sou · H9B328 · 2021-04-30 00:00:00 — Det förutsätts då inte att något brott har begåtts. Förverkande till följd av ett brott av egendom eller dess värde, får enligt 36 kap. 5 § ske hos: a)gärningsmannen eller annan som medverkat till brottet, b)den i vars ställe gärningsmannen eller annan medverkande var, c)den som genom brottet beretts eller näringsidkare som avses i 4 §, d)den som efter brottet förvärvat egendomen genom bodelning eller på grund av arv eller testamente eller genom gåva eller som efter brottet förvärvat egendomen på annat sätt och därvid haft vetskap om eller skälig anledning till antagande om egendomens samband med brottet. Vidare finns det särreglerat i 36 kap. 5 a § mot vem utvidgat förverkande kan ske vid utbyte av brottslig verksamhet. I36 kap. 11–17 §§ finns sedan ytterligare gemensamma bestämmelser om förverkande. Sådana särskilda bestämmelser finns i ett flertal andra lagar. utreds (Ju 2020:16) frågan om effektivare möjligheter att komma åt brottsvinster från kriminella (dir. Ju2020:66). Utredningen ska göra en översyn av lagstiftningen om förverkande, bland annat en systematisk översyn av de grundläggande reglerna om förverkande i 36 kap. och andra författningar där det finns regler om förverkande som kompletterar eller, helt eller delvis, ersätter bestämmelser.4 Syftet med översynen är att säkerställa att förverkandelagstiftningen är effektiv, ändamålsenlig och modernt utformad samt anpassad till åtaganden inom EU och internationellt. Utredningen ska enligt direktiven överlämna sitt betänkande . 4Se angående principiella frågor beträffande förverkanden betänkandet ”Förverkande på grund av brott” (SOU 1960:28) och även , Förverkande av egendom, , 2014. Processuella ianspråktaganden av egendom Genomgången här visar att ett flertal straffprocessuella åtgärder för med sig möjligheter att ta egendom i anspråk på ett sätt som fråntar den tidigare innehavaren möjlighet att förfoga över egendomen i fråga. Utsökningsbalken reglerar verkställighet av en dom eller annan exekutionstitel, som innefattar betalningsskyldighet eller annan förpliktelse, samt verkställighet av beslut om kvarstad eller annan liknande säkerhetsåtgärd. Om det i annan lag finns bestämmelser som avviker från utsökningsbalken så gäller i stället de bestämmelserna (1 kap. 1–2 §§ utsökningsbalken). Ett sådant exempel är 71 kap. 3 § skatteförfarandelagen (2011:1244) som reglerar avvikande beneficieregler (jfr 5 kap. utsökningsbalken). Den som har ett anspråk, fastställt i en exekutionstitel, mot någon annan kan ansöka hos för att få exekutionstiteln verkställd, dvs. De exekutionstitlar som kan verkställas enligt utsökningsbalken är bl.a. domstols dom, utslag eller beslut (se 3 kap. 1 § utsökningsbalken). Det som i utsökningsbalken anges om dom gäller, om inte annat föreskrivs, i tillämpliga delar även domstols utslag eller beslut, utslag eller beslut i mål om betalningsföreläggande eller handräckning samt europeiskt betalningsföreläggande som har förklarats verkställbart av . Utländsk exekutionstitel kan verkställas i om det framgår av särskilda föreskrifter (3 kap. 2 § utsökningsbalken). Vissa medel och viss egendom kan enligt 5 kap. utsökningsbalken undantas från utmätning och verkställighet. Sådana medel och sådan egendom omfattas med andra ord av gäldenärens s.k. beneficium. Normalt undantas personliga tillhörigheter samt medel och egendom som med hänsyn till gäldenären och dennes familj behövs för den omedelbara försörjningen (5 kap. 1 § 1–3 och 7 punkterna samt 2 §). Ifråga om egendom framgår det av 5 kap. 1 § 4 punkten att undantag kan göras för föremål med sådant övervägande personligt värde för gäldenären (affektionsvärde) att det måste anses uppenbart obilligt att ta egendomen i anspråk. Om ett sådant föremål också har ett högt kommersiellt värde är det dock svårt att freda det från verkställighet. Processuella ianspråktaganden av egendom Viss egendom kan undantas från utmätning