sou · H8B383d2 · 2021-01-01 00:00:00 — GFP omfattar de verksamheter som bedrivs på medlemsstaternas territorium där fördraget gäller. 152Förordningen (2009:1464) med instruktion för . 153Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1380/2013 av om den gemensamma fiskeripolitiken (Grundförordningen). 154Arter som äter och växer i havet och sedan vandrar till sötvatten för lek, t.ex. lax och öring. 155Arter som växer upp i sötvatten med fortplantar sig i saltvatten, t.ex. ål. Förvaltning av fisk en del av havsmiljöförvaltningen Målen för den gemensamma fiskeripolitiken Målen för den gemensamma fiskeripolitiken lyder på följande sätt i artikel 2 punkterna 1–3: 1.Den gemensamma fiskeripolitiken ska säkerställa att fiske- och vatten- bruksverksamheterna är miljömässigt hållbara på lång sikt och för- valtas på ett sätt som är förenligt med målen om att uppnå nytta i ekonomiskt, socialt och sysselsättningshänseende samt att bidra till att trygga livsmedelsförsörjningen. 2.Den gemensamma fiskeripolitiken ska tillämpa försiktighetsansatsen i fiskeriförvaltningen och ska säkerställa att nyttjandet av de levande biologiska resurserna sker på ett sådant sätt att populationerna av skördade arter återställs till och bevaras över nivåer som säkerstäl- ler en maximal hållbar avkastning (MSY). I syfte att nå målet att suc- cessivt återställa och bevara populationer av fiskbestånd över biomassa- nivåer som kan ge maximal hållbar avkastning, ska nyttjandetakten för maximal hållbar avkastning, där så är möjligt, ha uppnåtts och, genom en successiv och stegvis anpassning, för alla arter. 3.Den gemensamma fiskeripolitiken ska genomföra en ekosystemansats ifiskeriförvaltningen, för att säkerställa att fiskeverksamhetens nega- tiva inverkan på de ekosystemen minimeras, och ska sträva efter att säkerställa att fiske och vattenbruk inte leder till en försäm- ring av den miljön. Av artikel 2 punkt 4 framgår att GFP särskilt ska vara förenlig med EU:s miljölagstiftning: 1.j) vara förenlig med unionens miljölagstiftning, särskilt med målet att uppnå en god miljöstatus i enlighet med artikel 1.1 i direktiv /56/EG, samt med unionens övriga politik. Av samma artikel framgår att GFP ska främja det kustnära fisket, varvid hänsyn ska tas till socioekonomiska aspekter. Målet om maximal hållbar avkastning (MSY) Målet om att populationerna ska återställas till och bevaras över nivåer som säkerställer en maximal hållbar avkastning (MSY) är styrande för beslut om fiskekvoterna och även fleråriga planer. MSY kan be- skrivas som det största årliga uttag ett fiskbestånd kan producera på lång sikt, alltså hur mycket fisk man kan ta upp utan att beståndet Förvaltning av fisk en del av havsmiljöförvaltningen För utarmade fiskbestånd innebär det att bestånden måste få återhämta sig till en nivå som medger större fångster enligt MSY. MSY är i grunden en förenklad modell av verkligheten, som an- vänds för att uppskatta hur mycket man kan fiska från ett bestånd. Det är dock svårt att kalkylera MSY. MSY beräknas genom modeller som baseras på en populations biomassa genom faktorerna tillväxt, reproduktion och dödlighet. Modellerna påverkas av en rad faktorer, och det är inte alltid känt hur dessa faktorer samverkar. Exempel på variabler som inte inkluderas i modellerna är variationer i miljön som t.ex. vattentemperatur och syreförhållanden eller andra biologiska faktorer som födotillgången och interaktioner med andra arter i näringskedjan. MSY-ansatsen är inte alltid lätt att tillämpa i praktiken. För en hållbar förvaltning behöver hänsyn även tas till hur olika fiskarter påverkar varandra (flerartsförvaltning). Inom EU:s fiskeripolitik kom- mer denna insikt till uttryck i en strävan efter en ekosystemansats. har alternativ till MSY presenterats i olika veten- skapliga sammanhang. Ett av de mest välkända är begreppet maximal ekonomisk avkastning (Maximum Economic Yield, ). fast- ställer den fångstnivå som ger den högsta ekonomiska nettovinsten, dvs. den