sou · H9B381 · 2021-10-19 00:00:00 — Enligt det direktivet är det endast informa- tion om dricksvattenkvaliteten som ska rapporteras. Eftersom Livs- medelsverket är central förvaltningsmyndighet för dricksvatten, och har tagit fram de dricksvattenföreskrifter som genomför dricksvattendirektiv, har det varit naturligt att det är som är ansvarig för rapporteringen enligt det direktivet. Frågan är om en ordning där sköter all rapportering till EU bör behållas, eller om rapporteringsskyldigheten bör hanteras på något annat sätt. dricksvattendirektiv innehåller flera nya artiklar i för- hållande till dricksvattendirektiv med bestämmelser som ska genomföras i svensk rätt. Det handlar till exempel om införandet en ny riskbaserad metod för dricksvattensäkerhet10 och en förbättrad tillgång till dricksvatten11. Utredningens bedömning är att det i vissa delar krävs nya ansvarsområden för andra myndigheter än Livs- medelsverket för att direktivet ska genomföras i svensk rätt på ett rimligt och effektivt sätt. Utredningen har till exempel föreslagit att Havs- och vattenmyndigheten och ska få hantera olika frågor när det gäller den riskbaserade metoden. Vidare ställs det dricksvattendirektiv även helt nya på krav vad som ska rapporteras till EU. Utöver information om dricksvatten- kvaliteten är det också uppgifter om den riskbaserade metoden och förbättrad tillgång till dricksvatten som ska föras in i de dataset som ska upprättas och göras tillgängliga kommissionen, Europeiska miljö- byrån och Europeiska centrumet för förebyggande och kontroll av sjukdomar. Det är därför inte längre lämpligt eller ändamålsenligt att endast har ansvar för att sköta rapporteringen till EU, utan respektive ansvarig myndighet bör upprätta och därefter uppdatera de dataset som artikel 18 ställer krav på. 8Artikel 17 och 18 samt skäl 43 dricksvattendirektiv. 9Rådets direktiv /83/EG av om kvaliteten på dricksvatten. 10Artikel 7–10 dricksvattendirektiv. 11Artikel 16 dricksvattendirektiv. För att ska kunna uppfylla rapporteringen i enlighet med kraven i direktivet behöver det finnas bestämmelser om berörd aktörs skyldighet att lämna uppgifter till ansvarig myndighet samt den myn- dighetens skyldighet att rapportera i enlighet med direktivet. Sådana bestämmelser kan införas på lägre nivå än lag. Regeringen bör också kunna ge en myndighet rätt att meddela sådana föreskrifter. Utred- ningen utvecklar nedan sitt resonemang i fråga om olika myndig- heters rapporteringsskyldighet och vilka nya författningsförslag som krävs för att genomföra artikel 18 i svensk rätt. Utredningens över- vägande och förslag gällande frågan om vilka undantag som ska göras från rapporteringen finns i kapitel 19. I det kapitlet behandlas också andra frågor om offentlighet och sekretess kopplade till rapporterings- skyldigheten. 18.2.2Uppgifter om att förbättra tillgången till dricksvatten och främja användningen av dricksvatten ur kran bör rapporteras av Enligt artikel 18.1 a dricksvattendirektiv ska varje medlems- stat upprätta, och därefter uppdatera, ett dataset som innehåller information om de åtgärder som vidtagits för att förbättra tillgången till dricksvatten och främja användning av dricksvatten ur kran i enlighet med artikel 16 dricksvattendirektiv. Datasetet ska även innehålla information om hur stor andel av medlemsstatens befolkning som har tillgång till dricksvatten, vilket inte inbegriper vatten som tappas på flaskor eller i behållare. När det gäller frågan om att förbättra tillgången till dricksvatten och att främja användningen av kranvatten bedömer utredningen att det inte behövs några författningsändringar för att genom- föra direktivet i svensk rätt, se kapitel 16. Utredningen föreslår emellertid att länsstyrelserna ska få ansvar för och följa upp frågan. Det krävs dock att någon central myndighet sköter själva rappor- teringen så som det anges i artikel 18. Det är inte helt enkelt att peka ut vem som ska ha den uppgiften, eftersom det saknas en naturlig