sou · H9B390 · 2021-12-01 00:00:00 — Vårt förslag om att preskriptionstiden ska förlängas till för de brott som har ett straffmaximum om åtta års fängelse, kom- mer innebära att preskriptionstiden skiljer sig åt med för brott där straffmaximum för normalgraden av brottet är fängelse i högst medan straffmaximum för grovt brott är fängelse i högst . Detta är en konsekvens av att preskriptionstidens längd bestäms utifrån straffmaximum för brotten. Eftersom flera brott har ett straffmaximum , har det vidare varit motiverat att låta dessa brott ha en preskriptionstid , se ovan. Vi anser således att den skillnad i preskriptionstid som kan förekomma mellan olika grader av samma brott inte utgör hinder mot den föreslagna mo- dellen. Detta är i stället ett utslag av att preskriptionstiderna följer ett mönster där brott som har lika stränga straffskalor har lika långa preskriptionstider. 7.5.1Häktning och delgivning av åtal bör även fortsättnings- vis utgöra preskriptionshindrande åtgärder Vår bedömning: Häktning eller delgivning av åtal för brottet bör även fortsättningsvis utgöra preskriptionshindrande åtgärder. Friges den häktade utan att ha delgetts åtal för brottet eller avvisas eller avskrivs målet mot någon som fått del av åtalet, bör preskriptionstiden, precis som , fortsätta att löpa. förhindras åtalspreskription genom att den misstänkte häktas eller får del av åtalet för brottet (jfr 35 kap. 1 § ). Med att den misstänkte häktas förstås att häktningsbeslutet verkställs. Ett sätt att förlänga preskriptionstiderna ytterligare är att ändra vilka åtgärder som verkar preskriptionshindrande och då välja sådana som inträder på ett tidigare stadium i brottmålsprocessen än de nuvarande. Närmast till hands är då att överväga ett system liknande det som finns i 14 § skattebrottslagen där det är tillräckligt att den misstänkte inom preskriptionstiden delges att han eller hon är skäligen misstänkt för brott. Ett sådant system skulle kunna bidra till att den misstänktes möjligheter att hålla sig undan delgivning av åtal minskade. Det främsta argumentet mot en sådan ordning är att den pre- skriptionshindrande åtgärden sker under ett tidigt stadium av för- undersökningen då det kan vara oklart om åtal överhuvudtaget kom- mer att väckas för gärningen. Det kan också uppstå svårigheter att senare avgöra om det väckta åtalet avser just den brottsliga gärning för vilket den tilltalade har förklarats misstänkt. Av bety- delse i sammanhanget är även artikel 6 i , i vilken bl.a. föreskrivs att var och en som anklagas för brott har rätt att i detalj underrättas om innebörden av och grunden för anklagelsen mot honom. Av senare praxis från framgår att detta inte endast gäller vilken gärning som anklagelsen gäller utan också den rättsliga kategoriseringen. Konventionen och den praxis som har utvecklats av innebär att det numera inte är möjligt att döma enligt en viss straffbestämmelse utan att den till- talade i förväg har fått reda på att bestämmelsen skulle kunna vara tillämplig och har beretts möjlighet att anpassa sitt försvar efter detta. Rätten att bli informerad om den rättsliga kategorisering som ligger till grund för ett åtal får anses medföra att preskriptionsav- brott enligt 35 kap. 1 § i princip förutsätter att den misstänkte inte endast har fått del av en gärningsbeskrivning som kan anses innefatta påstående om brott enligt en viss straffbestäm- melse, utan också har fått reda på att denna straffbestämmelse kan vara tillämplig. Undantag kan gälla i vissa situationer, t.ex. vid grad- indelade brott och vid andra brott där förhållandet mellan olika straffbestämmelser är sådant att tillämpningsområdet för en straff- bestämmelse ligger helt inom ramen för en annan straffbestämmel- ses tillämpningsområde.23 krav på att den misstänkte även ska underrättas om den rättsliga kategoriseringen kan var svår att uppfylla i ett tidigt stadium av förundersökningen, vilket talar för att de nuvarande preskriptionshindrande åtgärderna ska behållas. Att en annan ordning valdes för skattebrott får främst sökas i brottets speciella natur, framför allt från utredningssyn- punkt, och äger inte giltighet för alla brott. En ytterligare omständighet som talar emot en sådan ordning är att preskriptionsreglerna är en garanti för att förundersökningen be- drivs med sådan skyndsamhet att talan kan väckas och gärningsper- sonen dömas inom en inte alltför avlägsen tid från brottet. Att låta åtgärder under förundersökningen verka preskriptionshindrande kan medföra en risk att förundersökningstiderna förlängs. Visser- ligen stadgar 23 kap. 4 § andra stycket att för- undersökning ska bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger, men risken för att effektiviteten i rättsprocessen påverkas negativt med denna lösning kan inte anses obetydlig. Bestämmelserna om hur åtalspreskription avbryts måste vidare vara klara och enkla, vilket dagens åtgärder får anses vara. De är också väl inarbetade. Såväl den misstänkte som berörda myndigheter kan utan större svårigheter avgöra om preskriptionstiden har upphört att löpa. De problem som kan finnas med att den misstänkte håller sig undan delgivning av åtal får i första hand lösas genom effektivare metoder för delgivning av åtal. Som framkommit ovan har vi heller inte funnit skäl att ändra samtliga preskriptionstider, vilket en ändring i denna del skulle leda till. Sammanfattningsvis, finner vi därför inte anledning att ändra vilka åtgärder som ska verka preskriptionshind- rande. Åtalspreskription bör även fortsättningsvis förhindras genom att den misstänkte häktas eller delges åtalet. 