sou · H9B321 · 2021-03-31 00:00:00 — Även konstaterar att inklusive 2 kap. 5 § kan tillämpas vid tillståndsprövning och tillsyn så att klimatpåverkan från verksamheter minskar men att det skett i liten utsträckning. bedömer att det sannolikt beror på att det finns en osäkerhet om hur kan tillämpas för klimatomställning och att det genom en utvecklad tillämpning finns möjligheter att minska klimatpåverkan från verksamheter och åtgärder. Mot bakgrund av analysen i kapitel 5 bedömer utredningen att villkor om val av bränsle, material och råvaror inte kan anses inskränka EU ETS mål om att utsläppsminskningar ska ske på ett kostnadseffektivt sätt i högre grad än mycket av den övriga styrning och nationella lagstiftning som redan tillämpas inom den handlande sektorn. Sådana krav kan därmed ställas på både verksamheter inom EU ETS och de som ligger utanför även om de kan ha viss påverkan på kostnadseffektiviteten. Det är dessutom i linje med vad kommissionen uttryckt och de svenska förarbetena till genomförandet av EU ETS att villkor ska 62Romson, m.fl. (2020), s. 6 och 10. 63Naturvårdsverket (2020c). ställas om de har ett bredare syfte än att begränsa utsläpp av växt- husgaser. Omställningen till förnybar energi och till en cirkulär eko- nomi är central för att hållbarhetsmål inklusive klimatmål ska kunna nås och krav för att genomföra den är i överensstämmelse med EU ETS överordnade syfte om att minska utsläppen av växthus- gaser. Enligt MKB-direktivet64 med den ändring som gjordes 201465 ska en miljökonsekvensbeskrivning tas fram för alla offentliga och pri- vata projekt som ska identifiera, beskriva och bedöma de direkta och indirekta effekterna av ett projekt avseende bl.a. klimatpåverkan och åtgärder för resurshushållning. Tillsammans med bl.a. energilagstift- ningen och industriutsläppsdirektivets bestämmelser kring energi- och materialanvändning ställer krav som leder till mins- kade utsläpp av växthusgaser och förbättrad cirkulär ekonomi om de genomförs. En ökad tillämpning av villkor om val av bränsle, mate- rial och råvaror enligt 2 kap. 5 § skulle stärka genom- förandet av direktiven och göra att i högre grad kan bidra till att klimatmål nås. Utredningens förslag: Det ska läggas till ett nytt andra stycke i stoppregeln i 2 kap. 9 § som anger att en verksamhet eller en åtgärd som kan befaras föranleda utsläpp av växthusgaser av väsentlig betydelse i förhållande till det långsiktiga, tidsatta utsläppsmål som avses i 3 § klimatlagen (2017:720) bara får bedrivas eller vidtas om regeringen finner att det finns särskilda skäl. 64Europaparlamentets och rådets direktiv /92/EU av om bedöm- ning av inverkan på miljön av vissa offentliga och privata projekt (MKB-direktivet). 65Europaparlamentets och rådets direktiv /52/EU av om ändring av direktiv /92/EU om bedömning av inverkan på miljön av vissa offentliga och privata pro- jekt (ändringsdirektivet). Skäl för utredningens förslag Tillämpningen av den befintliga bestämmelsen Enligt stoppregeln i 2 kap. 9 § får en verksamhet eller åtgärd som befaras föranleda skada eller olägenhet av väsentlig bety- delse för människors hälsa eller miljön bedrivas eller åtgärden vidtas endast om regeringen finner att det finns särskilda skäl, även om sådana skyddsåtgärder och andra försiktighetsmått vidtas som kan krävas enligt . En verksamhet eller åtgärd får dock inte bedrivas eller vidtas om den medför risk för att ett stort antal män- niskor får sina levnadsförhållanden väsentligt försämrade eller mil- jön försämras avsevärt. Enligt 2 kap. 10 § får regeringen ändå tillåta en verksamhet eller åtgärd om den är av synnerlig bety- delse från allmän synpunkt, förutom om verksamheten eller åtgär- den kan befaras försämra det allmänna hälsotillståndet. Enligt förarbeten66 är den befintliga stoppregeln generellt tillämplig på all verksamhet och alla åtgärder som faller under balkens tillämpningsområde. Stoppregeln anger en högsta acceptabel störningsnivå och verksamheter och åtgärder som orsakar störningar