kandidat som har ett samlat ansvar för de frågor som omfattas av artikel 16. Utredningen bedömer inte att uppgiften bör delas upp på flera centrala myndigheter, utan bör hanteras av en myndighet. har i viss mån ett ansvar för en förbättrad tillgång till dricksvatten för utsatta och marginaliserade grupper genom att vara förvaltningsmyndighet för verksamhet som rör socialtjänsten.12 har dock inget ansvar för att främja användningen av dricksvatten ur kran genom att installera utomhus- och inomhus- utrustning på allmän plats, vilket utredningen har bedömt i första hand är en fråga för kommunerna att hantera. Ett annat möjligt alter- nativ är , som är central myndighet när det gäller dricksvattenförsörjningen. ska enligt sin instruktion undersöka livsmedel, material och produkter avsedda att komma i kontakt med livsmedel och matvanor samt utföra analyser, utveckla metoder och utföra risk- och nyttovärderingar på livsmedelsområ- det. ansvarar också för nationell samordning av dricksvattenfrågor.13 Utredningen anser nedan att bör ansvara för rapporteringen gällande vissa kontrollresultat och information om dricksvattenrelaterade incidenter samt undantag som beviljats i enlighet med artikel 15 dricksvattendirektiv. Det kan i sammanhanget nämnas att även har ansvar för annan rapportering till EU, bland annat den som följer av kontroll- förordningen14. Det är redan ett stort antal myndigheter inblandade i genomförandet av direktivet och utredningen anser att det vore olämpligt att involvera någon ytterligare myndighet för den här rap- porteringen. Utredningen anser därför att bör få ansvaret att upprätta och sedan uppdatera det dataset som rör för- bättrad tillgång till dricksvatten och främjandet av användningen av dricksvatten ur kran. Så som utredningen tidigare konstaterat så utför Livsmedels- verket den rapportering om dricksvattenkvaliteten som dricksvattendirektiv ställer krav på. rapporterings- skyldighet följer av förordning (1994:2035) om vissa skyldigheter 121 § förordning (2015:284) med instruktion för . 132 § 3 och 3 § förordning (2009:1426) med instruktion för . 14Artikel 13 i och rådets förordning (EU) 2017/625 av om offentlig kontroll och annan offentlig verksamhet för att säkerställa tillämpningen av livs- medels- och foderlagstiftningen och av bestämmelser om djurs hälsa och djurskydd, växtskydd och växtskyddsmedel samt om ändring av och rådets förordningar (EG) nr 999/2001, (EG) nr 396/2005, (EG) nr 1069/2009, (EG) nr 1107/2009, (EU) nr 1151/2012, (EU) nr 652/2014, (EU) 2016/429 och (EU) 2016/2031, rådets förordningar (EG) nr 1/2005 och (EG) nr 1099/2009 och rådets direktiv /58/EG, 1999/74/EG, 2007/43/EG, 2008/119/EG och 2008/120/EG och om upphävande av och rådets förordningar (EG) nr 854/2004 och (EG) nr 882/2004, rådets direktiv /608/EEG, 89/662/EEG, 90/425/EEG, 91/496/EEG, 96/23/EG, 96/93/EG och 97/78/EG samt rådets beslut 92/438/EEG (förord- ningen om offentlig kontroll). för myndigheter vid ett medlemskap i unionen. Även om den rapporteringsskyldighet som åläggs skulle kunna omfattas av förordningen anser utredningen att det bör in- föras bestämmelser i livsmedelsförordningen där det tydliggörs vilken rapportering som bör ansvara för. Det är extra viktigt eftersom den rapportering som följer av dricksvattendirek- tivet enligt utredningens förslag bör vara uppdelad på flera myndig- heter. Dessutom föreslår utredningen nya bestämmelser om olika aktörers skyldighet att lämna den information och uppgifter som behövs för att rapporteringsskyldigheten ska kunna uppfyllas. Genom att tydliggöra ansvar i livsmedelsförordningen samlas alla bestämmelser om rapporteringen på samma ställe, vilket förenklar förståelsen. Det kan även noteras att i andra sammanhang, till exempel Havs- och vattenmyndighetens rapporteringsskyldighet enligt EU:s ramdirektiv för vatten15, så finns bestämmelser om rap- portering i den materiella rätten. rapporteringsskyldighet kan införas med stöd av regeringens restkompetens. Det