på grund av sin karaktär, bland annat egendom som gäldenären har fått i arv eller som gåva och där det finns ett överlåtelseförbud, erhållet skadestånd med anledning av personskada, viss pension och livränta m.m. Därutöver gäller att det i vissa andra fall kan gälla särskilda bestämmelser om förbud mot utmätning (5 kap. 5–10 §§ utsökningsbalken). Det kan sammanfattningsvis konstateras att i princip all egendom kan bli föremål för verkställighet i någon form. Från denna generella utgångspunkt görs dock undantag för dels egendom av viss beskaffenhet och/eller vid vissa förhållanden (beneficieregler), dels egendom och/eller egendomsinnehavare som enligt särskild reglering inte kan bli föremål för verkställighet, dvs. åtnjuter immunitet i någon form. I rättsfallet NJA 2011 s. 475 prövade frågan om en utländsk stat kan göra gällande statsimmunitet som hinder mot verkställighet i den utländska statens egendom.5 Målet rörde verkställighet av en dom där ryska staten funnits skyldig att betala ersättning för rättegångskostnad efter en process vid . Motparten ansökte om verkställighet vid . Vid tillgångsundersökning framkom att ryska staten bland annat ägde en fastighet på från vilken ryska staten hade vissa hyresintäkter. ansåg att fastigheten på inte till betydande del användes för ryska statens officiella verksamhet. Ändamålet var inte i heller i övrigt av tillräckligt kvalificerad natur för att freda fastigheten från utmätning. Egendomen omfattades inte av statsimmunitet och det förelåg därför inte något hinder mot verkställighet. Utsökningsbalken utgör den huvudsakliga regleringen av åtgärder som innebär ianspråktagande av föremål i bemärkelsen att föremålen i fråga fysiskt omhändertas, för att säljas. Det kan alltså vara frågan om att den tidigare innehavaren (ägaren) definitivt frånhänds föremålet. Som framgår av redogörelsen ovan kan så ske på grund av ett flertal olika slags exekutionstitlar härrörande från flera olika förfaranden. 5Jfr NJA 1942 s. 65, 1942 s. 342 och 1944 s. 264. Processuella ianspråktaganden av egendom 3.2.4Andra rättsliga förfaranden vid allmän domstol Utöver vad som redovisats kan det i andra regelverk finnas bestämmelser om att egendom kan ianspråktas eller på annat sätt beröras av ett rättsligt förfarande vid allmän domstol. Nedan följer en kort beskrivning av insolvensrättsliga förfaranden och vissa åtgärder inom den immaterialrättsliga sfären. Konkurs är ett s.k. generalexekutivt institut, dvs. inom ramen för konkursförfarandet tas all gäldenärens utmätningsbara egendom i anspråk för att tillgodose alla gäldenärens borgenärer. I samband med konkursbeslutet förlorar konkursgäldenären rådigheten över egendom han eller hon tidigare förfogade över. Rådigheten över egendomen övergår till en särskild bildad juridisk person, ett konkursbo. Till konkursboet hör, förutom egendom som vid konkursbeslutet tillhörde gäldenären, även egendom som tillfaller gäldenären under konkursen (3 kap. 3 § första stycket konkurslagen [1987:672]), allt under förutsättning att egendomen är utmätningsbar. Dessutom kan rättshandlingar som gäldenären genomfört före konkursen bli föremål för återvinning enligt särskilda bestämmelser i 4 kap. konkurslagen. Det innebär att egendom som gäldenären tidigare gjort sig av med kan ”komma tillbaka” till konkursboet (3 kap. 3 § andra stycket konkurslagen). I princip finns det ett utmätningsförbud så länge konkursen pågår (3 kap. 7 § och 8 § konkurslagen). Även i konkurslagen finns bestämmelser om säkerhets- och tvångsåtgärder. En säkerhetsåtgärd kan aktualiseras efter det att konkursansökan har gjorts men före det att gäldenären försatts i konkurs. En tvångsåtgärd kan vidtas efter det att en konkursansökan har bifallits. Av 2 kap. 11 § konkurslagen framgår det att om det finns sannolika skäl för bifall till en konkursansökan och det med skäl kan befaras att gäldenären skaffar undan egendom, får rätten, om det finns särskild anledning, besluta