som ligger över denna nivå ska inte få bedrivas. Redan risken för att de skadenivåer som anges kan uppkomma innebär att stoppregeln ska tillämpas. Den ska kunna tillgripas i sista hand för att säkerställa att ett godtagbart skydd uppnås för människors hälsa och miljön. Stoppregeln är enligt förarbetena67 inte begränsad till de fall miljöpåverkan kan härledas till en enskild verksamhet. I vissa fall, t.ex. om en verksamhet medför ytterligare påverkan på ett redan mycket belastat eller ett särskilt känsligt område, behöver påverkan från den aktuella verksamheten inte heller vara så stor i sig för att det ska vara miljömässigt motiverat att förbjuda verksamheten. Under stoppregeln faller både åtgärder som kan ha en bestående inverkan och sådana som har en tillfällig effekt. Verksamhetens eller åtgärdens sammanlagda olägenheter ska beaktas. Verksamheten eller åtgärden kan tillåtas om särskilda skäl föreligger även om den angivna skade- nivån har överskridits. får inte själv tillåta verksamheten i sådana fall utan frågan ska underställas regeringen för avgörande. Regeringen kan då sätta olägenheterna i relation till verksamhetens samhällsnytta. 1997/98:45 del 1 s. 237 f., och del 2, s. 26 f. 1997/98:45 del 1, s. 237–238 och del 2, s. 27. Mark- och har gett uttryck för olika syn på stoppregelns tillämplighet på verksamheter med utsläpp av växthus- gaser. I MÖD 2008:40 om vid hade miljö- domstolen dragit slutsatsen att utsläpp av klimatgaser, såsom kol- dioxid, medför sådan miljöpåverkan att stoppregeln skulle kunna aktiveras och således läggas till grund för att finna att den aktuella verksamheten inte var tillåtlig. Enligt miljödomstolen påverkade den dåvarande bestämmelsen om koldioxidutsläpp (nuvarande 16 kap. 2 c § ) inte denna möjlighet eftersom bestämmelsen endast begränsade möjligheten att meddela villkor i syfte att reglera utsläpp av vissa klimatgaser. Miljödomstolen fann dock att utsläppen av klimatgaser från ansökt produktion inte utgjorde hinder för tillåtlighet. instämde i miljödomstolens över- väganden. I sitt yttrande till regeringen i mål nr M 11730- 18 i ärendet om Preemraff i fann Mark- och miljööverdom- stolen däremot att stoppregeln inte var tillämplig på verksamheter med utsläpp av växthusgaser som ingår i EU ETS. Domstolen kon- staterade att 16 kap. 2 c § bara förbjuder villkor om gräns- värden som syftar till att begränsa utsläpp av koldioxid och att det inte finns något förbud mot att neka tillstånd på grund av sådana utsläpp. Domstolen ansåg dock att stoppregeln ändå inte var tillämplig efter- som det finns ett samband mellan den och övriga hänsynsregler i 2 kap. . Domstolen menade att eftersom lagstiftaren har satt en stor del av den vanliga prövningen enligt hänsynsreglerna ur spel genom att krav på bästa möjliga teknik och villkor om utsläpp av koldioxid inte kan ställas på verksamheter som ingår i EU ETS så är inte heller stoppregeln tillämplig. Med hänvisning till reso- nerade domstolen så att EU ETS mål i första hand ska nås genom tillämpning av den ordning som utsläppshandelssystemet innebär. Domstolen hade svårt att se hur en tillämpning av stoppregeln kan förenas med EU ETS systematik och mål av ekonomisk karaktär. Behov av en ändrad stoppregel för att klimatmålen ska kunna nås Som har beskrivits ovan anger förarbetena till att stopp- regeln, trots utformningen av 2 kap. 9 §, inte är begränsad till om miljöpåverkan av väsentlig betydelse orsakas av en enskild verksam- het. Påverkan från en verksamhet behöver i vissa fall inte vara så stor om det rör ett redan mycket belastat eller ett särskilt känsligt om- råde. Det öppnar enligt utredningens uppfattning för att den befint- liga stoppregeln i 2 kap. 9 § kan tillämpas även på ut- släpp av växthusgaser från svenska verksamheter och åtgärder men det krävs en bedömning i varje enskilt fall av om det rör ett särskilt känsligt eller belastat område. Det råder inget tvivel om att de pågående klimatförändringarna innebär skada av väsentlig betydelse