sou · H9B369 · 2021-08-20 00:00:00 — Det måste röra sig om en be- tydande funktionsnedsättning för att den försäkrade ska bedömas helt sakna arbetsförmåga.55 Uttrycket ”helt eller i det närmaste helt nedsatt” menar att uttrycka samma nedre gräns i fråga om graden av nedsättning som det mer teoretiska ”sju åttondelar”.56 Även om det i ett enskilt fall anses möjligt att fastställa att en individ har en åter- stående arbetsförmåga av mycket liten omfattning måste då också tas hänsyn till vilka de reella möjligheterna är att utföra förvärvs- arbete med användande av en sådan marginell arbetsförmåga.57 Det finns möjlighet för en försäkrad som har beviljats hel sjukersättning att använda en liten återstående arbetsförmåga i exempelvis ideellt eller politiskt arbete eller annat deltagande i samhällslivet utan att rätten till ersättning ifrågasätts. I förarbetena uttrycks att det formella kravet på hel nedsättning kunde därmed innebära att individen avstår från sådan önskvärd aktivitet.58 Förutsättningarna för rätt till hel sjukpenning respektive hel sjuk- ersättning skiljer sig åt. Till skillnad från vad som gäller vid bedöm- ningen av rätt till hel sjukpenning (se avsnitt 5.2.3) där det krävs att den försäkrade helt saknar arbetsförmåga räcker det för rätt till hel sjukersättning att arbetsförmågan är i det närmaste helt nedsatt.59 Det innebär att den som har tre fjärdedels sjukpenning i vissa fall kan be- viljas hel sjukersättning. Av motivuttalanden i anslutning till att den äldre motsvarigheten en fjärdedels förtidspension infördes framgår att möjligheten till en fjärdedels förtidspension borde tillämpas med restriktivitet. För att en så – relativt sett – liten nedsättning av arbetsförmågan som en fjärdedel ska kunna konstateras föreligga ställs höga krav på att det finns ett klart samband mellan de medicinska faktorerna och ned- sättningen av den försäkrades arbetsförmåga.60 5434–35 kap. SFB. 2007/08:136, s. 67. 1997/98:111, s. 69. 1997/98:111, s. 48. 1997/98:111, s. 69. 5933 kap. 9 § SFB jämfört med 27 kap. 45 § SFB. 1992/93:31, s. 65 och 83, jfr även HFD 2011 ref. 63 I–III. Rätten till sjukersättning – regelverk och handläggning har i ett antal fall prövat och klargjort bl.a. förutsättningarna för att beviljas sjukersättning enligt reglerna som gäller fr.o.m. , vad som avses med begrepp som stadigvarande nedsatt, vilka återstående rehabiliteringsåtgärder som ska beaktas och vilka krav som ställs upp för att den försäkrade ska anses ha arbetsförmåga i förvärvsarbete på arbetsmarknaden. Nedan redogörs för de mest relevanta avgörandena sedan förändringarna i reglerna fr.o.m. . Högsta förvaltningsdomstolens avgörande HFD 2011 ref. 63 I–III – om förutsättningarna för sjukersättning och innebörden av begreppet ”stadigvarande nedsatt” I tre domar meddelade klargjorde Högsta för- valtningsdomstolen bland annat vad begreppet stadigvarande nedsatt arbetsförmåga ska anses innebära samt andra förutsättningar vid be- dömningen av rätt till sjukersättning. Målen avsåg tillämpning av be- stämmelser i den upphävda lagen om allmän försäkring (1962:381), AFL, men med motsvarande bestämmelser i nuvarande socialförsäk- ringsbalkens 33 kap. HFD redogjorde för att två frågor ska besvaras vid bedömningen, där den första avser huruvida den försäkrades arbetsförmåga kan anses vara stadigvarande nedsatt med minst en fjärdedel. Om så visar sig vara fallet ska, för att sjukersättning ska kunna beviljas, också ytterligare medicinsk eller arbetslivsinriktad rehabilitering bedömas inte kunna medföra att arbetsförmågan kan förbättras. Det krävs däremot inte att några rehabiliteringsåtgärder faktiskt har vidtagits. Vidare konstaterade HFD att begreppet stadigvarande nedsatt arbetsförmåga enligt motivuttalanden ska tolkas så att nedsättningen förväntas kvarstå under all överskådlig framtid. Det finns däremot, konstaterade HFD, varken i lagtext eller motiv stöd för att ställa upp ett krav på att nedsättningen ska kvarstå livslångt