i LVM. Vårdas en enskild med stöd av LVM får missbruket inte ses som en isolerad fråga utan man måste beakta individens totala situation och vara öppen för att det kan behövas åtgärder på många olika områden för att missbruksproblemen ska kunna angripas på ett konstruktivt sätt.12 Frivillighet och självbestämmande är andra ledord i . I portalparagrafen (1 kap. 1 § tredje stycket) understryks att verksam- heten ska bygga på respekt för människornas självbestämmanderätt och integritet. Detta förstärks ytterligare av såväl 3 kap. 5 § SoL, där det som en allmän riktlinje anges att insatserna för den enskilde ska utformas och genomföras tillsammans med den enskilde som av 5 kap. 9 § SoL – som särskilt tar sikte på personer med ett missbruk – enligt vilken socialnämnden i samförstånd med den enskilde ska planera hjälp och vård. 1979/80:1 Del A s. 207. 1979/80:1 Del A s. 125. 1979/80:1 Del A s. 207. 1981/81:8 s. 89. Normalisering är en socialpolitisk princip som sträcker sig även utanför socialtjänstområdet men den är också ett riktmärke för social- tjänstens olika verksamheter. Innebörden är att samhällets insatser ska stödja medborgarens strävan efter att så långt som möjligt kunna vara som andra och ha det som andra. Det innebär också en rätt att vara sig själv.13 Av förarbetena framgår bland annat att vid behand- lingen av till exempel barn och ungdomar och vid insatser till personer med missbruk har normaliseringsprincipen stor betydelse. Här avses inriktningen på förebyggande stödinsatser i hemmet och att vård utom hemmet ordnas i så normala och lite särskiljande former som möjligt. Det är viktigt att hjälptagaren inte upplever sig som sär- behandlad, stämplad och utpekad och avskild från gemenskapen i samhället.14 Principen gäller även i fråga om LVM-vårdens innehåll och utformning (2 § andra stycket LVM).15 Kontinuitetsprincipen utgår från förutsättningen att trygga och förtroendefulla relationer utgör grunden för ett framgångsrikt indi- viduellt behandlingsarbete. Enligt förarbetena fordras här att den enskilde får möjlighet att hålla kontakt med samma socialarbetare även om behandlingsformerna växlar. Kontinuitets- principen ger också uttryck för att beslutad tvångsvård inte får ses som en isolerad punktåtgärd utan den ska ses som en länk i en samman- hållen vårdkedja. Vårdkedjetänkandet och kontinuiteten kommer även till uttryck i 30 § LVM enligt vilken socialnämnden har skyldighet att verka för att den enskilde efter LVM-vården får bostad och arbete eller utbildning, samt se till att han får personligt stöd eller behandling för att varaktigt komma ifrån sitt missbruk. Principen om flexibilitet innebär i princip ett uppbrott från en stel vård- och behandlingsfilosofi. De olika insatserna bör bedömas uti- från deras ändamålsenlighet i varje särskild situation. Kravet på flexi- bilitet bör leda till att i ett ärende bedöms insatser i det egna hemmet som en första och mest ändamålsenliga åtgärd, medan i ett annat ärende bedöms vård utom det egna hemmet vara den åtgärd man bör vidta redan från början.16 Närhetsprincipen innebär i princip att vårdinsatser så långt som möjligt bör sättas in i boendemiljön. Enligt förarbetena kan det vara viktigt att behandlingen inte begränsas till den enskilde klienten. 1979/80:1 Del A s. 212. 1979/80:1 Del A s. 213. 1981/82:8 s. 89 och prop. 1987/88:147 s. 90. 1979/80:1 Del A s. 214. Eftersom individens problem ofta är ett uttryck för svårigheter och brister i omgivningen bör behandlingen omfatta ett bredare perspek- tiv och om möjligt utformas som till exempel familjeterapi vilket då förutsätter att klienten inte avskiljs från sin ursprungliga miljö.17 Närhetsprincipen innebär att vid vård utom det egna hemmet ska denna förläggas så nära hemmiljön som möjligt. I särskilda fall måste det dock, enligt förarbetena, vara till fördel för den enskilde att när- hetsprincipen får stå tillbaka.18 Även vid införandet av LVM fram- hölls i förarbetena att vården om