största positiva skillnaden mellan ett fiskes totala kostnader och totala intäkter.156 Fiskeripolitiken ska tillämpa försiktighetsansatsen och kopplar denna till säkerställande av MSY. försiktighetsansatsen i fiskeriförvaltningen: en ansats som beskrivs i artikel 6 i FN:s avtal om fiskbestånd och som innebär att avsaknaden av tillförlitlig vetenskaplig information inte bör tas som intäkt för att skjuta upp eller avstå från att vidta förvaltningsåtgärder för att bevara målarter, associerade arter eller arter som är beroende av dessa, icke- målarter samt deras livsmiljö.157 Det är värt att notera att försiktighetsansatsen inte är likalydande med försiktighetsprincipen. Försiktighetsansatsen anses inte vara lika långtgående. Försiktighetsprincipen som används inom miljörätts- 156Stockholm universitets Östersjöcentrum 2019, Konsten att förstå MSY, Fact Sheet, . 4 punkt 1 (8) Förordning (EU) nr 1380/2013 om den gemensamma fiskeripolitiken. Förvaltning av fisk en del av havsmiljöförvaltningen liga instrument är en del av EU:s miljöpolitik, som ska integreras i andra politikområden. Enligt miljöjurister menar många också att försiktighetsprincipen har status som sedvanerätt och därmed gäller utan lagstadgat krav. Enligt artikel 2 i grundförordningen ska ekosystemansatsen genomföras. Ekosystemansatsen syftar enligt grundförordningen158 till att förvalta användningen av naturresurser, med beaktande av fiskeverksamhet och annan mänsklig verksamhet, som man bevarar både den bio- logiska rikedom och de biologiska processer som är nödvändiga för att skydda livsmiljöernas sammansättning, struktur och funktion i det berörda ekosystemet. Genomförande av ekosystemansatsen inom den gemensamma fiskeripolitiken har i princip begränsats till beslut om fler- åriga planer159 som får innehålla specifika bevarandemål och bevaran- deåtgärder som bygger på ekosystemansatsen. Det är särskilt problem i blandfisken som ska adresseras. För vissa områden med blandfisken har flerartsplaner därför beslutats. Fleråriga planer har beslutats genom en förordning för 2016 för torsk, sill, strömming och skarpsill samt för demersala bestånd i 2018.160 Bidra till att nå god miljöstatus enligt havsmiljödirektivet Den gemensamma fiskeripolitiken ska skapa förutsättningar för ett mer ekonomiskt bärkraftigt och konkurrenskraftigt fiske men enligt artikel 2 i grundförordningen även vara förenlig med unionens miljö- lagstiftning, särskilt med målet att uppnå en god miljöstatus enligt havsmiljödirektivet. I praktiken har fokus inom GFP från i frågor om havsmiljödirektivet, främst handlat om att införa bevarande- åtgärder i skyddade områden enligt artikel 13.4 i havsmiljödirektivet, men även om framtagande av skonsamma och selektiva redskap. 4, punkt 1 (9) Förordning (EU) nr 1380/2013 om den gemensamma fiskeripolitiken. 9.5 Förordning (EU) nr 1380/2013 om den gemensamma fiskeripolitiken. 160Europaparlamentet och Rådets förordning (EU/2018/973) av om upp- rättande av en flerårig plan för demersala bestånd i och de fisken som nyttjar dessa bestånd. Förvaltning av fisk en del av havsmiljöförvaltningen I arbetet med att ta fram kriterier och tröskelvärden inom havs- miljödirektivet finns en ambition inom och med- lemsstaterna att harmonisera de områden som inkluderar fisk med de faktorer som används inom fiskeriförvaltningen för beståndsråd- givningen. Detta är ett verktyg för att utveckla en ekosystembaserad rådgivning som kan utgöra underlag både för beståndsförvaltningen och de delar inom havsmiljödirektivet som rör fisk. Arbetet har startats men uppfattas av både forskning och svenska myndigheter gå sakta då det skulle kräva att de frågor som ställer till ICES inför de årliga kvotförhandlingarna, behöver revideras samt att de faktorer som ligger till grund för ICES rådgivning behöver ändras. Till exempel behöver storleksfördelning och beståndsstruktur integ- reras i större utsträckning. Genomförande av fiskeripolitiken och havsmiljödirektivet ligger