sou · H9B354 · 2021-07-02 00:00:00 — Barn som fötts i och som tilldelats personuppgifter i , ansågs ha styrkt identitet även om det i något avseende rådde oklarhet i fråga om föräldrarnas identitet. Beträffande statslösa barn som kommit till under sin uppväxt, närmare bestämt , ansåg kommittén att man kunde utgå från att vissa av dessa barn av de svenska myndigheterna inte skulle bedömas ha styrkta identiteter. Frågan om dessa barn behövde kunna styrka sin identitet ansågs inte vara beroende av om deras föräldrar kunde styrka sin identitet. Av SOU 1999:34 s. 250 framgår att det, för barn, eller för personer som kommit hit som barn, var önskvärt ur principiell syn- punkt att barnens förvärv av svenskt medborgarskap inte skulle för- senas på grund av att föräldrarna lämnat oriktiga uppgifter om sin identitet vid ankomsten till . Samma resonemang fördes i fråga om andra utländska barn än de statslösa.49 Kommittén kunde inte se några avgörande hinder mot att låta de nu aktuella barnen få medborgarskap i den identitet i vilken de var folk- bokförda i och föreslog därför att det inte skulle uppställas krav på styrkt identitet. Detta höll regeringen med om i den proposition där kommitténs förslag togs upp och något krav på styrkt identitet infördes inte i anmälningsbestämmelserna i medborgarskapslagen.50 48SOU 1999:34 s. 248 f. 49SOU 1999:34 s. 266. 1999/2000:147 s. 38 f. Ett krav på hederligt levnadssätt i anmälningsärenden I och med att utredningen nu föreslår krav på frånvaro av allvarlig brottslighet m.m. aktualiseras åter frågan om identitet. För att de före- slagna kraven ska kunna kontrolleras och bli meningsfulla behöver den handläggande myndigheten känna till identiteten på den som anmälan avser. Utredningen föreslår därför att medborgarskapslagens bestämmelser om förvärv genom anmälan ska kompletteras med ett krav på identitet. För personer som kommer från vissa länder kan det vara mycket svårt eller till och med omöjligt att styrka sin iden- titet med handlingar som godtas här i . Utredningen anser därför att det ska räcka med att identiteten har gjorts sannolik. Enligt 12 § andra stycket medborgarskapslagen kan den som ansöker om naturalisation (enligt 11 § samma lag) och som inte kan styrka sin identitet ändå naturaliseras om han eller hon har hemvist i och gör sannolikt att den uppgivna identiteten är riktig. Utredningen anser att ett krav på sannolik identitet i anmäl- ningsärenden kan utformas på samma sätt, dvs. att det för förvärv ska krävas att den eller de som har vårdnaden av den som anmälan avser, eller den som anmälan avser, gör sannolikt att den uppgivna identiteten är riktig. Eftersom utredningen har föreslagit att kraven på frånvaro av all- varlig brottslighet m.m. ska begränsas till att gälla för dem som fyllt 15år anser utredningen att även kravet på att det måste göras sanno- likt att den uppgivna identiteten är riktig kan begränsas till dem som fyllt . Beträffande barn födda i är utredningen inte av någon annan uppfattning än den som givits uttryck för i tidigare för- arbetsuttalanden, dvs. att barn som fötts i och som tilldelas personuppgifter i , får anses ha styrkt sin identitet. Mot den bakgrunden föreslår utredningen att alla anmälnings- bestämmelser i vilka det föreslås införas krav på frånvaro av allvarlig brottslighet m.m. enligt avsnitt 7.4–7.6 ska kompletteras med ett krav på att det måste göras sannolikt att den uppgivna identiteten är riktig, dvs. 7–10 §§. Förslaget omfattar även punkt 4 i ikraftträdande- och övergångsbestämmelserna till lagen (2001:82) om svenskt med- borgarskap och punkt 2 i ikraftträdande- och övergångsbestämmel- serna till lagen (2014:481) om ändring i lagen (2001:82) om svenskt medborgarskap. I bestämmelserna som rör barn ska det förtydligas att kravet bara gäller dem som fyllt . I de bestämmelser som skulle kunna vara Ett krav på hederligt levnadssätt i anmälningsärenden tillämpliga också för statslösa barn eller unga födda i ska det anges att kravet