möjligt ska förläggas till den intag- nes hemtrakt så att det blir möjligt att skapa en mjuk övergång till den fortsatta vården. Undantag härifrån kan göras om behandlings- syftet skulle motverkas genom en placering i alltför omedelbar kon- takt med den tidigare miljön.19 Enligt 1 kap. 1 § första stycke socialtjänstlagen SoL, ska samhällets socialtjänst på demokratins och solidaritetens grund främja männi- skornas ekonomiska och sociala trygghet, jämlikhet i levnadsvillkor och aktiva deltagande i samhällslivet. Enligt andra stycket i samma bestäm- melse ska , under hänsynstagande till människans ansvar för sin och andras sociala situation inriktas på att frigöra och utveckla enskildas och gruppers egna resurser och verksamheten ska, enligt tredje stycket, bygga på respekt för människornas självbestämmande- rätt och integritet. Vid åtgärder som rör barn (under ) ska, enligt 1 kap. 2 §, bar- nets bästa särskilt beaktas. Vid beslut eller andra åtgärder som rör vård- eller behandlingsinsatser för barn ska vad som är bäst för barnet vara avgörande. Enligt 2 kap. 1 § SoL svarar varje kommun för inom sitt område och har det yttersta ansvaret för att enskilda får det stöd och den hjälp som de behöver. Detta innebär ingen inskränkning i 1979/80:1 Del A s. 215. 1979/80:1 Del A s. 216 f. 1981/82:8 s. 89. det ansvar som vilar på andra huvudmän. Vad gäller annan huvud- mans ansvar innebär det bland annat enligt förarbetena att kommu- nerna inte kan tvingas ta över ansvaret från regionerna.20 Att enskilda i vissa fall kan vara missnöjda med att de inte får den behandling de önskar inom hälso- och sjukvården får alltså inte medföra att kom- munerna tvingas ta över det ansvaret från regionerna.21 Av 2 a kap. 1 § SoL framgår att den kommun där den enskilde vistas ansvarar för stöd och hjälp enligt 2 kap. 1 §, om inte annat följer av 3–5 §§. Vistelsekommunen ansvarar för stöd och hjälp var- med, genom hänvisningen till 2 kap. 1 §, avses allt som ryms inom kommunens yttersta ansvar. Vistelsekommunen är den kommun där den enskilde vistas när det aktuella behovet uppstår och den enskilde ansöker om en insats. Var behovet ursprungligen uppstått saknar betydelse.22 I 2 a kap. 3 § SoL regleras bosättningskommunens ansvar och i 2 a kap. 4 § en placeringskommuns ansvar. Enligt den senare bestäm- melsen behåller en kommun ansvaret för stöd och hjälp åt en enskild som till följd av ett beslut av kommunen vistas i en annan kommun i 1)familjehem, 2) hem för vård eller boende eller i stödboende, 3) sär- skild boendeform för äldre, 4) bostad med särskild service, 5) bostad med särskild service eller annan särskilt anpassad bostad, eller 6) annat boende om det inte är klarlagt vilken kommun som är den enskildes bosättningskommun. Ansvaret för beslutande kommun omfattar alla stöd och hjälpin- satser inte bara sådana som räknas upp i bestämmelsen. Beslutande kommun har skyldighet att fatta de beslut som behövs för den enskilde. Bestämmelsen omfattar alltså samtliga insatser som den enskilde kan ha behov av, inte bara de som har samband med det ursprungliga hjälpbehovet.23 Vad gäller beslut som leder till andra former av boen- den (punkt 6) i en annan kommun åsyftas framför allt hemlösa, men också andra enskilda för vilka bosättningskommunen inte är klar- lagd. Med annat boende menas främst härbärgen och liknande, men också andra boendeformer, även eget boende som ordnas för en enskild. Så snart bosättningskommunen är klarlagd kan den kommun som beslutat om boendet begära överflyttning av ärendet.24 2000/01:80 s. 93. 21Socialstyrelsen, Ekonomiskt bistånd, , s. 56. Se även avsnitt 5.7. 2010/11:49 s. 85. 2010/11:49 s. 87. 