på människors hälsa eller miljö, som är det rekvisit som används i 2 kap. 9 § . Det är dock en komplex bedömning att avgöra om utsläpp av växthusgaser från en enskild verksamhet eller åtgärd är av väsentlig betydelse i relation till klimatförändringarna i stort. Mark- och har också gett uttryck för skif- tande uppfattningar om bestämmelsen är tillämplig på utsläpp av växthusgaser från verksamheter som ingår i EU ETS och rättsläget är oklart. Utredningens uppfattning är därför att det är nödvändigt att komplettera 2 kap. 9 § med ett nytt andra stycke som klargör att bestämmelsen ska tillämpas även på utsläpp av växthusgaser. Genom ett sådant tillägg kan också i högre utsträckning bidra till att de svenska klimatmålen kan nås. Utredningens förslag ökar förutsebarheten jämfört med dagens situation eftersom den klargör att vissa verksamheter och åtgärder med utsläpp av växthusgaser ska prövas av regeringen och bara ska tillåtas om det finns särskilda skäl. Utredningen bedömer det som lämpligt att regeringen har möjlighet att avgöra tillåtligheten för verksamheter med så stora utsläpp att de kan leda till att de svenska klimatmålen inte nås. Regeringen har både ett ansvar för att de av antagna målen nås och ett intresse av att det sker, t.ex. eftersom det är centralt för trovärdighet och möjlighet att driva på för höjd ambitionsnivå inom EU och internationellt som föregångsland på klimatområdet. Enligt 2 kap. 9 § första stycket utgår bedömningen från om en verksamhet eller åtgärd kan befaras föranleda skada eller olägenhet av väsentlig betydelse för människors hälsa eller miljön. I utredningens förslag till nytt andra stycke i bestämmelsen utgår bedömningen i stället från om utsläpp av växthusgaser är av väsentlig betydelse i förhållande till fastställda långsiktiga utsläppsmål som avses i 3 § klimatlagen. Det innebär att utsläppen ska bedömas mot netto- nollmålet för hela ekonomin till 2045 som ger en kvantifiering av hur stort utsläppsutrymme som maximalt finns tillgängligt. Eftersom tillägget är ett förtydligande av den befintliga stopp- regeln är den liksom bestämmelsen i övrigt generellt tillämplig på all verksamhet och alla åtgärder som faller under balkens tillämp- ningsområde. I förarbetena68 till 2 kap. 9 § anges att be- stämmelsen, liksom övriga hänsynsregler, gäller både vid nyanlägg- ning och befintliga verksamheter och att den därmed ska iakttas av enskilda vid bedrivande av verksamhet eller då en åtgärd vidtas. Som framgår av förarbetena69 ska en tillståndsmyndighet lämna över frågan till regeringen om den finner att den skadenivå som beskrivs i stoppregeln kommer att överskridas eller att villkor för att till- godose balkens regler skulle förhindra att verksamheten kunde komma till stånd, men att förutsättningarna för undantag föreligger. Utredningen konstaterar att bestämmelsen endast blir tillämplig om en prövning pågår hos en tillståndsmyndighet eller vid tillsyn av en verksamhet eller åtgärd som inte är tillståndspliktig. Därmed kan varken nuvarande lydelse eller det tillägg utredningen föreslår använ- das för att stoppa en verksamhet eller åtgärd som inte är föremål för prövning eller tillsyn. Utredningen ser inte heller att verksamheter eller åtgärder som inte är tillståndspliktiga och bara är föremål för tillsyn skulle kunna föranleda utsläpp av växthusgaser av väsentlig betydelse för möjligheterna att nå nettonollmål till 2045. Utredningen bedömer därmed att bestämmelsen bara blir tillämplig på tillståndspliktiga verksamheter som är föremål för prövning. Vilken volym växthusgasutsläpp från en enskild verksamhet eller åtgärd som kan anses vara av väsentlig betydelse för möjligheterna att nå nettonollmål till 2045 kommer att ändra sig . Det kommer att bli en allt mindre volym som krävs eftersom de totala utsläppen, som volymen behöver relateras till, måste minska avsevärt till 2045. Det kommer dock fortsatt att krävas att volymen utsläpp faktiskt är av väsentlig betydelse i förhållande till möjlig- 1997/98:45 del 2, s. 26. 