om kvarstad på gäldenärens egendom i avvaktan på att ansökningen prövas. I fråga om en sådan säkerhetsåtgärd tillämpas vad som gäller om kvarstad för fordran Processuella ianspråktaganden av egendom enligt 15 kap. , om inte något annat följer av konkurslagen. Förfarandena enligt lagen (1996:764) om företagsrekonstruktion, skuldsaneringslagen (2016:675) och lagen (2016:676) om skuldsanering för företagare är också insolvensrättsliga förfaranden. Till skillnad mot konkursförfarandet sker det inom ramen för dessa andra förfaranden inte något egendomsbeslag. Dessa förfaranden är med andra ord inte till sin karaktär exekutiva. Vidare regleras internationella insolvensförfaranden genom EU:s insolvensförordning (tillämplig i förhållande till EU:s medlemsstater förutom ).6 Förordningen innehåller inga materiella bestämmelser, utan reglerar enbart vilken eller vilka stater som är behöriga att öppna ett insolvensförfarande och vilken nationell lagstiftning som ska gälla för förfarandet. Vid tillämpningen av förordningen i finns kompletterande bestämmelser i lagen (2017:473) och förordningen (2017:415) med kompletterande bestämmelser till insolvensförordning. Den nordiska konkurskonventionen har i mynnat ut i lagen (1981:6) om konkurs som omfattar egendom i annat nordiskt land och lagen (1981:7) om verkan av konkurs som inträffat i annat nordiskt land (tillämpliga i förhållande till , och ). Ett konkursbeslut har alltså i sig en ianspråktagande verkan. Denna verkan är generell och omedelbar, dvs, inträder i samband med konkursbeslutet direkt beträffande all egendom. Ett grundläggande krav för detta s.k. konkursbeslag är emellertid att egendomen i fråga är utmätningsbar. Egendom som är skyddad mot utmätning omfattas med andra ord inte av konkursbeslaget. Processuella åtgärder på immaterialrättens område Ianspråktaganden av föremål kan förekomma inom immaterialrätten t.ex. i en brottmålsprocess om upphovsrättsbrott genom beslag eller förverkande av egendom. Konstnärliga verk nämns uttryckligen i 1 kap. 1 § lagen (1960:729) om upphovsrätt till litterära och konstnärliga verk (upphovsrätts- 6Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2015/848 av om insolvensförfaranden (den reviderade insolvensförordningen). Den föregicks av Rådets förordning 2000/1346/ EG av om insolvensförfaranden (EGT L 160/1, 30.6.2000). Se också SOU 2016:17 och prop. 2018/19:48. Processuella ianspråktaganden av egendom Den som skapat ett litterärt eller konstnärligt verk har upphovsrätt till verket oavsett om det är (1) en skönlitterär eller beskrivande framställning i skrift eller tal, (2) ett datorprogram, (3) ett musikaliskt eller sceniskt verk, (4) ett filmverk, (5) ett fotografiskt verk eller något annat alster av bildkonst, (6) ett alster av byggnadskonst eller brukskonst, eller (7) ett verk som har kommit till uttryck på något annat sätt. Bestämmelserna om upphovsrätt tillämpas enligt 8 kap. 60 § upphovsrättslagen på 1.verk av den som är svensk medborgare eller har sin vanliga vistelseort i , 2.verk som först utgivits i eller i och utom riket, 3.filmverk vars producent har sitt säte eller sin vanliga vistelseort i , 4.här uppfört byggnadsverk, 5.konstverk som utgör del av här belägen byggnad eller på annat sätt är fast förenat med marken. Den som vidtar en åtgärd beträffande ett litterärt eller konstnärligt verk kan under vissa förutsättningar dömas för upphovsrättsbrott. Egendom som är föremål för upphovsrättsbrott, eller utbyte av sådant brott, ska förklaras förverkad, om det inte är uppenbart oskäligt. Detsamma gäller vad någon har tagit emot som ersättning för kostnader i samband med ett sådant brott, eller värdet av det mottagna, om mottagandet utgör brott enligt lagen (7 kap. 53 § och 53 a § upphovsrättslagen). En upphovsman, eller dennes rättsinnehavare, kan begära att domstolen beslutar att egendom som varit föremål upphovsbrott ska återkallas från marknaden, ändras eller förstöras