under samma kommissionär men på olika direktorat; direktoratet för havsfrågor och fiske respektive direktoratet för miljö. I ansvarar för genomförande av havsmiljödirektivet. Havs- och vattenmyndigheten har genomförandeansvar för havs- miljödirektivet och delar av fiskeripolitiken. direktör som arbetar för , har drivit på för ett mer inte- grerat samarbete mellan EU:s direktörer och fiskedirektörer (i landsbygdsministern) för att tillsammans med EU-kom- missionen diskutera bättre samordning i genomförandet av GFP och havsmiljödirektivet samt även art- och habitatdirektivet, men ett sådant samarbete har inte kommit till stånd. Tillträde till fiskevatten och bilaterala avtal Artikel 5 i grundförordningen reglerar tillträde till fiskevatten. Alla EU:s fiskefartyg har lika tillträde till vatten och resurser i alla unio- nens vatten. har medlemsländerna rätt att i vatten ut till från baslinjerna, begränsa fisket till fiske- fartyg som traditionellt fiskar i dessa vatten. Detta ska dock inte på- verka tillämpningen av tidigare avtal med grannländer eller arrange- (bilaterala avtal). Fram till medlemskap i hade fiskeriavtal ingåtts med grannländerna. Dessa avtal förvaltas nu genom EU:s gemensamma fiskeripolitik. Detta medför i praktiken att den nationella rådigheten Förvaltning av fisk en del av havsmiljöförvaltningen ut till utanför baslinjen är begränsad jämfört med om inte hade haft bilaterala avtal vid EU-inträdet. Å andra sidan medför de bilaterala avtalen att svenska fiskare har tillträde till fiskevatten inom danskt och finskt territorium. I bilaga I till grundförordningen anges det för varje medlemsstat inom vilket geografiska områden andra medlemsstater får bedriva fiske och på vilka arter. I har danska fiskare tillträde till allt fiske in till utanför baslinjen i och mätt från kustlinjen i . I har danska och finska fiskare tillträde till att fiska in till från baslinjen. Enligt punkt 4 ska nya åtgärder för tillträde till vatten antas innan . Reglerna gäller dock med förbehåll för de åtgärder som införs för bevarande och hållbart nyttjande av biologiska resurser, dvs. bevarandeåtgärder som beslutas i enlighet med GFP. Konventionen angående fiskeriförhållandena i de till och gränsande farvattnen rör ömsesidigt tillträde till och jurisdiktion över fiskevatten i och och vissa delar av Skagerrak.161 Avtalet medför att fisket, med vissa undantag, är gemensamt för svenskar och danskar. Enligt konventionen har länderna rätt att fiska på varandras vatten i in till tre nau- tiska mil från kustlinjen och i hela . Avtalet stadgar flaggstats- jurisdiktion vilket innebär att de danska fiskarna i relevanta områden ska följa sina nationella regler. Avtalet förvaltas inom GFP och har implementerats i 2 kap. 1–5 §§ i föreskrifterna (FIFS 2004:36) om fiske i , och . 161SÖ 1933:13, Konventionen mellan och angående fiskeriförhållandena i de till och gränsande farvattnen. Förvaltning av fisk en del av havsmiljöförvaltningen Avtal med och i har även avtal med Finland162 och Danmark163 om ömsesidiga fiskerätter. Avtalet medför att finska och danska fiskare kan fiska in till från baslinjen. Avtalet faller i mot- sats till svensk-danska fiskeriavtalet under kuststatsjurisdiktion vilket medför att respektive lands fiskare ska följa kuststatens regler. ”” med och Utöver de i GFP beskrivna avtalen finns ett avtal mellan EU (för och räkning) och för fiske i in till 4 nautiska mil s.k. Naboavtalet.164 Avtalet förhandlades senast om 2014. Av avtalet följer att länderna har rätt att fiska på varandras vatten intill från baslinjerna. Enligt artikel 3 i överenskommelsen ska parterna försöka fastställa så harmoniserade regler som möjligt i de tre länderna om fiskets utövning i området. Avtal baseras på ett avtal mellan , och om ömsesidig rätt till fiske i och Skagerrak.165 Dessutom finns det ett avtal mellan och som föreskriver att den part () som fiskar i en annan parts vatten () ska följa rådande naturbevarande regleringar. Det torde därför inte finnas några juridiska hinder för att införa bevarande- åtgärder i skyddade områden som påverkar norskt fiske.166 Inrättande av återhämtningsområden för fiskbestånd För att uppnå den gemensamma fiskeripolitikens mål avseende be- varande och nyttjande av biologiska resurser som anges i artikel 2 ska unionen anta åtgärder för bevarande i enlighet med artikel 7.167 Artikeln anger en rad olika bevarandeåtgärder som kan 162SÖ 1975:57, Ministeriell notväxling med om ömsesidiga fiskerättigheter i de svenska och finska fiskezonerna i , . 