eller fram till pen- sionsåldern. HFD poängterade i sammanhanget också att den för- säkrades arbetsförmåga ska utredas på nytt minst . I det första avgörandet (mål nr 4686-10) rörde bedömningen i sak en person som primärt haft sjukdomen syndrom . Hon uppvisade symtom i form av bl.a. en mycket Rätten till sjukersättning – regelverk och handläggning uttalad permanent trötthet, ledvärk i fingrarna och hade lätt att få feber av fysisk ansträngning. Hon var anställd inom och hade där ett kontorsarbete. Hon hade arbetat heltid , därefter varit sjukskriven en period och sedan åter arbetat heltid. för ansökan om sjukersätt- ning var hon åter sjukskriven . Hon hade enligt uppgift haft mycket korttidsfrånvaro när hon arbetat heltid och hade haft möjlighet att gå ifrån och sova under arbetsdagen. Den medicinska utredningen bestod huvudsakligen av två läkarutlåtanden i vilka det intygades att den försäkrades arbetsförmåga var nedsatt livslångt, respektive . fann att oavsett vilka bevekelsegrunder den försäkrade må ha haft för att återgå till heltidsarbete kunde hennes arbetsförmåga inte anses ha varit stadig- varande nedsatt med minst en fjärdedel fr.o.m. den ansökta tid- punkten. I det andra avgörandet (mål nr 7299-10) var det fråga om en person med en medfödd funktionsnedsättning som ända sedan barndomen varit föremål för insatser i syfte att höja hans funktionsförmåga. Han hade sedan han gick ut särskolegymnasium haft daglig verksamhet i kombination med sjukbidrag respektive aktivitetsersättning. Han hade aldrig förvärvsarbetat. med aktivitetsersättning hade han inte nått dithän att ett skyddat arbete hade varit aktuellt. Enligt det läkarutlåtande som fanns i målet hade den försäkrade aldrig haft någon arbetsförmåga och den bedömdes heller inte komma att utveck- las på något vis. hade inte presenterat någon ut- redning i målet som tydde på motsatsen. Eftersom han stod långt från den skyddade arbetsmarknaden an- förde att det inte föreföll sannolikt att ytterligare rehabiliterande insatser skulle vara framgångsrika. gjorde bedömningen att rehabiliter- ingsåtgärder inte kunde antas kunna leda till att den försäkrade skulle kunna uppnå någon arbetsförmåga. Han var därmed berättigad till hel sjukersättning. I det tredje avgörandet (mål nr 242-11) konstaterade för- valtningsdomstolen att den försäkrades besvär var sådana att hennes arbetsförmåga kunde antas vara nedsatt . Utredningen gav enligt domstolen emellertid inte stöd för slut- Rätten till sjukersättning – regelverk och handläggning satsen att hennes arbetsförmåga kunde antas ha varit stadigvarande nedsatt från den tidpunkt som prövningen avsåg. Högsta förvaltningsdomstolens avgörande HFD 2013 ref. 44 – vilka medicinska rehabiliteringsåtgärder måste en försäkrad genomgå för att inte nekas ersättning? I målet hade den försäkrade varit sjukskriven under till följd av ryggbesvär. Han hade haft halv sjukersättning. beslutade att avslå hans ansökan om sjukersätt- ning med motiveringen att den försäkrade av läkare blivit rekommen- derad en steloperation i den nedre delen av ryggen, men på grund av riskerna avböjt erbjudandet. Enligt var förutsätt- ningarna för rätt till sjukersättning därmed inte uppfyllda eftersom möjlig medicinsk rehabilitering fanns att tillgå. I den medicinska utredning som förelåg i målet framkom skilda bedömningar om prognosen för en förbättring av arbetsförmågan efter en operation, men det stod klart att det förelåg risker med ett sådant ingrepp. konstaterade att kravet på att den försäkrade ska genomgå en rehabiliteringsåtgärd för att ha rätt till sjuk- ersättning endast gäller om åtgärden bedöms kunna medföra att arbets- förmågan i sjukersättningshänseende kan förbättras. Frågan i det aktu- ella målet var om den försäkrade, oberoende av denna bedömning, kan vägra att genomgå en medicinsk rehabiliteringsåtgärd och ändå ha rätt till sjukersättning. besvarade denna fråga jakande. Den försäkrade kan således ha giltig anledning att vägra