inte gäller dem. 7.10Konsekvenser av utredningens förslag för anmälningsinstitutet Vid en jämförelse mellan de av utredningen föreslagna kraven på frånvaro av allvarlig brottslighet m.m. och kravet på hederligt lev- nadssätt i naturalisationsärenden skulle de av utredningen föreslagna kraven, ur vissa perspektiv, kunna framstå som mer absoluta och mindre generösa än de som gäller vid prövning av kravet på hederligt levnadssätt i naturalisationsärenden. Vid prövningen av kravet på hederligt levnadssätt, som bygger på en helhetsbedömning, ska en prognos göras av sökandens förmåga och möjligheter att leva heder- ligt . Bedömningen som visserligen bygger på sökandens tidigare levnadssätt innefattar också en möjlighet för Migrations- verket att ta hänsyn till olika förmildrande omständigheter. När det gäller de av utredningen föreslagna kraven om frånvaro av allvarlig brottslighet m.m. bygger de däremot huvudsakligen på personens tidigare agerande och möjliggör inte på samma sätt att den hand- läggande myndigheten tar hänsyn till t.ex. förmildrande omständig- heter. Mot bakgrund av att de flesta som förvärvar medborgarskap genom anmälan är barn och unga vuxna skulle utredningens förslag därför kunna ifrågasättas. Som framgår av kapitel 6 har emellertid förvärv av svenskt med- borgarskap genom anmälan motiverats med att det i vissa fall bör vara möjligt att förvärva medborgarskap på ett enklare och snabbare sätt än genom ansökan om naturalisation. I ett försök att upprätthålla anmälningsinstitutets karaktär har utredningen ut- format kraven i avsnitt 7.4–7.6 och 7.9 på ett så tydligt och preciserat sätt som ansetts möjligt inom ramen för utredningens uppdrag för att kraven ska kunna kontrolleras på ett relativt enkelt och snabbt sätt. Om syftet bakom anmälningsinstitutet ska upprätthållas någor- lunda som nya krav enligt utredningens förslag införs anser utredningen att det är rimligt med bakåtsyftande och mer absolut formulerade krav. I de fall den som anmälan avser diskvalificeras från att förvärva svenskt medborgarskap genom anmälan på grund av något av de föreslagna kraven på frånvaro av allvarlig brottslighet Ett krav på hederligt levnadssätt i anmälningsärenden m.m.står det personen fritt att ansöka om svenskt medborgarskap i stället. kan utredningen konstatera att flera av de krav som utredningen föreslår trots allt kan komma att kräva ingående utred- ningar och komplexa bedömningar i det enskilda fallet. Det kan där- för ifrågasättas om anmälningsinstitutets karaktär som enkel och snabb ärendeform kommer att kunna bibehållas om utredningens för- slag blir lagstiftning. I ett sådant sammanhang uppstår en annan be- fogad frågeställning, nämligen den om det i sådana fall finns någon anledning att ändå behålla de många möjligheter att förvärva svenskt medborgarskap genom anmälan som finns . Den frågan ligger emellertid helt utanför utredningens uppdrag och kräver en grundlig analys, varför utredningen lämnar den frågan därhän. Utredningen anser dock att det kan finnas anledning för en framtida utredning att närmare undersöka frågan. Utredningens uppdrag är i stället att utreda om det i anmälnings- ärenden för personer bör införas ett krav på att den som anmälan gäller, inte är misstänkt eller dömd för allvarlig brottslighet eller bedöms utgöra ett hot mot rikets säkerhet, och då särskilt beakta internationella åtaganden för att undvika statslöshet. Med hänvisning till det allvar som präglar den typ av agerande som utred- ningen har försökt fånga i de föreslagna kraven i avsnitt 7.4–7.6 och att det sannolikt anses som stötande för den allmänna rättskänslan att personer som agerar eller har agerat på det sätt som beskrivs i dessa avsnitt beviljas svenskt medborgarskap, anser utred- ningen att intresset av att införa sådana krav som utredningen före- slår väger tyngre än intresset av att bibehålla anmälningsinstitutets karaktär som en enkel och snabb ärendeform. I det här kapitlet, som är det fjärde av fyra sammanhängande