163SÖ 1975:2, Ministeriell notväxling med rörande fisket utanför respektive lands kust, . 164Avtal mellan Europeiska unionen och om ömsesidigt tillträde till fisket i för fartyg som för dansk, norsk och svensk flagg (OJ L 224/3). 165SÖ 1967:13, överenskommelse mellan . och om ömsesidig rätt till fiske i och . 166Naturskyddsföreningen 2020, Skydd på riktigt – Vikten av att följa lagen för att värna havens biologiska mångfald, Rapport. 6 Förordning (EU) nr 1380/2013 om den gemensamma fiskeripolitiken. Förvaltning av fisk en del av havsmiljöförvaltningen vidtas, t.ex. användning av selektiva fiskeredskap och antagandet av fleråriga planer för fisket. I artikel 8 anges en annan bevarandeåtgärd, nämligen inrättandet av återhämtningsområden för fiskbestånd: som unionen ska ta vederbörlig hänsyn till befintliga bevar- andeområden ska den sträva efter att inrätta skyddade områden på grund- val av områdenas biologiska känslighet, inbegripet områden avseende vilka det finns tydliga bevis på betydande koncentrationer av fisk under minsta referensstorlek för bevarande och på lekområden. I sådana om- råden får fiskeverksamhet begränsas eller förbjudas i syfte att bidra till bevarandet av levande akvatiska resurser och ekosystem. Unio- nen ska fortsätta att ge ytterligare skydd till befintliga biologiskt käns- liga områden. Bevarandeåtgärder i skyddade områden Artikel 11 i grundförordningen ger medlemsstaterna befogenhet att anta de bevarandeåtgärder som är nödvändiga för att staterna ska kunna efterleva skyldigheterna enligt: –Artikel 13.4 (skyddsområden) i havsmiljödirektivet. –Artikel 4 fågeldirektivet – om att införa bevarandeåtgärder inom Natura 2000 för att skydda fåglar. –Artikel 6 art- och habitatdirektivet (särskilda bevarandeområden, Natura 2000 områden). Artikeln ger medlemsstaten befogenhet att införa bevarandeåtgärder, men i de fall regleringarna direkt påverkar ett annat lands fiske- intressen, vilket för i praktiken är utanför trålgränsen, så ges befogenhet att fatta beslut om bevarandeåtgärden genom delegerade akter efter begäran genom en gemensam rekom- mendation från berörda medlemsländer. Detta förfarande beskrivs i artikel 18 i grundförordningen som hanterar det regionala samarbetet om bevarandeåtgärder. Regionalt samarbete om bevarandeåtgärder Artikel 18 sätter ramarna för det regionala samarbetet, som har ut- vecklats avsevärt efter revideringen av fiskeripolitiken 2013. Med- lemsländer i olika regioner, såsom och Östersjö- Förvaltning av fisk en del av havsmiljöförvaltningen regionen, har möjlighet att samarbeta och föreslå regionala anpass- ningar och kompletteringar till gällande bevarandeåtgärder. Artikeln anger bl.a. att i de fall kommissionen har getts befogen- het att anta delegerade akter, som t.ex. för artikel 11, ska medlems- stater med ett direkt förvaltningsintresse samarbeta med varandra och komma överens om att lämna gemensamma rekommendationer. Berörda regionala rådgivande nämnder ska rådfrågas. Kommissionen ska underlätta samarbetet mellan medlemsstaterna, bl.a. genom att om så krävs se till att vetenskapliga bidrag erhålls från relevanta vetenskapliga organ. Medlemsstaterna ska se till att gemensamma rekommendationer om bevarandeåtgärder bygger på bästa tillgängliga vetenskapliga råd- givning och att de uppfyller samtliga följande villkor: –De är förenliga med de mål som fastställs i artikel 2. –De är förenliga med tillämpningsområdet och målen