2010/11:49 s. 87. Enligt 2 a kap. 5 § SoL har den kommun där den enskilde är folk- bokförd ansvaret för stöd och hjälp 1) under kriminalvård i anstalt, 2)under vård på sjukhus eller i annan sjukvårdsinrättning på initiativ av någon annan än en kommun, 3) som aktualiseras inför avslut- ningen av vård enligt 1 eller 2. Ansvaret enligt 5 § omfattar alla stöd- och hjälpinsatser25 som den enskilde kan ha behov av. Om en person inte är folkbokförd i har vistelsekommunen biståndsansva- ret.26 Bestämmelsen är avsedd att tillämpas som undantag både från vistelsekommunens ”normala” ansvar som från dess yttersta ansvar.27 Enligt 2 kap. 4 § första stycket SoL fullgörs kommunens upp- gifter inom av den eller de nämnder som kommunfull- mäktige bestämmer. I paragrafen erinras om att det finns särskilda bestämmelser om gemensam nämnd i lagen (2003:192) om gemensam nämnd inom vård- och omsorgsområdet.28 Av 6 kap. 37 § kommu- nallagen (2017:725), förkortad KL, framgår att en nämnd får uppdra åt presidiet, ett utskott, en ledamot eller ersättare att besluta på nämn- dens vägnar i ett visst ärende eller en viss grupp av ärenden. En nämnd får även uppdra åt en anställd att besluta enligt 7 kap. 5–8 §§. Av 10 kap. 4 § SoL framgår vissa begränsningar i delegationsrätten. Uppdrag att besluta på socialnämndens vägnar får enligt den bestäm- melsen ges endast år en särskild avdelning som består av ledamöter eller ersättare i nämnden. Det gäller bland annat ärenden som är en uppgift för nämnden som rör placerade barn och en rad beslut enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, förkor- tad LVU, och lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall, förkortad LVM. En kommun får, enligt 2 kap. 5 § SoL, utöver avtalssamverkan enligt 9 kap. 37 § kommunallagen (2017:725), förkortad KL, sluta avtal med en enskild person om att utföra kommunens uppgifter inom . Uppgifter som innefattar myndighetsutövning får dock inte överlämnas. Kommunen får även, enligt 2 kap. 6 § SoL, träffa överenskom- melse med regionen, och Arbetsförmedlingen om att, inom ramen för uppgifter, samverka i syfte att uppnå en effektivare användning av tillgängliga resurser. 25Enligt tidigare gällande bestämmelse (72 a § andra stycket, (SFS 1997:313) angavs specifikt folk- bokföringskommunens ansvar för ”bistånd, stöd och sociala tjänster”. 2010/11:49 s. 47. 1996/97:124 s. 191. 28Se närmare lagen (2003:192) om gemensam nämnd inom vård- och omsorgsområdet. till finansieringen av sådan verksamhet som bedrivs i samverkan. Enligt bestämmelser i lagen (2003:1210) om finansiell samordning av reha- biliteringsinsatser får kommunen delta i finansiell samordning inom rehabiliteringsområdet. I 10 kap. 4–6 §§ SoL finns särskilda bestämmelser om delegation och om befogenhet att besluta å nämndens vägnar. När den enskilde har behov av insatser både från och från hälso- och sjukvården ska kommunen tillsammans med regio- nen upprätta en individuell plan (2 kap. 7 § SoL). Planen ska upprät- tas om kommunen eller regionen bedömer att den behövs för att den enskilde ska få sina behov tillgodosedda, och om den enskilde sam- tycker till att den upprättas. Även den enskilde, dennes närstående eller någon annan kan ta initiativ till att kommun eller region prövar om det behövs en plan. Enligt bestämmelsen ska en plan upprättas om kommunen eller regionen bedömer att det behövs. Det räcker att en av huvudmännen gör den bedömningen för att skyldigheten ska inträda för båda.29 Arbetet med planen ska påbörjas utan dröjsmål. Planen ska, enligt 7 § andra stycket, när det är möjligt upprättas tillsammans med den enskilde. Närstående ska ges möjlighet att delta i arbetet med planen, om det är lämpligt och den enskilde inte motsätter sig det. Av planen ska det framgå 1)vilka insatser som behövs, 2) vilka insatser respek- tive huvudman ska svara för, 3) vilka åtgärder som vidtas av någon annan än kommunen eller regionen, och 4) vem av huvudmännen som ska ha det övergripande ansvaret för planen. Enligt 3 kap. 1 § SoL hör till socialnämndens uppgifter bland annat att göra sig väl förtrogen med levnadsförhållandena i kommunen, medverka i samhällsplaneringen, informera om och att genom uppsökande verksamhet och på annat sätt främja förutsätt- ningarna för goda