att medverka till en medicinsk rehabilitering och ändå ha rätt till sjukersättning. En operation betraktas som en sådan medicinsk rehabiliterings- åtgärd som en försäkrad under speciella omständigheter kan behöva underkasta sig för att få behålla sin förmån. En tillämpning av in- dragnings- eller nedsättningsmöjligheten för att förmå en försäkrad att underkasta sig en sjukvårdsåtgärd av sådant slag som en operation, måste dock ske med största försiktighet (FÖD 1984:46, jfr även prop. 1946:312 kapitel ). Operationer som kan bli aktuella är sådana som om de inte utförs innebär att arbetsförmågan kan anses stadigvarande nedsatt i förhål- lande till förvärvsarbete på hela arbetsmarknaden. Rätten till sjukersättning – regelverk och handläggning kan vara av ett ingripande slag. Utgångspunkten bör därför vara att den försäkrades ställningstagande som huvudregel bör godtas. Denna utgångspunkt för prövningen hindrar dock inte att den försäkrade i vissa fall kan anses sakna giltig anledning att vägra att genomgå en operation. ansåg mot denna bakgrund att den försäkrade hade giltig anledning att vägra att genomgå den aktuella operationen. Sjukersättning kunde därför inte vägras på denna grund (jfr dock HFD 2019 ref. 69 där den försäkrades arbetsförmåga ansågs kunna förbättras genom en njurtransplantation). Högsta förvaltningsdomstolens avgörande HFD 2013 ref. 60 – vilka faktorer ska tas hänsyn till vid den individuella bedömningen av rätt till sjukersättning? meddelade i mål nr 7151-12 en dom som avser förutsättningarna för rätt till sjuk- ersättning och vilka faktorer som kan beaktas vid bedömningen. HFD anförde att begreppet ”stadigvarande nedsatt arbetsförmåga” ska tolkas så att nedsättningen förväntas kvarstå under all överskåd- lig framtid. Det finns däremot varken i lagtext eller i förarbeten stöd för att ställa upp ett krav på att nedsättningen ska kvarstå livslångt eller fram till pensionsåldern. Arbetsförmågan ska utredas på nytt minst . Avgörande för bedömningen i de fall där inga gene- rella slutsatser kan dras beträffande bedömningen av nedsättningens varaktighet är det underlag i form av medicinsk och annan utredning som föreligger i det enskilda fallet. I målet hade den försäkrade en typ av sjukdomsbesvär – främst fibromyalgi och utmattningssyndrom – av vilka inga generella slut- satser kan dras beträffande bedömningen av nedsättningens varak- tighet . konstaterade att vid bedömningen av om arbetsförmågan kan anses stadigvarande nedsatt bör avseende också fästas vid om den försäkrade under tidigare perioder bedömts vara arbetsoförmögen liksom varaktigheten för dessa perioder och arbetsoförmågans orsak. Utöver den medicinska utredningen lade domstolen också vikt vid Arbetsförmedlingens bedömning. Rätten till sjukersättning – regelverk och handläggning Enligt den medicinska utredningen från framför allt behandlande läkare var den försäkrades arbetsförmåga helt nedsatt, med ett litet utrymme att arbeta i en omfattning om upp till en fjärdedel. Den andra frågan i bedömningen av rätt till sjukersättning som domstolen besvarade var huruvida den försäkrades arbetsförmåga skulle kunna förbättras genom ytterligare medicinsk eller arbetslivs- inriktad rehabilitering. konstaterade att den försäkrade hade deltagit i flera rehabiliteringsinsatser, såsom utredning vid Försäkringsmedicinskt center, arbetsprövning och in- satser inom arbetslivsinriktad rehabilitering med funktionsutredning vid Arbetsförmedlingen och specialistläkarbedömning. Hon deltog vidare i arbetslivsintroduktion med efterföljande fördjupad kartlägg- ning och arbetslivsinriktad rehabilitering och fick avbryta en arbets- prövning på grund av tilltagande värk. HFD bedömde att ytterligare medicinsk eller arbetslivsinriktad rehabilitering inte kunde antas leda till mer än en fjärdedels arbetsför- måga och att den försäkrade hade rätt till tre fjärdedels sjukersättning. HFD 2019 ref. 48 – begreppet förvärvsarbete på arbetsmarknaden I dom HFD 