eller att någon annan åtgärd ska vidtas mot det. I avvaktan på sådant beslut kan egendomen tas i beslag. Vid ett sådant förfarande är bestämmelserna om beslag i tillämpliga (7 kap. 55 § och 59 § tredje stycket upphovsrättslagen). Processuella ianspråktaganden av egendom Förvaltningsprocess i vid mening omfattar förfaranden vid såväl olika förvaltningsmyndigheter som vid de allmänna förvaltningsdomstolarna. Även inom ramen för sådana förfaranden kan egendom bli föremål för processuella ianspråktaganden. Avgöranden från en förvaltningsmyndighet kan regelmässigt bli föremål för överprövning av en förvaltningsdomstol. Vid allmän förvaltningsdomstol (förvaltningsrätt, kammarrätt och ) handläggs mål mellan å ena sidan det allmänna (vanligtvis statlig eller förvaltningsmyndighet) och å andra sidan den enskilde (vilket omfattar såväl privatpersoner som juridiska personer). Processen regleras i förvaltningslagen (2017:900) och förvaltningsprocesslagen (1971:291). Det är ett huvudsakligt skriftligt förfarande, till skillnad från de allmänna domstolarna som präglas av muntlighets- och omedelbarhetsprincipen. De allmänna förvaltningsdomstolarna handlägger närmare 500 måltyper som spänner över ett stort antal rättsområden. De vanligaste måltyperna är skattemål, socialförsäkringsmål, mål enligt socialtjänstlagen, tvångsmål och migrationsmål. Mål kan inledas vid domstolen på flera sätt, vanligast är att förvaltningsrätten handlägger och dömer i mål som rör överklagade beslut från en förvaltningsmyndighet. Ett mål kan även inledas genom en ansökan, en anmälan eller en underställning. Ett avgörande från allmän förvaltningsdomstol kan innebära en förpliktelse för den enskilde, både privatpersoner och juridiska personer, att betala eller att fullgöra ett annat åtagande. Under processens gång kan domstolen också meddela beslut om tvångsåtgärder för att säkerställa en kommande betalningsskyldighet. Skatteförfarandelagen reglerar samtliga skatter som inte uttryckligen undantas från lagens tillämpningsområde. Lagen innehåller särskilda bestämmelser om säkerhetsåtgärder som kan användas för att Processuella ianspråktaganden av egendom säkerställa betalning av skatt, avgift, särskild avgift eller ränta, bl.a. betalningssäkring. Betalningssäkring innebär att , efter ansökan vid förvaltningsrätten, kan ta en betalningsskyldigs egendom i anspråk för att säkerställa betalning av skatt, avgift, särskild avgift eller ränta (46 kap. 2 § skatteförfarandelagen). För bifall till en ansökan krävs att det finns en påtaglig risk för att den betalningsskyldige drar sig undan skyldigheten och att betalningsskyldigheten avser ett betydande belopp (46 kap. 6 § skatteförfarandelagen). Betalningssäkring får även användas för att säkerställa betalning av utländsk skatt, avgift, särskild avgift eller ränta om det följer av en överenskommelse mellan och en annan stat eller av lagen (2011:1537) om bistånd med indrivning av skatter och avgifter inom Europeiska unionen (46 kap. 4 § skatteförfarandelagen). Skatteförfarandelagen innehåller även en möjlighet för granskningsledaren att besluta om att ta egendom i förvar om det finns en risk för att lös egendom som kan betalningssäkras, undanskaffas innan förvaltningsrätten kan fatta beslut. Om egendomen har tagits i förvar, ska , och senast , ansöka om betalningssäkring hos förvaltningsrätten. Om inte gör någon ansökan eller om förvaltningsrätten avslår ansökan, ska egendomen lämnas tillbaka. Om betalningssäkring beslutas, ska egendomen bli kvar i förvar till dess att beslutet verkställs om inte förvaltningsrätten bestämmer något annat (46 kap. 16 § skatteförfarandelagen). 