kapitel, föreslås att sådana anmälningsärenden som beslutas av länsstyrel- serna flyttas över till . Det innebär att alla anmäl- ningsärenden ska prövas av . Det föreslås också att dessa ärenden, med något undantag, ska ges in till . Kapitlet inleds med en genomgång av nuvarande ordning följt av en redogörelse för bakgrunden till den nuvarande ordningen och utred- ningens förslag. Enligt 22 § första stycket medborgarskapslagen prövar Migrations- verket ärenden enligt lagen, om inget annat framgår av andra stycket. Enligt andra stycket prövas anmälningar enligt 7, 8, 9, 18 eller 19 § som gäller medborgare i , , eller av läns- styrelsen. Enligt tredje stycket meddelar regeringen föreskrifter om vilka länsstyrelser som ansvarar för uppgifterna enligt andra stycket. Enligt 3 § första stycket medborgarskapsförordningen (2001:218) ska anmälningar om svenskt medborgarskap ges in till Migrations- verket, om inte något annat framgår av andra stycket. Enligt andra stycket ska en anmälan enligt 7, 8, 9, 18 eller 19 § medborgarskaps- lagen som gäller en medborgare i , , eller som är folkbokförd i ges in till 1.Länsstyrelsen i , när den som anmälan gäller är folk- bokförd i , , , eller , 2.Länsstyrelsen i , när den som anmälan gäller är folkbokförd i , eller län, 3.Länsstyrelsen i län, när den som anmälan gäller är folkbok- förd i , eller , 4.Länsstyrelsen i , när den som anmälan gäller är folkbokförd i eller , 5.Länsstyrelsen i , när den som anmälan gäller är folk- bokförd i , , eller , 6.Länsstyrelsen i , när den som anmälan gäller är folkbokförd i eller , och 7.Länsstyrelsen i , när den som anmälan gäller är folkbokförd i eller . Enligt 5 § medborgarskapsförordningen ska ansökningar om svenskt medborgarskap (naturalisation) och ansökningar enligt 14 § andra stycket, 15 eller 21 § medborgarskapslagen ges in till . Om sökanden inte är folkbokförd i , ska ansökan dock ges in till en svensk beskickning eller ett svenskt karriärkonsulat inom vars verksamhetsområde sökanden är bosatt. En ansökan om naturalisa- tion som gäller en utlänning som är och adopterad av en svensk medborgare ska alltid ges in till . Det är alltså som handlägger alla naturalisations- ärenden och därmed prövar kravet på hederligt levnadssätt i 11 § 5 medborgarskapslagen. handlägger också alla anmäl- ningsärenden som inte handläggs av länsstyrelserna. Länsstyrelserna handlägger anmälningsärenden enligt 7–9, 18 och 19 §§ medborgar- skapslagen som rör nordiska medborgare. I och med att det i 18 § med- borgarskapslagen finns ett krav på att anmälaren under sin hemvisttid i inte har dömts till frihetsberövande påföljd, måste länsstyrelserna kontrollera att detta krav är uppfyllt. Enligt 24 § medborgarskapslagen är det den myndighet till vilken anmälan görs som ska meddela beslut om anmälan har medfört för- värv av svenskt medborgarskap eller inte och enligt 10 § medborgar- skapsförordningen ska utfärda bevis om svenskt medborgarskap när någon har förvärvat svenskt medborgarskap genom anmälan eller naturalisation. Om förvärvet skett genom en anmälan till en länsstyrelse, ska dock beviset utfärdas av den länsstyrelse som först har prövat ärendet. Enligt 26 § medborgarskapslagen får eller en läns- styrelses beslut enligt den lagen överklagas till en migrationsdomstol, utom i fall som avses i 27 §. Av 27 § medborgarskapslagen följer att beslut överklagas till regeringen om det rör ett säkerhetsärende. Enligt 27 § andra stycket är ett säkerhetsärende ett ärende där Säkerhetspolisen hos har föreslagit att ansökan ska avslås av skäl som rör rikets säkerhet eller allmän säker- het. Enligt 16 kap. 1 § utlänningslagen (2005:716) och 6 § förordningen (1977:937) om allmänna förvaltningsdomstolars behörighet m.m. utgörs migrationsdomstolarna av Förvaltningsrätten i , Förvaltningsrätten i , Förvaltningsrätten i och För- valtningsrätten i . Av 6 § förordningen framgår att dessa i sin egenskap av migrationsdomstol har följande domsområden: 1.Förvaltningsrätten i : , län, , , , och , 2.Förvaltningsrätten i : län, , , , län och , 3.Förvaltningsrätten i : , , och län, 4.Förvaltningsrätten i : , , och . Så länge beslut fattas av myndighetens medborgar- skapsenheter, som är placerade i , innebär dagens ordning att beslut överprövas av Förvaltningsrätten i i sin egenskap av migrationsdomstol, med undantag av säkerhets- ärenden enligt 27 § medborgarskapslagen, som överklagas till reger- ingen. Beslut fattade av länsstyrelserna överprövas dock av landets samtliga migrationsdomstolar, se tabell 8.1. Vilka migrationsdomstolar överprövar vilka länsstyrelsers beslut Källa: Utredningens sammanställning. 8.2Bakgrunden till nuvarande handläggningsordning I betänkandet Decentralisering av naturalisationsärenden m.m. (SOU 1966:20) finns en redogörelse över den historiska utvecklingen av förvärv av svenskt medborgarskap i form av naturalisation.1 Enligt den redogörelsen torde det vanligaste sättet för en utlännings förvärv av rättigheten att betraktas som svensk undersåte ha varit faktiskt hemvisttagande. Naturalisation genom regerings- beslut förekom emellertid också. Ett vanligt sätt att bli erkänd som svensk undersåte efter inflyttning var att utlänningen av magistrat beviljades så kallat burskap. Att beviljas burskap innebar en laglig rätt att utöva ett yrke i en stad och åtnjuta de förmåner som tillkom bor- gare.2 Vid sidan av detta blev det första hälft allt vanligare att Kungl. Maj:t själv upptog utlänningar till svenska under- såtar såväl när dessa sökte burskap som i andra fall. Möjligheten att bli svensk undersåte genom burskap fanns kvar när när- ingsfrihet infördes. , framställdes anmärkningar av mot det sätt, varpå Kungl. Maj:t utövat naturalisationsrätten. 3 Genom en grundlagsändring reglerades Kungl. Maj:ts utövande av naturalisationsrätten. I regeringsformen föreskrevs. 1SOU 1966:20 s. 7–10. 2Nordisk familjebok (1878). 3Regeringskansliet (2008). genom tiderna (2 uppl). Konungen äger att genom naturalisation till svensk medborgare upptaga utländsk man i den ordning och under de villkor, som uti särskild därom av Konung och Ständer gemensamt stiftad lag bestämmas. Sålunda natura- liserad utlänning njute samma rättigheter och förmåner som infödd svensk man, dock utan att kunna till ledamot av statsrådet utnämnas. Villkoren för naturalisation lades fast i förordningen (nr 13) angående ordningen och villkoren för utländsk mans upptagande till svensk medborgare (medborgarskaps- förordning). Ordningen att ansökningar om naturalisation till svensk medbor- gare var förbehållet Kungl. Maj:t var grundlagsfäst ända . kungörelsen med vissa bestäm- melser rörande tillämpningen av lagen om svenskt medborgarskap skulle dock ansökningar om naturalisation ges in till i det län där sökanden var kyrkobokförd eller, om han inte var kyrkobokförd i riket, till svensk beskickning eller lönat svenskt konsulat. Länsstyrelse, beskickning eller konsulat som mottog en så- dan ansökan skulle i första hand se till att ansökan var fullständig och om detta inte var fallet förelägga sökanden att komplet- tera ansökan. remitterade regelmässigt det anhängig- gjorda ärendet för utredning till polismyndigheter i sökandens bosätt- ningsorter i (de som gällde vid ansökan och de som gällt tidigare). Efter fullbordad utredning lämnade eget yttrande i ärendet. Detta innehöll i de flesta fall endast ett kortfattat till- eller avstyrkande av ansökningen. Därefter skickades ärendena till som var ansvarig för handläggningen av dessa ärenden. Vid behov remitterades ärendena för ytterligare utred- ning, varefter de föredrogs muntligt för det statsråd som var ansvarigt för naturalisationsärendena. Beslut i naturalisationsärende fattades sedan i konselj. Maj:t kunde i anledning av naturalisations- ansökan meddela antingen naturalisationsbeslut (bifallsbeslut) eller avslagsbeslut. Till naturalisationsbeslut räknades även beslut med villkor att sökanden inför länsstyrelse skulle styrka att han erhållit befrielse från sitt utländska