2019 ref. 48, meddelad , redogjorde för begreppet ”förvärvsarbete på arbetsmarknaden” och hur detta begrepp ska tolkas och tillämpas. Den primära frågan i målet var hur det ska avgöras om en försäkrad har en sådan arbetsförmåga att han eller hon kan försörja sig genom förvärvsarbete på arbetsmarknaden. Målet gällde en man, född , med omfattande funktions- begränsningar kopplade till grunddiagnosen Aspergers syndrom. Begränsningarna bestod bland annat i nedsatta exekutiva funktioner och stora svårigheter till social anpassning som medförde att kontakt med andra människor blev mycket uttröttande och krävde långa återhämtningsperioder. Mannen hade svårigheter att reglera sömnen och besvärades av ångesttendenser, frånvaroattacker och låg stress- tröskel, samt saknade rutiner och struktur i vardagen. Därtill fanns tendenser till tvångstankar och tvångshandlingar, och en ökad käns- lighet för olika sinnesintryck. Hans stora ensidighet i sina intressen resulterade i att han endast sysselsatte sig med programmering och annan datorbaserad verksamhet. Rätten till sjukersättning – regelverk och handläggning hel sjukersättning då bedömningen var att han inte kunde möta arbetslivets basala krav oavsett anpassning. Han hade tidigare haft aktivitetsersättning, och kartläggningsmöten med Arbetsförmedlingen hade då visat att Arbetsförmedlingen inte hade några insatser som kunde föra honom närmare arbete. Det fanns inte heller något som talade för att medicinska behandlings- eller rehabiliteringsinsatser skulle förbättra hans arbetsförmåga inom överskådlig tid och de arbetslivsinriktade rehabiliteringsinsatserna bedömdes som mer eller mindre obefintliga. Det allmänna ombudet för socialförsäkringen överklagade beslutet, och yrkade att det skulle upphävas alternativt ändras på så sätt att mannen beviljades endast tre fjärdedels sjukersätt- ning. Det allmänna ombudet menade att även om det inte fanns några rehabiliteringsinsatser som kunde förbättra arbetsförmågan, skulle mannen kunna klara ett anpassat arbete inom sitt intresseområde, främst programmering. Ett sådant anpassat arbete kunde enligt All- männa ombudet anses utgöra ett förvärvsarbete på arbetsmarknaden. Förvaltningsrätten avslog överklagandet med motiveringen att de anpassningar i arbetet som skulle krävas för att mannen skulle ha en arbetsförmåga var så omfattande att det inte ansågs utgöra ett för- värvsarbete på arbetsmarknaden. Allmänna ombudets överklagan till kammarrätten avslogs sedermera då kammarrätten delade förvalt- ningsrättens bedömning. Det allmänna ombudet överklagade till och yrkade ändring av Försäkrings- kassans beslut och underinstansernas domar så att mannen skulle för- berättigad till tre fjärdedels sjukersättning. Grunden för yrkan- det var oklarheten i hur anpassat ett arbete kan vara och ändå anses utgöra ett förvärvsarbete på arbetsmarknaden, och ombudet ville få klarhet i dels om begreppet förvärvsarbete innefattar ett krav på att arbetet ska ha ett ekonomiskt värde för arbetsgivaren, dels mot vilket arbetsmarknad som bedömningen ska göras emot. Ombudet menade att mannen saknade arbetsförmåga mot arbeten som inte anpassats efter den försäkrades funktionsnedsättningar, men att mannen sanno- likt skulle ha en fjärdedels arbetsförmåga i ett för honom optimalt anpassat arbete inom hans specialområden. Den försäkrade yrkade att överklagande skulle avslås då han helt saknade arbetsförmåga att försörja sig själv genom förvärvsarbete på arbetsmarknaden. anförde i domen att prövningen av arbetsförmåga inom ramen för sjukersättning inte ska göras i för- hållande till ordinarie arbetsuppgifter, förvärvsarbeten som är nor- Rätten till sjukersättning – regelverk och handläggning malt förekommande eller arbeten som finns tillgängliga, utan pröv- ningen ska ske i relation till hela den nationella arbetsmarknaden. Domstolen framhöll att en grundförutsättning vid bedömningen av arbetsförmågan är att den relateras till ett förvärvsarbete. Utgångs- punkten