levnadsförhållanden. Nämnden har också att svara 2008/09:193 s. 32. för omsorg och service, upplysningar, råd, stöd och vård, ekonomisk hjälp och annat bistånd till familjer och enskilda som behöver det.30 medverkan i samhällsplaneringen ska, enligt 3 kap. 2 § SoL, bygga på nämndens sociala erfarenheter och särskilt syfta till att påverka utformningen av nya och äldre bostadsområden i kommunen. Nämnden ska även i övrigt ta initiativ till och bevaka att åtgärder vidtas för att skapa en god samhällsmiljö och goda förhål- landen för barn och unga, äldre och andra grupper som har behov av samhällets särskilda stöd. ska i sin verksamhet främja den enskildes rätt till arbete, bostad och utbildning. Insatser inom ska, enligt 3 kap. 3 § SoL, vara av god kvalitet. För utförande av uppgifter inom ska det finnas personal med lämplig utbildning och erfarenhet. Kvaliteten i verksam- heten ska systematiskt och fortlöpande utvecklas och säkras. Av 3 kap. 4 § SoL framgår att socialnämnden, i den uppsökande verksamheten, ska upplysa om och erbjuda grupper och enskilda sin hjälp. När det är lämpligt ska nämnden härvid sam- verka med andra samhällsorgan och med organisationer och andra föreningar. insatser för den enskilde ska, enligt 3 kap. 5 § SoL, utformas och genomföras tillsammans med honom eller henne och vid behov i samverkan med andra samhällsorgan och med organisationer och andra föreningar. bör, enligt 3 kap. 6 § första stycket SoL, genom hemtjänst, dagverksamheter eller annan liknande social tjänst under- lätta för den enskilde att bo hemma och att ha kontakt med andra. Nämnden bör även i övrigt, enligt samma bestämmelse andra stycket, tillhandahålla sociala tjänster genom rådgivningsbyråer, socialcentraler och liknande, social jour eller annan därmed jämförlig verksamhet. I 3 kap. 6 b § regleras att socialnämnden får utse en särskild kon- taktperson eller kontaktfamilj med uppgift att hjälpa den enskilde och hans eller hennes närmaste i personliga angelägenheter, om den en- skilde begär eller samtycker till det. 30Om rätten till bistånd, se avsnitt 5.7.3. 5.2.6Socialnämndens ansvar vid missbruk Enligt 3 kap. 7 § första stycket SoL ska socialnämnden arbeta för att förebygga och motverka missbruk av alkohol och andra beroendefram- kallande medel. Enligt samma bestämmelse, andra stycket, ska social- nämnden genom information till myndigheter, grupper och enskilda och genom uppsökande verksamhet, sprida kunskap om skadeverk- ningar av missbruk och om de hjälpmöjligheter som finns. Genom lagändring (SFS 2017:809) infördes i 3 kap. 7 § första stycket SoL en bestämmelse om att socialnämnden även ska arbeta för att förebygga och motverka missbruk av spel om pengar. Detta ska ses mot bakgrund av att spelproblem, inklusive spelmissbruk, är ett folkhälsoproblem vilket innebär att det kan ge allvarliga hälsomässiga, sociala och ekonomiska konsekvenser, bidrar till ojämlikhet i hälsa och är möjligt att förebygga.31 Bestämmelsen avser enligt lagens förarbeten missbruk som rör spel om pengar och syftar till att personer med ett sådana problem ska ges bättre förut- sättningar att få vård och hjälp för detta. Ett annat syfte är att genom förebyggande insatser minska riskerna för att individen utvecklar ett spelmissbruk.32 I förarbetena anfördes vidare att med spelmissbruk avses perso- ner som utvecklat ett missbruk eller beroende av spel om pengar, vilket är en snävare definition än att ha spelproblem. För att få vård och stöd krävs dock inte att personen som söker hjälp i kommunen har diagnostiserats som spelberoende (hasardspelsyndrom). Behandlingen av personer med den kliniska diagnosen hasardspelsyndrom ligger i huvudsak inom HSL:s ansvarsområde.33 Enligt 5 kap. 9 § SoL ska socialnämnden aktivt sörja för att den enskilde missbrukaren får den hjälp och vård som han eller hon behö- ver för att komma ifrån missbruket. Nämnden ska i samförstånd med den enskilde planera hjälpen och vården och noga bevaka att planen fullföljs.