medborgarskap (villkorligt bifallsbeslut). När regeringsformen ändrades innebar det en möjlighet att flytta över avgörandet av naturalisationsärenden till en annan myn- dighet än Kungl. Maj:t, vilket också skedde. I betänkandet Decen- tralisering av naturalisationsärenden m.m. (SOU 1966:20) föreslogs att avgörandet av naturalisationsärenden skulle flyttas till den nya centrala utlänningsmyndigheten, Statens invandrarverk.4 Förslaget togs upp i prop. 1968:158 och bifölls av . I och med beslut (SFS 1968:704) ändrades således handläggningsordningen så att naturalisationsärendena fördes över till . Med anled- ning av ändringarna i medborgarskapslagen genom beslut (SFS 1968:704) utfärdades en ny medborgarskapskungörelse (SFS 1969:235) som ersatte medborgarskapskungörelse. Genom medborgarskapskungörelse övertog Polismyndig- heten helt länsstyrelsernas utredningsuppgifter beträffande natura- lisationsärenden.5 För dem som var folkbokförda gällde den ordningen ivart fall fram till mitten av 1990-talet.6 I den lydelse av medborgar- skapskungörelsen som gällde innan den upphävdes framgår dock att ansökningar om naturalisation skulle ges in till (SFS 2000:394). När medborgarskapskungörelse upphävdes ersattes den med nu gällande medborgarskapsförordning (2001:218). Utredningen redogör i kapitel 6 för anmälningsärendenas historiska utveckling. Av avsnitt 6.2.1 framgår att kravet på att alla anmälningar skulle vara skriftliga infördes i och med att medborgarskaps- lag antogs. I de fall förvärv av medborgarskap var möjligt genom anmä- lan skulle den skriftliga anmälan om detta göras hos i det län där personen var kyrkobokförd (jfr 3, 4 och 10 §§ med- borgarskapslag, som gällde förvärv av medborgarskap på grund av increscens, återvinning och förvärv av medborgarskap genom anmälan av nordiska medborgare). övervägdes om inte alla anmälningsärenden av främst besparingsskäl skulle flyttas över antingen till pastors- ämbetena eller till . Det konstaterades då att det inte skulle innebära någon besparing. Som ytterligare skäl mot änd- ring anfördes att den övervägande delen av ärendena var anmälningar av nordbor, och då i huvudsak finländare. Eftersom handläggningen endast gick ut på att kontrollera om i lagen fastställda villkor var upp- 4SOU 1966:20 s. 40 f. 5Jfr SOU 1974:69 s. 337 f. 1994/95:179 s. 29. fyllda uttalades att handläggningen inte vållade några större problem. Ett argument som restes mot att flytta ärendena var att handlägg- ningen vid länsstyrelserna möjliggjorde en personlig kontakt med myndigheten, vilket innebar att anmälaren kunde få hjälp och stöd av den personal som handlade ärendena. Mot den bakgrunden ansågs en generell överföring inte aktuell. Däremot framfördes att det fanns anledning att närmare utreda frågan om eventuell överflyttning av de få anmälningsärenden som rörde icke-nordiska medborgare. Som argument för att dessa ärenden skulle flyttas över anfördes bristande kompetens hos länsstyrelserna ifråga om utländsk lagstiftning gällande förlust av medborgarskap (som hade att göra med kravet på undvi- kande av dubbelt medborgarskap). Den omständigheten att det rörde sig om få fall lyftes också upp som ett problem, eftersom det innebar få tillfällen för personalen på länsstyrelserna att skaffa sig den erfar- enhet som dessa ärenden krävde. En centralisering hos Statens invand- rarverk uppgavs kunna främja en enhetligare bedömning i dessa ären- den än vad som var möjligt om de låg kvar på länsstyrelserna. 7 I linje med detta och i enlighet med förslag som presenterades i DsA 1983:12, som därefter togs upp i prop. 1983/84:156, flyttades alla anmälnings- ärenden som inte rörde nordiska medborgare över till Statens invandrar- verk.8 En överföring av de ärenden som rörde nordiska medborgare bedömdes dock medföra ökade kostnader för staten och föreslogs därför inte.9 ändrades handläggningsordningen för anmäl- ningsärenden på så sätt att handläggningen av ärenden om anmälan av förvärv av svenskt medborgarskap inte längre skulle göras av alla länsstyrelser. Vilka länsstyrelser som prövar sådana ärenden framgår av 3 § medborgarskapsförordningen (se avsnitt 8.1). 