är arbeten som finns på den öppna arbetsmarknaden, varför åtgärder eller olika verksamheter som erbjuds med rehabiliterande och livskvalitetshöjande syften, exempelvis daglig verksamhet, inte utgör ett förvärvsarbete på arbetsmarknaden. Däremot kan anpassade arbeten på den öppna arbetsmarknaden till viss del omfattas av be- greppet, men i vilken utsträckning beror på om anpassningen kan anses rimlig ur en arbetsgivares synvinkel. Även subventionerade an- ställningar, exempelvis skyddade arbeten, anställningar med löne- bidrag och anställningar vid , inryms i begreppet förvärvs- arbete på arbetsmarknaden (se HFD 2011 ref. 63 I–III). Även om arbetsmarknadsbegreppen är olika menade att ledning kan hämtas från annan praxis när det gäller själva prövningen av rätten till ersättning. Av rättsfallet HFD 2018 ref. 51 I och II, som visserligen rörde sjukpenning, följer att prövningen av sjukdomens påverkan på den försäkrades förmåga att försörja sig själv genom att arbeta kan bedömas mer abstrakt eller hypotetisk. Den behöver därmed inte relateras till vissa konkreta arbeten inom exempelvis vissa yrkesområden eller typer av arbete. Prövningen av arbetsförmågan förutsätts emellertid vara verklighets- förankrad. I sjukersättningshänseende innebär detta att utgångs- punkten för prövningen är att den försäkrade, för att kunna försörja sig, ska kunna utföra ett arbete på ett sådant sätt att någon är villig att betala för det. Bedömningen ska således handla om huruvida det kan anses realistiskt att den försäkrade kan förväntas bli erbjuden åtminstone ett anpassat arbete eller en subventionerad anställning. Därför måste det, enligt , kunna ställas basala krav på produktivitet, som exempelvis att arbetsuppgifterna utförs någorlunda självständigt och med viss kvalitet inom . Behov av anpassningar i arbetet kan se olika ut mellan olika indi- vider. Allt från mindre anpassningar, exempelvis i form av anpassad arbetsplats, eller något större anpassningar genom justerad presta- tionsnivå eller anpassad arbetstid, till betydande anpassningar som kräver en avsevärt tillrättalagd arbetsmiljö eller kontinuerligt stöd från en annan person för att den försäkrade ska kunna utföra sitt arbete. Om anpassningarna behöver vara så omfattande att det saknas Rätten till sjukersättning – regelverk och handläggning ett tillräckligt stort ekonomiskt värde för en arbetsgivare, kan arbe- tet inte betraktas som ett förvärvsarbete på arbetsmarknaden. Dom- stolen framhöll att prövningen således ska omfatta om det framstår som realistiskt att en arbetsgivare typiskt sett skulle vara villig att anpassa arbetet i den utsträckning som krävs med hänsyn till den försäkrades behov. Högsta förvaltningsdomstolens slutsats var att bedömningen av den försäkrades arbetsförmåga i relation till förvärvsarbeten på arbets- marknaden inte enbart kan utgå från den försäkrades förmågor utan måste sättas i samband med hur dessa kan omsättas i ett arbete som har ett ekonomiskt värde för en arbetsgivare. Enbart förmågan att utföra vissa avgränsade arbetsgifter som förekommer i förvärvsarbete på arbetsmarknaden är alltså inte tillräckligt för att den försäkrade ska bedömas ha arbetsförmåga, utan hans eller hennes förmågor måste i stället vägas mot de arbetshindrande faktorerna. Domstolen exem- plifierade detta genom ett scenario där en försäkrads behov av omfat- tande och kontinuerlig handledning för att kunna utföra sina arbets- uppgifter i regel får anses innebära att det saknas ett ekonomiskt värde för en arbetsgivare, oavsett om arbetet blir väl utfört eller inte. Då kan arbetet inte betraktas som ett förvärvsarbete på arbetsmarkna- den. Domstolen framhöll också att vid prövningen av förmågor i för- hållande till hinder i arbetsförmågan kan ledning sökas i Arbetsförmedlingens bedömning av den försäkrades arbetsförmåga (jfr HFD 2018 ref. 51 I och II). I det aktuella målet bedömde domstolen att den försäkrades arbetsförmåga var helt nedsatt i förhållande