behövs därför inget specifikt be- myndigande i livsmedelslagen (2006:804). För att ska få in den information och de upp- gifter som behövs från länsstyrelserna, bör det även införas en be- stämmelse med innebörd att länsstyrelserna ska lämna de uppgifter som behöver för att fullgöra rapporteringen enligt artikel 18.1 a dricksvattendirektiv. bör också ha möjlighet att meddela närmare föreskrifter om vilka upp- gifter som länsstyrelserna behöver lämna till för att rapporteringsskyldigheten ska kunna utföras. En sådan bestäm- melse kan meddelas av regeringen med stöd av 8 kap. 7 § regerings- formen. 15Europaparlamentets och rådets direktiv /60/EG av om upprättande av en ram för gemenskapens åtgärder på vattenpolitikens område. 18.2.3Uppgifter om riskbedömning och riskhanteringen avseende tillrinningsområdena för uttagspunkterna för dricksvatten bör rapporteras av Havs- och vattenmyndigheten Enligt artikel 18.1 b dricksvattendirektiv ska varje med- lemsstat upprätta, och upp- datera, ett dataset som innehåller information om den riskbedömning och riskhantering avseende tillrinningsområdena för uttagspunkter som utförts enligt artikel 8. Datasetet ska inbegripa information om tillrinningsområdena för uttagspunkter enligt artikel 8.2 första stycket a, resultat av den övervakning som utförts enligt artiklarna 8.2 första stycket c och kortfattad information om de åtgärder som vidtagits enligt artikel 8.4. Utredningen föreslår i kapitel 10 att vattenmyndigheterna bör få ansvaret att utföra riskbedömningen avseende tillrinningsområde för uttagspunkter för dricksvatten. Eftersom riskbedömningen för till- rinningsområdet föreslås bli en integrerad del av vattenförvaltningen så föreslår utredningen även att Havs- och vattenmyndigheten bör vara central myndighet och stödja vattenmyndigheterna i deras arbete med denna. I förordning (2011:619) med instruktion för Havs- och vattenmyndigheten framgår att Havs- och vattenmyndigheten ska vara samlande i vatten- och havsmiljöarbetet genom att samordna vatten- myndigheterna för genomförandet av vattenförvaltningsförordningen. Havs- och vattenmyndigheten ska inom sitt och geo- logiska undersöknings (SGU) ansvarsområden fullgöra de uppgifter i fråga om information och rapportering till Europeiska kommis- sionen som följer av ramdirektivet för vatten, grundvattendirek- tivet16 och prioämnesdirektivet17.18 Uppgifterna till Havs- och vatten- myndighetens rapportering kommer från de fem vattenmyndig- heterna. De redovisar förvaltningsplaner, åtgärdsprogram och andra uppgifter via databasen som är verktyget för själva rappor- teringen. Havs- och vattenmyndigheten och SGU får inom sina 16Europaparlamentets och rådets direktiv /118/EG av om skydd för grundvatten mot föroreningar och försämring. 17Europaparlamentets och rådets direktiv /105/EG av om miljö- kvalitetsnormer inom vattenpolitikens område och ändring och senare upphävande av rådets direktiv /176/EEG, 83/513/EEG, 84/156/EEG, 84/491/EEG och 86/280/EEG, samt om änd- ring av och rådets direktiv /60/EG. 189 kap. 1 § vattenförvaltningsförordningen. 19En närmare beskrivning av VISS finns i kapitel 10. ansvarsområden meddela närmare föreskrifter om hur och när de uppgifter som avses ska redovisas.20 Mot denna bakgrund bör Havs- och vattenmyndigheten även sköta rapporteringen som rör tillrinningsområdet för uttagspunkter för dricksvatten enligt dricksvattendirektiv. Bestämmelsen i 9 kap. 1 § vattenförvaltningsförordningen bör enligt utredningens bedömning därför utökas med ytterligare ett stycke där det framgår att Havs- och vattenmyndigheten ska fullgöra de uppgifter i fråga om rapportering som gäller enligt artikel 18.1 b dricks- vattendirektiv och som rör information om den riskbedömning och riskhantering avseende tillrinningsområdena för uttagspunkter för dricksvatten som utförts i enlighet med artikel 8. De uppgifter som ska rapporteras inbegriper dels själva karakteriseringen av tillrinnings- området och övervakningen av ytvatten, grundvatten