3.3Internationell rätt och internationella samarbeten Ovan redovisas den nationella lagstiftning om tvångsmässiga ianspråktaganden som kan aktualiseras när egendom finns i . Egendom i kan även bli föremål för verkställighet och tvångsåtgärder med stöd av utländska exekutionstitlar enligt de internationella avtal och samarbeten som är en del av. Nedan följer en översiktlig redogörelse för den internationella rätt som kan resultera i ett tvångsmässigt ianspråktagande av egendom som finns här i landet. Processuella ianspråktaganden av egendom Den svenska internationella privat- och processrätten aktualiseras när en tvist vid svensk domstol har internationell anknytning. Svensk domstol kan då ställas inför frågan om svensk domstol har behörighet (jurisdiktion) att avgöra tvisten och, om så är fallet, vilket lands lag som ska tillämpas (lagval). Svensk internationell privat- och processrätt tar sin utgångspunkt i nationell lagstiftning och de överenskommelser och samarbeten som har ingått med andra stater eller inom ramen för samarbetet inom en mellanstatlig organisation. Medlemskapet i EU (gemenskapsrätten) intar här en särställning. När en utländsk (pågående) privaträttslig tvist, eller en utländsk exekutionstitel, har anknytning till kan parterna framställa en begäran om att svenska myndigheter ska vidta säkerhets- eller tvångsåtgärder i . Det kan bland annat bli aktuellt om en part (svaranden) i en utländsk tvist har egendom i . Käranden kan då begära hjälp från svenska myndigheter med att vidta interimistiska åtgärder, inklusive säkerhetsåtgärder, för att säkra hans eller hennes krav i den utländska processen eller, i det fall det finns en exekutionstitel, begära att den ska verkställas i . Ett utländskt avgörande kan som huvudregel endast erkännas och verkställas i om har ingått en internationell överenskommelse med det aktuella landet eller om det finns en gemenskapsrättsakt som ger sådan behörighet (se 3 kap. 2 § utsökningsbalken). Domsrätt, erkännande och verkställighet av privaträttsliga avgöranden enligt Bryssel- och Luganoreglerna har ingått ett flertal överenskommelser som reglerar i vilka situationer domsrätt finns och i vilken utsträckning utländska beslut och andra avgöranden ska erkännas och verkställas i . De s.k. Bryssel- och Lugano-reglerna har stor betydelse på området. Regelverken rör såväl frågor om domsrätt som erkännande och verkställighet av avgöranden i civilrättsliga tvister. Den första Brysselkonventionen slöts av de dåvarande 1968 och tolkades av trots att konventionen i formell mening inte var en del av EG-rätten. Parallellt med Brysselkonventionen skapades 1988 . Processuella ianspråktaganden av egendom konventionen anslöt sig i princip övriga länder i . har Brysselkonventionen ersatts inom EU, först av den s.k. I-förordningen och därefter av Ia-förordningen.7 Den ursprungliga Brysselkonventionen är i vissa fall fortfarande tillämplig på bland annat tvister som inletts före det att Bryssel-I förordningen trädde i kraft och i förhållande till vissa (jfr artikel 68.1 i Bryssel-I förordningen). Även har ersatts av en ny s.k. II- konvention som i stort överensstämmer med I- förordningen. Det ovan sagda innebär att på civilrättsliga tvister med internationell anknytning som kan bli föremål för prövning i tillämpas normalt Ia-förordningen när en svarande har hemvist i någon av EU:s medlemsländer och i förhållande till en svarande med hemvist i , eller . För svenskt vidkommande finns vissa kompletterande bestämmelser rörande tillämpningen av regelverken i lagen (2014:912) med kompletterande bestämmelser om domstols behörighet och om erkännande och internationell verkställighet av vissa avgöranden. En avgörande fråga att ta ställning till vid tvister med internationell anknytning är vilken domstol som har behörighet att pröva tvisten mellan parterna. Huvudregeln i Ia-förordningen (artikel 4) innebär att tvisten ska prövas av domstol i det land där svaranden har sin hemvist (forum domicilii). Motsvarande huvudregel återfinns i samtliga ovannämnda rättsliga dokument. Frågan om var svaranden ska anses ha hemvist prövas enligt den aktuella statens nationella bestämmelser (artikel 62). Till huvudregeln följer ett antal undantag i artiklarna 7–9. Här kan