1997/98:45 del 1, s. 239. heterna att nå nettonollmålet till 2045. Andra faktorer som behöver vägas in i bedömningen är t.ex. hur länge utsläppen av växthusgaser kommer att ske. Utredningen bedömer att bestämmelsen endast kommer att röra tillståndspliktiga verksamheter med så stora utsläpp att de på egen hand hotar måluppfyllelse och att det sannolikt är mycket få som skulle öka sina utsläpp i den omfattningen framöver med tanke på den politiska och tekniska utvecklingen på klimat- området. När det gäller frågan om det går att tillämpa en stoppregel på nya verksamheter i EU ETS eller inte på grund av att prövningen enligt centrala delar av hänsynsreglerna i 2 kap. har satts ur spel genom 16 kap. 2 c § , tydliggör utredningens övriga förslag att en verksamhets klimatpåverkan ska bedömas enligt , inklusive 2 kap. Enligt utredningens analys i kapitel 5 och av- snitt 6.1.5 innebär endast att gränsvärden inte får sättas för verksamheter inom EU ETS om syftet är att begränsa direkta ut- släpp av de växthusgaser som ingår i utsläppshandelssystemet. Det hindrar inte tillämpning av stoppregeln som utgör en strängare skyddsåtgärd för miljön. Utredningens analys leder därmed till en annan slutsats än den som Mark- och drog i mål nr M 11730-18 i ärendet om Preemraff om möjligheterna att tillämpa en stoppregel på verksamheter i EU ETS. Varken utsläppshandelsdirektivet eller industriutsläppsdirektivet reglerar medlemsstaternas möjlighet att neka tillstånd grundat på en verksamhets eller åtgärds utsläpp av växthusgaser och utredningens uppfattning är att det inte finns några EU-rättsliga hinder mot att tillämpa en stoppregel som adresserar sådana utsläpp. Utredningen bedömer dock att tillägget till stoppregeln utgör en sådan strängare skyddsåtgärd som ska notifieras till kommissionen i enlighet med artikel 193 fördraget om den Europeiska unionens funktionssätt (se avsnitt 8.8.1). Utredningens förslag: 16 kap. 2 c § och 26 kap. 9 § samt 1 kap. 11 § industriutsläppsförordningen ska ändras i den del som anger att villkor som genom att reglera använd mängd fossilt bränsle syftar till en begränsning av koldioxidutsläpp inte ska tillämpas på verksamheter som ingår i EU ETS Det ska införas ett tillägg i 24 kap. 20 § som anger att bestämmelsen gäller villkor om gränsvärden för direkta utsläpp av koldioxid, dikväveoxid eller perfluorkolväten eller vill- kor som genom att reglera använd mängd fossilt bränsle syftar till en begränsning av koldioxidutsläpp som beslutats innan lagen (2004:119) om handel med utsläppsrätter trädde i kraft. Genomförandet i svensk lagstiftning ska också anpassas språkligt så att det följer översättningen av industriutsläppsdirek- tivet och begreppet gränsvärden för utsläpp därmed används genomgående. Skäl för utredningens förslag genomförande av förbudet mot gränsvärden I enlighet med artikel 26 utsläppshandelsdirektivet anger artikel 9.1 industriutsläppsdirektivet att tillstånd för verksamheter som ingår i EU ETS inte ska omfatta gränsvärden för direkta utsläpp av de växthusgaser som ingår i utsläppshandelssystemet. Undantaget är om sådana gränsvärden är nödvändiga för att förhindra betydande lokala föroreningar, något som inte är aktuellt för koldioxid men i vissa fall kan gälla perfluorkolväten och dikväveoxid som också ingår i utsläpphandelssystemet. Enligt 16 kap. 2 c § och 1 kap. 11 § industriutsläpps- förordningen får det inte beslutas villkor om gränsvärden för utsläpp av koldioxid, dikväveoxid eller perfluorkolväten eller villkor som genom att reglera använd mängd fossilt bränsle syftar till en begräns- ning av koldioxidutsläpp för verksamheter som omfattas av till- ståndsplikt enligt lagen (2020:1173) om vissa utsläpp av växthus- gaser, vilket innebär verksamheter som ingår i EU ETS. Gränsvärden för koldioxid får dock sättas om det behövs för att hindra utsläpp från en verksamhet med geologisk lagring av koldioxid eller verk- samhet med avskiljning, komprimering eller transport av koldioxid för sådan