eller råvatten, dels kortfattad information om vilka riskhanteringsåtgärder som vidtagits. För att Havs- och vattenmyndigheten ska kunna uppfylla rapporteringsskyldigheten behöver vattenmyndigheterna lämna de uppgifter som Havs- och vattenmyndigheten behöver. i9 kap. 2 § vattenförvaltningsförordningen bör därför kompletteras med en sådan skyldighet. Havs- och vattenmyndigheten och SGU får enligt 9 kap. 3 § vattenförvaltningsförordningen inom sina ansvars- områden meddela närmare föreskrifter om hur och när de uppgifter som avses i 2 § ska redovisas. De kompletteringar som utredningen föreslagit i vattenförvaltningsförordningen kan meddelas av regeringen med stöd av 8 kap. 7 § regeringsformen. 18.2.4Uppgifter om riskbedömning avseende fastighetsinstallationer bör rapporteras av Enligt artikel 18.1 b dricksvattendirektiv ska varje medlems- stat upprätta, och upp- datera, ett dataset som innehåller information om den riskbedöm- ning och riskhantering avseende fastighetsinstallationer som utförts enligt artikel 10. Datasetet ska innefatta resultatet av den övervak- ning som utförts enligt artikel 10.1 första stycket b, som rör legio- nella och bly. Vidare ska datasetet innehålla kortfattad information 209 kap. 2 och 3 §§ vattenförvaltningsförordningen. om de åtgärder som vidtagits enligt artikel 10.2 och 10.3, inbegripet information om den typ av åtgärder som vidtagits och framstegen inom ramen för artikel 10.3 f. Utredningen föreslår i kapitel 10 att ska vara ansvarig för den riskbedömning avseende fastighetsinstallationer som artikel 10 dricksvattendirektiv ställer krav på. Bestäm- melser som genomför den riskbaserade metoden i denna del bör enligt utredningens bedömning placeras i och förord- ning (1998:899) om miljöfarlig verksamhet och hälsoskydd. Även om enligt utredningens förslag bör samråda med andra berörda myndigheter och aktörer i arbetet med att riskbedöma fastighetsinstallationer bör ansvaret för att upprätta och därefter uppdatera det dataset ska göras tillgängligt för bland annat kommissionen endast tillfalla . Det bör därför införas en bestämmelse i förordning (1998:899) om miljöfarlig verk- samhet och hälsoskydd om skyldigheter i detta avseende, vilket endast rör information om den riskbedömning avseende fastighetsinstallationer som utförts i enlighet med artikel 10. Föreslagen bestämmelse kan meddelas av regeringen med stöd av 8 kap. 7 § regeringsformen. 18.2.5Vissa övervakningsresultat och information om dricksvattenrelaterade incidenter bör rapporteras av Enligt artikel 18.1 c dricksvattendirektiv ska varje med- lemsstat upprätta och uppdatera ett dataset som innehåller övervakningsresultat insamlade i enlighet med artiklarna 9 och 13 i de fall parametervärden i delarna A och B i bilaga I har överskridits. Vidare ska datasetet innehålla information om de avhjälpande åtgär- der som vidtagits i enlighet med artikel 14. Därutöver ska varje med- lemsstat enligt artikel 18.1 d upprätta och därefter uppdatera ett dataset som innehåller information om dricksvattenrelaterade incidenter som har orsakat en potentiell risk för människors hälsa, varat i i rad och drabbat minst 1 000 personer, oberoende av om ett bristande iakttagande av parametervärdena har funnits. Datasetet ska också innefatta orsakerna till dessa incidenter och vilka avhjälpande åtgärder som vidtagits. Den rapportering som ska ske enligt 18.1 c–d dricks- vattendirektiv bör göras av . har som det angetts tidigare som central förvaltningsmyndighet det huvudsakliga ansvaret för dricksvatten i . Dricksvatten han- teras som ett livsmedel i svensk lagstiftning och har genom livsmedelslagen och livsmedelsförordningen fått bemyn- digande att bland annat föreskriva om drickskvaliteten och verksam- hetsutövarnas skyldigheter. Utredningen bedömer när det gäller övervakning av dricksvattenkvaliteten och avhjälpande åtgärder att det fortsatt bör vara som ska ansvara för dessa frågor och ha rätt att meddela de föreskrifter som behövs för