särskilt nämnas undantaget i artikel 7.1 som rör de tillfällen tvisten avser ett avtal. Talan kan då i stället väckas vid domstolen i uppfyllelseorten för förpliktelsen. Vid tillämpning av bestämmelsen, och om inte annat avtalats, avses med uppfyllelseorten för den förpliktelse som talan avser: 7Rådets förordning (EG) nr 44/2001 av om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område och och Rådets förordning (EU) 1215/2012 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område. Processuella ianspråktaganden av egendom –vid försäljning av varor, den ort i en medlemsstat dit enligt avtalet varorna har eller skulle ha levererats, och –vid utförande av tjänster, den ort i en medlemsstat där enligt avtalet tjänsterna har eller skulle ha utförts. Ytterligare ett undantag framgår av artikel 7.4. I artikeln anges att behörighet att pröva en tvistemålstalan på äganderättslig grund om att återfå ett kulturföremål enligt definitionen i artikel 1.1 i direktivet om återlämnande av kulturföremål som olagligen förts bort, har domstolen vid den ort där kulturföremålet finns då talan väcks.8 När det kommer till säkerhetsåtgärder är utgångspunkten att den domstol som är behörig att pröva huvudsaken även är behörig att pröva en begäran om säkerhetsåtgärder. Av artikel 35 i Ia- förordningen följer dock att interimistiska åtgärder, inklusive säkerhetsåtgärder, som kan vidtas enligt lagen i en medlemsstat, får begäras hos domstolarna i den medlemsstaten, även om en domstol i en annan medlemsstat är behörig att pröva målet i sak. Artikel 35 ger alltså en utvidgad behörighet för andra domstolar att pröva en begäran om säkerhetsåtgärder, om domstolen enligt nationella bestämmelser har behörighet. För svenskt vidkommande innebär det att en domstol i kan bli behörig om det finns stöd i 10 kap. . Ia-förordningen och reglerar, som nämnts ovan, även erkännande och verkställighet av utländska avgöranden. Artikel 2 i Ia-förordningen definierar vad som avses med dom i förordningen; varje avgörande som har meddelats av en domstol i en medlemsstat oavsett dess rubricering, såsom dom, beslut, beslut om verkställighet, samt domstolstjänstemans beslut i fråga om rättegångskostnader. I förordningens kapitel III (Erkännande och verkställighet) avses med dom även beslut om interimistiska åtgärder, inbegripet säkerhetsåtgärder, som beslutas av en domstol som enligt denna förordning är behörig att pröva målet i sak. Begreppet omfattar inte en interimistisk åtgärd, inbegripet säkerhetsåtgärder, som beslutas av en sådan domstol utan svarandens hörande, såvida inte den dom som innehåller åtgärden har delgetts svaranden före verkställigheten. 8Rådets direktiv /7/EEG av om återlämnande av kulturföremål som olagligen förts bort från en medlemsstats territorium. Processuella ianspråktaganden av egendom En dom som meddelats i en medlemsstat ska enligt Ia- förordningen erkännas av övriga medlemsstater utan något särskilt förfarande och är verkställbar i andra medlemsstater utan att det krävs någon verkställbarhetsförklaring (s.k. exekvatur) (artikel 36 och 39). Att ett avgörande erkänns innebär att avgörandet ges samma negativa och positiva rättskraft som i ursprungslandet.9 Ett verkställbart avgörande medför automatiskt att säkerhetsåtgärder får beslutas enligt lagstiftningen i den anmodade medlemsstaten (artikel 40). Verkställighetsförfarandet regleras sedan genom den anmodade statens lag. för att vägra erkännande eller skjuta upp verkställighet ska bedömas utifrån den anmodade statens lag om inte annat följer av artikel 45 (artikel 41). Av artikel 45 framgår bland annat att en dom som strider mot ordre public eller en utevarodom inte ska erkännas.10 Europeiskt betalningsföreläggande, europeiskt småmålsförfarande och europeisk exekutionstitel för obestridda fordringar Inom EU har ett flertal rättsakter stiftats på den internationella privaträttens område som rör erkännande och verkställighet av avgöranden.