8Riksdagens beslut (SFS 1984:682). 1983/84:156 s. 9. 8.3En handläggande myndighet för alla medborgarskapsärenden Förslag: Alla anmälningsärenden ska prövas av . De ska därför ges in till . Utredningens förslag i såväl delbetänkandet Krav på kunskaper i svenska och samhällskunskap för svenskt medborgarskap (SOU 2021:2) som i kapitel 7 i detta betänkande innebär att det tillkommer nya krav för förvärv av svenskt medborgarskap i de flesta paragrafer om förvärv av svenskt medborgarskap genom anmälan. Bestämmelsen i 6 § med- borgarskapslagen om vissa statslösa barn födda i liksom be- stämmelserna i 18 och 19 §§ som rör nordiska medborgare omfattas dock inte. I delbetänkandet föreslår utredningen krav på kunskaper i svenska och samhällskunskap och i detta betänkande föreslår utred- ningen krav på frånvaro av allvarlig brottslighet m.m. som framgår av avsnitt 7.4–7.6 samt 7.9. Förutom att antalet villkor föreslås öka innebär kraven att hand- läggningen av anmälningsärenden i väsentligt högre grad än kommer att präglas av en relativt omfattande och mångfacetterad pröv- ning snarare än den enklare formaliakontroll som karaktäri- serat handläggningen av anmälningsärenden. De föreslagna villkoren bedöms även ställa andra krav på handläggarnas kompetens än som ställts . Det ökade antalet villkor och den ökande komplexi- teten innebär i sig ett ökat behov av en sammanhållen rättsbildning. En sådan rättsbildning är svårare att uppnå om anmälningsärendena handläggs av flera olika myndigheter. Det vore därför bättre om alla anmälningsärenden handlades av en och samma myndighet. Av avsnitt 8.2.1 framgår att det finns historiska förklaringar till varför naturalisationsärenden lämnades in till länsstyrelserna, vilket i sin tur sannolikt var skälet för varför motsvarande ordning infördes även för anmälningsärenden i och med antagandet av med- borgarskapslag (se avsnitt 6.2.1), men med den skillnaden att det i anmälningsärenden också var länsstyrelserna som fattade beslut. Som skäl för att länsstyrelserna har fortsatt handlägga vissa anmälnings- ärenden har bl.a. anförts den geografiska närheten. Med den tekniska utveckling som skett, som möjliggör såväl inlämnande av en anmälan som kommunikation med handläggande myndighet på elektronisk väg, framstår emellertid inte längre argument om geografisk närhet som lika viktiga. Den relativt genomförda förändringen i 3 § medborgarskapsförordningen, enligt vilken det numera bara är 7 läns- styrelser i stället för 21 som handlägger anmälningsärenden, talar också för att den geografiska aspekten inte längre har samma betydelse som den haft tidigare. Ändringen i 3 § har med största sannolikhet sin grund i de slutsatser som presenterades i prop. 2011/12:31, i vilken möjligheterna till koncentration av länsstyrelsernas arbete på bl.a. medborgarskapsområdet togs upp till behandling.10 Av propositionen framgår att länsstyrelsernas handläggning av bl.a. anmälningsärenden uppfyllde ett antal kriterier för när koncentration har förordats i andra sammanhang. En sammanställning av dessa kriterier, som redo- görs för i propositionen, visar följande. Skäl för koncentration av länsstyrelsernas handläggning Begränsat behov av lokalkännedom Behov av likformigt utförande Begränsat samband med övriga kärnverksamhet Begränsad betydelse för uppdrag enl. 2 § Källa: Prop. 2011/12:31 s. 32. Ett skäl som har anförts för att länsstyrelserna fortsatt ska handlägga vissa anmälningsärenden har varit handläggningens enkelhet. Med de förslag som utredningen lägger har detta förändrats. Eftersom de argument som tidigare anförts till stöd för varför vissa anmälningsärenden bör handläggas av länsstyrelserna inte längre har samma bäring och för att skapa förutsättningar för en sammanhållen rättsbildning föreslår utredningen att alla anmälningsärenden flyttas över till .