att genomföra dricksvattendirektiv i svensk rätt, se kapitel 15. Så som utredningen ovan föreslagit bör ansvar för rapportering enligt dricksvattendirektivet regleras i livsmedelsför- ordningen. I finns det många olika verksamhetsutövare som pro- ducerar och distribuerar dricksvatten i varierande volymer. Det finns allt från stora kommunala vattenverk till små enskilda brunnsägare. Till skillnad års dricksvattendirektiv finns det ingen begräns- ning dricksvattendirektiv gällande storleken på de verk- samheter som ska ingå i den rapportering som utredningen föreslår att ska utföra. En av anledningarna till att en sådan begränsning har tagits bort dricksvattendirektiv är enligt skälen i direktivet för att kunna kontrollera efterlevnaden av direk- tivet och för att komma tillrätta med att det inte finns några rapporteringskrav för mindre verksamhetsutövare dricks- vattendirektiv. Det anges dock att för att säkerställa att den admini- strativa bördan för alla enheter blir så liten som möjligt ska endast relevanta uppgifter, till exempel överskridande av parametervärden och incidenter av en viss betydelse, ingå i rapporteringen.21 Sådana uttalanden kan inte tolkas på något annat sätt än att det nationellt inte går att utifrån verksamhetsutövarens storlek göra undantag från vilka uppgifter som ska rapporteras, utöver de allmänna undantag som anges i artikel 3 dricksvattendirektiv. Enligt uppgifter omfattas 425 kommu- nala dricksvattenanläggningar av rapportering som görs till EU en- ligt dricksvattendirektiv. Om alla dricksvattenanläggningar ska omfattas av krav på rapportering så handlar det istället om cirka 21Skäl 43 dricksvattendirektiv. 2 800 kommunala och 800 övriga dricksvattenanläggningar. ”Övriga” i detta sammanhang handlar enligt framförallt om livsmedelsindustrier med egen dricksvattenförsörjning.22 Det är alltså en stor mängd verksamhetsutövare som framöver ska ingå i rappor- teringen. Det går inte att bortse från att det kommer uppstå nya administrativa bördor med anledning av dricksvattendirek- tiv för många verksamhetsutövare, men också för . Det är därför viktigt att på ett tydligt sätt vägleder dricksvattenproducenterna och distributörerna i dessa frågor och utarbetar ett system för att rapporteringen ska fungera på ett effek- tivt och enkelt sätt. Med utgångspunkt i det som uttalas i skälen till direktivet, så skulle ett sätt kunna vara att ha olika nivåer på rappor- teringen, beroende på verksamhetens storlek. För att ska kunna rapportera till EU:s institu- tioner i enlighet med kraven i direktivet behöver få möjlighet att kräva in uppgifter från de verksamhetsutövare som producerar eller tillhandahåller dricksvatten. Någon sådan möjlighet finns inte för . Det är endast behörig kontroll- myndighet som har rätt att kräva in uppgifter direkt från dricks- vattenproducenten eller distributören och det gäller endast uppgifter som behövs för den offentliga kontrollen.23 De uppgifter som det är fråga om här, det vill säga uppgifter om dricksvattenkvalitet, över- skridande av parametervärden och avhjälpande åtgärder, samman- hänger dock inte direkt med kontrollmyndigheternas offentliga kon- troll enligt nuvarande reglering. Sådana uppgifter begärs istället in för att uppfylla de krav som ställs dricksvattendirektiv på att upprätta och fortlöpande uppdatera dataset med dessa uppgifter. har till utredningen angett att har inrappor- tering av analysdata från allmänna producenter och distributörer skett på frivillig grund via de laboratorier där dricksvattenproverna analyseras. Eftersom det inte finns möjlighet för att meddela några föreskrifter om att verksamhetsutövare ska lämna upp- gifter eller hur det ska gå till, lägger ett stort arbete på granskning av uppgifter, mejlfrågor med önskemål om förtydliganden med mera. 22Uppgifter till utredningen från . 