till förvärvsarbeten på arbetsmarknaden. Hans stadigvarande funktionsnedsättningar ansågs medföra omfattande begränsningar, och medicinsk eller arbetslivs- inriktad rehabilitering skulle sannolikt inte kunna förbättra arbets- förmågan. Domstolen konstaterade att oavsett anpassning skulle den försäkrade inte kunna möta arbetslivets krav, och inte heller ansågs det realistiskt att en arbetsgivare skulle vara villig att genomföra sådana omfattande anpassningar som krävdes för att han skulle kunna utföra ett arbete som någon är villig att betala för. Rätten till sjukersättning – regelverk och handläggning HFD 2019 ref. 69 – rehabiliteringsåtgärder som kan leda till förbättrad arbetsförmåga först I detta avgörande prövade frågan om hur reglerna om återstående rehabiliteringsåtgärder ska tolkas när sådana åtgärder bedöms kunna leda till att den försäkrade återfår någon arbetsförmåga, men först efter att denne fyllt . HFD slog fast att vid prövningen av rätt till sjukersättning ska det inte bortses från rehabiliteringsåtgärder av det skälet att de be- döms kunna förbättra arbetsförmågan först efter det att den försäk- rade har fyllt . I målet hade den försäkrade ansökt hos om tre fjärdedels sjukersättning med hänvisning till att han led av kronisk grav njursvikt som innebar besvär med fysisk och psykisk trötthet. för ansökan var han . anförde att det mot bakgrund av att sjukersättning endast kan beviljas till månaden innan den försäk- rade fyller kan förefalla naturligt att prövningen av arbetsför- mågan ska begränsas till den tid som sjukersättning kan lämnas och att man också ska bortse från rehabiliteringsmöjligheter som visser- ligen kan leda till att arbetsförmåga återfås, men där detta kan beräk- nas ske först efter 65-årsdagen. HFD anförde vidare att en sådan ordning emellertid skulle inne- bära att en försäkrad som närmar sig pensionsåldern bedöms annor- lunda än en yngre person. Det framgår av förarbeten och praxis att prövningen av om en försäkrads arbetsförmåga är nedsatt ska göras med utgångspunkt i den försäkrades sjukdom och att annat än de medicinska faktorerna – såsom exempelvis den försäkrades ålder – inte ska beaktas. Detta innebär, enligt HFD:s slutsatser, att man vid prövningen inte ska bortse från rehabiliteringsåtgärder av det skälet att de bedöms kunna förbättra arbetsförmågan först efter det att den försäkrade har fyllt . Det framgick i målet av den medicinska utredningen att den för- säkrades arbetsförmåga bedömdes kunna förbättras vid en njurtrans- plantation. Då möjligheterna till medicinsk rehabilitering därmed inte var uttömda kunde hans arbetsförmåga inte anses ha varit stadig- varande nedsatt med minst en fjärdedel. Rätten till sjukersättning – regelverk och handläggning 5.2.3Regelverket för rätt till sjukpenning Utredningen har i uppdrag att analysera hur de förslag som lämnas förhåller sig till regelverket för sjukpenning. Nedan redogörs därför översiktligt för detta regelverk. Regelverket kring sjukersättningen och aktivitetsersättningen kan svårligen analyseras utan en koppling till sjukförsäkringen i dess helhet; reglerna om sjukpenning och sjuk- ersättning måste ses i ett sammanhang där förutsättningar för en typ av ersättning också påverkar närliggande ersättningar och förutsätt- ningarna för förändringar av sådana bestämmelser. I utredningen trygg sjukförsäkring med människan i centrum anförde bl.a. att Sjukersättning är en fortsättning på sjukpenningen i den meningen att sjukersättning ska beviljas den som efter att normalt ha varit sjukskriven bedöms ha en stadigvarande nedsatt arbetsförmåga. Syste- met förutsätter alltså att en del personer kommer att lämna sjukpenningen för sjukersättning. Om regelverket kring sjukersättning är för restrik- tivt konstruerat eller tillämpas för restriktivt kommer vissa personer fortsätta ha sjukpenning trots att de borde ha sjukersättning. Det mins- kar utrymmet för även mindre förändringar av sjukpenningens bestäm- melser.61