lagring. Enligt 26 kap. 9 § femte stycket får det för sådana verksamheter inte heller beslutas om förelägganden om begränsning av utsläppen eller förelägganden som genom att reglera använd mängd fossilt bränsle syftar till en begränsning av koldioxidutsläpp. Det anges dock i 16 kap. 2 c § och 26 kap. 9 § att gräns- värden får sättas för utsläpp av dikväveoxid eller perfluorkolväten om det behövs för att hindra betydande lokala föroreningar. I 24 kap. 20 § anges att en sådan verksamhet som omfattas av tillståndsplikt enligt lagen om vissa utsläpp av växthus- gaser får släppa ut koldioxid, dikväveoxid och perfluorkolväten enligt vad som följer av de tillstånd till utsläpp som getts med stöd av den lagen, utan hinder av att det med stöd av eller äldre miljölagstiftning har beslutats om villkor om begränsning av sådana utsläpp eller villkor som genom att reglera använd mängd fossilt bränsle syftar till en begränsning av koldioxidutsläpp. Inför genomförandet av EU ETS var (N 2001:08) resonemang att om en viss maximal tillåten utsläpps- mängd av koldioxid föreskrevs för enskilda verksamheter skulle det stå i direkt konflikt med handelssystemets funktion och göra utrym- met för handel med utsläppsrätter mycket begränsat. FlexMex2- utredningen konstaterade att det hade beaktats i utsläppshandels- direktivet genom förbudet mot gränsvärden. bedömde att det var osannolikt att villkor om tillåten mängd kol- dioxidutsläpp skulle sättas även om det var tillåtet. Det ansågs vara mer troligt att en reglering av koldioxidutsläpp skulle ske genom begränsning av mängden använt fossilt bränsle. Utredningen föreslog därför att även förbjuda sådan begränsning.70 Även regeringen bedömde att villkor om begränsning av mäng- den använt fossilt bränsle behövde förbjudas för att ge en ökad frihet för handeln med utsläppsrätter. Däremot uttryckte regeringen att villkor om begränsning av användning av fossila bränslen som ställs av andra skäl än att begränsa utsläppen av koldioxid fortfarande ska vara tillåtna i den handlande sektorn. Ett skäl som regeringen angav var att utsläppshandeln som styrmedel skulle utvärderas efter försöksperioden för EU ETS 2005–2007 och att om flera styrmedel används för att uppnå samma syfte skulle det bli svårt att göra en 70SOU 2003:120, s. 123–124. korrekt utvärdering.71 Tillägget om villkor om användning av fossila bränslen ändrades inte efter utvärderingen av försöksperioden. har också valt att behålla möjligheten i 2 kap. 5 § att ställa krav på energieffektivisering även om det är valfritt för medlemsstaterna enligt artikel 9.2 industriutsläppsdirektivet. Villkor om användning av fossila bränslen har knappt tillämpats i praxis men se Mark- och miljödomstolen i i dom i mål nr M 2840-16 som refereras i avsnitt 6.1.3. Begränsning av tillämpningen av 24 kap. 20 § Utredningen föreslår ett tillägg i 24 kap. 20 § som anger att bestämmelsen gäller villkor om gränsvärden för direkta utsläpp av koldioxid, dikväveoxid eller perfluorkolväten eller villkor som genom att reglera använd mängd fossilt bränsle syftar till en begräns- ning av koldioxidutsläpp som beslutats innan lagen (2004:119) om handel med utsläppsrätter trädde i kraft. Det kan finnas verksam- heter med gamla tillstånd som innehåller villkor om gränsvärden för direkta utsläpp av koldioxid, dikväveoxid eller perfluorkolväten eller villkor som reglerar använd mängd fossilt bränsle i sådant syfte men som har varit obsoleta nuvarande lydelse av bestäm- melsen har varit i kraft. Bestämmelsen behöver kvarstå eftersom sådana villkor annars skulle kunna bli gällande igen, vilket skulle skapa mer ingripande konsekvenser för verksamheter med sådana villkor än för dem som fått tillstånd . Sådana villkor kan dock bara ha införts innan genomförandet av EU ETS genom lagen (2004:119) om handel med utsläppsrätter eftersom det var då för- budet mot sådana villkor infördes i 16 kap. 2 c §, 26 kap. 9 § miljö- balken och 1 kap. 11 § industriutsläppsförordningen. Det föreslagna tillägget i 24 kap. 20 § behövs efter- som utredningen också föreslår ändring av 16 kap. 2 c § , vilket möjliggör nya villkor om användning av fossilt bränsle när förslaget har trätt i kraft. Utan tillägget skulle inte heller sådana nya villkor bli giltiga på grund av 24 kap. 20 § . Även om förbudet mot gränsvärden kvarstår kan det inte heller finnas några sådana villkor i befintliga tillstånd som har ställts efter det att lagen (2004:119) om handel med utsläppsrätter trädde i kraft. 