för den aktu- ella bevarandeåtgärden. –De är förenliga med tillämpningsområdet och uppfyller den rele- vanta fleråriga planens övergripande och kvantifierbara mål på ett effektivt sätt. –De är minst lika strikta som åtgärder enligt unionsrätten. Det medlemsland som vill införa fiskeregleringar i skyddade områ- den måste lägga fram vetenskapligt underlag för varför regleringarna anses nödvändiga. När övriga berörda länder anser att underlaget är tillräckligt har de på sig att komma överens och lämna en gemensam rekommendation för regleringar till kommissionen som antar en delegerad akt. Ett sådant förfarande förutsätter att länderna kan komma överens om vilka åtgärder som anses vara nödvändiga. Processen kan ta , eftersom det inte finns någon tidsfrist för när länderna ska vara överens om att det vetenskapliga underlaget är tillräckligt. Länderna kan även ha olika tolkningar av vilka skyddade områden som kan omfattas av artikeln. anser att arter och livsmiljöer som är rapporterade till Helcoms och Ospars nätverk av skyddade områden faller under artikel 13.4 i havsmiljödirektivet och Förvaltning av fisk en del av havsmiljöförvaltningen därmed omfattas av artikel 11. Andra stater har haft en snävare tolk- ning. har i pågående processer gett stöd för den svenska tolkningen, men den har inte prövats rättsligt . I det fall medlemsstaterna inte kan enas får kommissionen lägga fram ett förslag enligt ordinarie lagstiftningsförfarande, dvs. att även behöver godkänna bevarandeåtgärden.168 Lite mer om rådgivande nämnder och regionalt fiskerisamarbete Förutom att artikel 18 kräver att berörda medlemsstater ska sam- arbeta om gemensamma rekommendationer för bevarandeåtgärder, så ska även de berörda regionala rådgivande nämnderna rådfrågas. De rådgivande nämnderna är aktörernas organisationer och består av representanter från industrin och andra intressegrupper. Deras syfte är att lämna in rekommendationer till och med- lemsländerna i frågor som rör fiske och vattenbruk. De rådgivande nämnderna kan också tillhandahålla information för utveckling av bevarandeåtgärder. berörs av två rådgivande nämnder för respektive . Bevarandeåtgärder diskuteras även i de regionala mellanstatliga fiskerisamarbetena, BALTFISH gällande och för Nord- sjön, , inom den s.k. Scheveningengruppen. BALTFISH skapades på svenskt initiativ 2009 och är ett forum för de som är medlemmar i att diskutera fiskeriför- valtningsfrågor som är relevanta för regionen. Sedan reformen av den gemensamma fiskeripolitiken används BALTFISH också som regio- nalt forum där medlemmarna kan diskutera och lämna in gemen- samma rekommendationer till kommissionen för att nå vissa av de mål som pekas ut av EU. Scheveningen har samma funktion som BALTFISH i . drev ett aktivt arbete inom både Scheveningen och BALTFISH att ta fram vägledning för processen med införande av bevarandeåtgärder enligt artikel 11 som bl.a. skulle säkerställa miljö- vårdsintressens insyn och inflytande. Detta arbete har i praktiken 43.2 Fördraget om europeiska unionens funktionssätt (C326747). Förvaltning av fisk en del av havsmiljöförvaltningen bidragit till arbetsdokument om fiskeregler- ingar i skyddade områden inom GFP.169 Medlemsstaterna har befogenhet att besluta om bevarandeåtgärder i territorialhavet enligt artikel 20 Artikel 20 i grundförordningen ger möjlighet för en medlemsstat att besluta om nationella icke-diskriminerande åtgärder för bevarande och förvaltning av fiskbestånden och för att bibehålla eller förbättra bevarandestatusen för de ekosystemen inom en gräns på från baslinjen. En begräsning är dock att i de fall åtgär- den kan påverka en annan medlemsstats fiskefartyg, kan åtgärden endast antas efter samråd med kommissionen, de berörda medlems- staterna och de berörda rådgivande nämnderna. Det finns dock viktiga skillnader mellan artikel 11 som tills nu har lyfts fram som den artikel som kan användas för bevarande- åtgärder och artikel 20. Artikel 11 kräver samarbete med berörda