2320 § livsmedelslagen. Frågan om ett nytt bemyndigande för i livs- medelslagen och livsmedelsförordningen har varit uppe för diskussion. Bland annat föreslog den tidigare dricksvattenutred- ningen ett sådant i SOU 2016:32. Förslaget lades också fram i en lagrådsremiss, men realiserades inte. Den ordning som råder , där manuellt begär in uppgifter och är beroende av att verksamhetsutövaren frivilligt delar med sig av sin information, bedömer utredningen inte är tillräcklig. Det innebär en stor osäker- het och det finns en risk att inte får in de uppgifter som behövs för att fullgöra rapporteringsskyldigheten enligt dricksvattendirektiv. Utredningen gör därför bedömningen att det behöver införas bestämmelser om berörda aktörers skyldighet att lämna de uppgifter som behöver för att uppfylla rapporteringsskyldigheten i artikel 18.1 c och d. Det bör dock vara som genom föreskrifter närmare fastställer den skyldigheten. För att regeringen ska kunna ge rätt att meddela sådana föreskrifter behövs ett bemyndigande i livs- medelslagen. Det bör därför i den lagen införas en bestämmelse om att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om skyldigheten att lämna uppgifter om dricks- vattenkvaliteten, avhjälpande åtgärder och dricksvattenrelaterade inci- denter. I livsmedelsförordningen bör det införas en bestämmelse om att får meddela föreskrifter om skyldigheten att lämna uppgifter om dricksvattenkvaliteten, avhjälpande åtgärder och dricksvattenrelaterade incidenter. För att säkerställa att föreskrifterna följs föreslår utredningen att bör få möjlighet att meddela förelägganden om verksamhetsutövaren inte lämnar in de uppgifter som Livsmedels- verket behöver. gällande bestämmelser om föreläggande och vite i 22 och 23 §§ livsmedelslagen träffar endast kontrollmyndigheter, vilket inte är när myndigheten begär in uppgifter för att fullgöra rapporteringen. Det behövs därför en ytterligare be- stämmelse i livsmedelslagen där ges rätt att före- lägga den verksamhetsutövare som inte lämnar in de uppgifter som behöver. Det bör enligt utredningen direkt framgå att det är som har rätt att meddela sådana före- lägganden. Det i likhet med vad som gäller för förelägganden riktade mot en kommun, om denna inte fullgör de skyldigheter som följer av dess uppdrag att utföra offentlig kontroll eller annan offentlig verksamhet.24 Utredningen bedömer att ett föreläggande enligt den föreslagna bestämmelsen ska kunna förenas med vite. Allmänna bestämmelser om viten finns i lagen (1985:206) om viten. Bestämmelserna i vites- lagen är lämpliga att använda för vitesförelägg- anden. Det finns alltså inte anledning att införa bestämmelser som avviker från dem. Av 32 § livsmedelslagen framgår att beslut som fattat med stöd av livsmedelslagen och föreskrifter som har med- delats med stöd av lagen får överklagas till allmän förvaltningsdom- stol. De beslut om föreläggande och vite som en- ligt utredningens förslag ska få möjlighet att besluta om kan således överklagas med stöd av 32 § livsmedelslagen. Det kan i samman- hanget nämnas att enligt 33 § livsmedelslagen får bestämma att dess beslut ska gälla även om det över- klagas. Utdömande av vite prövas av förvaltningsrätten på ansökan av den myndighet som har utfärdat vitesföreläggandet, i detta fall . Ansökan kan också göras av den myndighet som har prövat denna fråga i första instans, om det har skett efter över- klagande i frågan om vitesföreläggande. Ansökan om utdömande gör myndigheten hos den förvaltningsrätt inom den domkrets den till- hör. Det krävs prövningstillstånd vid överklagande till kammarrätten.25 Utredningen har även övervägt att låta kontrollmyndigheten, det vill säga den kommunala nämnd som har det ansvaret i kommunen, vara den som förser med den information som myndigheten behöver för att kunna utföra rapporteringen i enlighet med artikel 18 dricksvattendirektiv. En sådan ordning har flera fördelar, bland annat för att det minskar antalet aktörer som verksamhetsutövaren ska lämna uppgifter till eftersom dessa också lämnar en rad olika uppgifter till kontrollmyndigheten för att denna ska kunna utöva den offentliga kontrollen.