2003/04:132, s. 34 och 50. Utredningen bedömer att även det är lämpligt att klargöra i samband med att tillägget görs. genomförande av bör stärkas Utsläppen från svenska verksamheter i den handlande sektorn be- höver minska i snabbare takt om de nationella klimatmålen ska kunna nås. EU ETS som styrmedel kommer inte att garantera att sektorn bidrar i tillräcklig utsträckning till nettonollmål eftersom det är mer ambitiöst än EU:s klimatmål om att nå netto- nollutsläpp till 2050. Det behövs därför möjlighet till komplet- terande styrning av företag inom EU ETS och utredningens uppdrag har varit att ge förslag på hur detta kan göras via . Genom de föreslagna ändringarna i kan klimatrelaterade krav ställas i ökad utsträckning på verksamheter inom EU ETS. möjliggör i dess nuvarande utformning en lägre skyddsnivå för miljön än vad industriutsläppsdirektivets förbud mot gränsvärden innebär, eftersom 16 kap. 2 c § och 26 kap. 9 § miljö- balken samt 1 kap. 11 § industriutsläppsförordningen även anger att villkor inte får sättas som reglerar använd mängd fossilt bränsle och syftar till en begränsning av koldioxidutsläpp. Det stämmer förvisso att begränsning av användning av fossilt bränsle har en direkt effekt på utsläppen av växthusgaser. Sedan utsläpphandelsdirektivet infördes och 16 kap. 2 c § utarbetades har det dock skett en omfattande utveckling av både klimat- och energipolitiken och lagstiftningen inom EU. Inte minst har EU antagit energieffektiviseringsdirektivet och förnybartdirek- tivet som innebär att och övriga medlemsstater har krav på sig att öka energieffektiviseringen och användningen och produk- tionen av förnybar energi för att nå gemensamma EU-mål (se av- snitt 3.2.6). Förbudet mot villkor om användning av fossila bränslen är inte heller i linje med 2 kap. 5 § som anger att verksamhets- utövarna ska hushålla med energi och i första hand använda för- nybara energikällor. Just krav på att byta från fossil till förnybar energi har knappt tillämpats. Förbudet i 16 kap. 2 c § mot att reglera användningen av fossilt bränsle kan antas vara ett skäl till det, även om bestämmelsen bara gäller verksamheter som ingår i Möjlighet att ställa krav på användning av fossilt bränsle kan öka förutsättningarna att nå målet om nettonollutsläpp av växthusgaser genom att påskynda klimatomställningen inom industrin och energi- sektorn. Kraven kan även göra det lättare för att genomföra och nå målen om energieffektivisering och förnybar energi. De föreslagna ändringarna av 16 kap. 2 c § och 26 kap. 9 § samt 1 kap. 11 § industriutsläppsförordningen skulle tillsammans med utredningens övriga förslag bidra till ett stärkt genomförande av , genom att de klargör att det bara är villkor om gränsvärden som har som syfte att begränsa direkta ut- släpp av de växthusgaser som ingår i EU ETS som inte får sättas för de verksamheter som ingår utsläppshandelssystemet. Utredningens förslag ökar möjligheterna att tillämpa hänsynsreglerna i 2 kap. i tillstånd för verksamheter som ingår i EU ETS och gör att i större utsträckning kan bidra till att klimatmål kan nås. För att genomförandet av ska stärkas behöver krav ställas på utsläpp av växthusgaser för verksamheter som inte ingår i EU ETS. För dem gäller inte förbudet mot gränsvärden för utsläpp iartikel 9.1 industriutsläppsdirektivet och utan pröv- ningsmyndigheterna kan utforma passande krav för varje enskilt fall. Detsamma gäller delar av verksamheter som ingår i EU ETS men inte omfattas av systemet, som t.ex. interna transporter.