medlemsstater och framtagande av gemensamma rekommendationer för att ska kunna fatta beslut. Detta är en mycket omfattande process. Artikel 20 kräver samråd med berörda med- lemsstater innan medlemsstaten fattar beslut och ställer inte krav på en gemensam rekommendation. Exempelvis måste medlemsstaten visa att åtgärderna är icke-diskriminerande, t.ex. att de inte används för att gynna enbart det inhemska fisket. En annan viktig skillnad är att artikel 20 inte på samma sätt som artikel 11 är begränsad till de skyldigheter som följer av bestämmel- ser om skyddade områden enligt art- och habitatdirektivet eller havs- miljödirektivet. Artikel 20 har som syfte att medge beslut om åtgärder för bevarande och förvaltning av fiskbestånd och ekosystem vilket möjliggör beslut om åtgärder även utanför skyddade områden. Det innebär att kan ha större möjlighet att införa bevar- andeåtgärder som bedöms vara nödvändiga för att skydda havsmiljön, oavsett om denna åsikt delas av medlemsländerna. 169Commission Staff Working Document on the of conservation measures under the Common Fisheries Policy for Natura 2000 sites and for Directive purpose SWD (2018) 288 final, , 24.5.2018. Förvaltning av fisk en del av havsmiljöförvaltningen Kriterier för fördelning av fiskemöjligheter Grundförordningens artikel 17 anger att vid fördelning av fiskemöj- ligheter ska medlemsstaterna tillämpa transparenta och objektiva kriterier, inbegripet miljömässiga, sociala och ekonomiska kriterier. De kriterier som används får bl.a. inbegripa fiskets påverkan på miljön, tidigare efterlevnad av bestämmelser, bidraget till den lokala ekono- min och historiska fångstnivåer. Inom ramen för de fiskemöjligheter som de har tilldelats ska medlemsstaterna sträva efter att ge incita- ment till fiskefartyg som använder selektiva fiskeredskap eller miljö- vänligare fiskemetoder, med bl.a. minskad energikonsumtion eller minskade skador på livsmiljöer. 17.9.6Användande av fiskeredskap styrs genom EU-gemensamma tekniska regleringar Förordningen om tekniska regleringar om bevarande av fiskeresur- serna och skydd av ekosystem reglerar var, när och hur fiske får ske.170 Revisionen av förordningen 2019 har inneburit en större möjlighet för regionala skillnader, dvs. olika regler i olika havsområ- den. Förordningen uppmuntrar vidare till regionalt samarbete och regional anpassning av regelverket som utgörs av specificerade mini- mikrav per havsområde. Förslag till förändringar av redskapsreglerna kan generellt lämnas till av de regionala grupper- na av medlemsländer via s.k. gemensamma rekommendationer. Ett sådant förslag till ändring måste vara dokumenterat som minst likvärdigt när det gäller selektivitet, känsliga arter och habitat som det redskap förslaget avser att ersätta. I gemensamma vatten är de tekniska regleringarna i stora drag desamma för alla länders fiskare. Regionala anpassningar t.ex. för finns i bilagor. Undantag finns dock. Ett exempel är att svenskt fiske efter lax i inte får genomföras med drivlinor som annars är tillåtna enligt EU-lagstiftningen och att hälleflundra inte får landas av svenska och norska fiskare i medan danska fiskare får landa arten året om. Detta beror på att EU inte reglerar detta och att inte har infört mot- svarande regel som och . I de två exemplen gäller den 170Europaparlamentets och Rådets förordning (EU) 2019/1241 av om bevar- ande av fiskeresurserna och skydd av ekosystem genom tekniska åtgärder. Förvaltning av fisk en del av havsmiljöförvaltningen nationella lagstiftningen alltså för det egna landets fiskare i hela havs- området. Ofta finns även kompletterande nationell lagstiftning för fiske på vatten där andra länder inte har tillträde (innanför tre till tolv nau- tiska mil beroende på vilka avtal respektive land styrs av, läs vidare nedan).171 Skydd av känsliga livsmiljöer och känsliga ekosystem I artikel 12 i grundförordningen finns förbud mot användning av fiskeredskap som specificeras i bilaga II till förordningen.