23Jfr NJA 2011 s. 611. I vissa fall är häktning och delgivning av åtal inte hinder mot preskription I 35 kap. 3 § föreskrivs att preskriptionstiden ska löpa enligt 1 § oberoende av att häktning skett eller åtal delgetts, om den häktade friges utan ha fått del av åtalet för brottet eller om åtal som delgetts avvisats eller avskrivits. Häktning eller delgivning av åtal är i dessa fall inte något hinder mot preskription. Eftersom vår bedömning är att de preskriptionshindrande åtgärderna inte bör ändras bör även denna bestämmelse behållas oförändrad. I den juridiska litteraturen har det ifrågasatts varför bestämmel- sen i 35 kap. 3 § inte också omfattar sådana fall där den tilltalade har frikänts. En speciell situation uppkommer nämligen i de fall någon frikänns från åtal och målet sedan domen fått laga kraft blir föremål för en resningsansökan. Brottet är då inte preskriberat enligt 35 kap. 1§ , eftersom åtalet har delgetts inom ramen för det mål som mynnade ut i den frikännande domen. En konsekvens av den valda lydelsen av 3 §, är att det efter resning skulle kunna dömas till straff så länge den absoluta preskriptionstiden inte har förflutit. () har i ett mål som huvudsakligen rörde frågan om kroppsbesiktning vid resning, fastställt att bestäm- melsen i 35 kap. 3 § inte bör tillämpas vid frikännande dom. HD konstaterar visserligen att om den tilltalade vid nedläg- gande av åtal låter målet skrivas av, så kommer preskription i många fall att inträda än om den tilltalade i stället väljer att begära frikännande dom. Reglerna kan i det ljuset tyckas ge ett slumpmässigt utfall, vilket enligt HD kan sägas vara ett argument för att tillämpa bestämmelsen även vid frikännande dom. Vidare uttalar emellertid HD följande. 20.Samtidigt bör det beaktas att det också finns ändamålsskäl som talar i den andra riktningen, främst intresset av att grova brott kan upp och lagföras även om har gått sedan brottet begicks. Det rör sig dessutom om en typ av reglering där intresset av förutsebarhet är stort och där utrymmet för att tillämpa bestämmelser utanför ordalydelsen är särskilt begränsat. 21.Bestämmelsen i 35 kap. 3 § bör mot denna bakgrund inte tillämpas vid frikännande dom utan endast i de situationer som ut- tryckligen anges i paragrafen.24 24Högsta domstolen, beslut , mål nr Ö 6057-20. Skälen för att grova brott utreds och lagförs även om har passerat sedan brottet begicks, får i den speciella situation som ovan beskrivs, enligt vår bedömning anses väga tyngre än skälen för att 35 kap. 3 § ska ändras för att kunna tillämpas vid fri- kännande dom. Någon ändring av den aktuella bestämmelsen är där- med inte påkallad. 7.5.2Ett godkänt strafföreläggande ska hindra preskription Vårt förslag: Ett godkänt strafföreläggande ska vid sidan av häkt- ning och delgivning av åtal utgöra en preskriptionshindrande åtgärd. I stället för att väcka åtal för ett brott kan åklagaren i vissa fall ut- färda ett strafföreläggande till den misstänkte. Genom strafföreläg- ganden kan brott lagföras utan prövning i domstol. Ett strafföreläg- gande är avsett som ett snabbt och effektivt sätt att bestämma straff när den misstänkte erkänner gärningen, brottet är mindre allvarligt och det inte råder någon tvekan om vilket straffet ska bli. Bestäm- melserna om strafförelägganden finns i huvudsak i 48 kapitlet rätte- gångsbalken och strafföreläggandekungörelsen (1970:60). Ett strafföreläggande innebär att den misstänkte skriftligen före- läggs ett bötesstraff, en villkorlig dom eller en villkorlig dom som förenas med böter, vilket den misstänkte får godkänna eller inom (48 kap. 2 och 4 §§ ). Ett straff- föreläggande kan också avse målsägandens enskilda anspråk, särskild rättsverkan av brott och kostnad för provtagning och analys av exempelvis blod och urin (48 kap. 2 och 5 a §§). Om den misstänkte godkänner föreläggandet innebär det att han eller hon erkänner gärningen och godtar det straff, den särskilda rättsverkan och det enskilda anspråk som tagits upp i föreläggandet. Godkännandet kan ske genom att den misstänkte, eller i vissa fall ett ombud, skriver under föreläggandet eller betalar hela det belopp som föreläggandet avser (48 kap. 9–11 §§). Ett godkänt föreläggande gäller som en dom som fått laga kraft, vilket bl.a. innebär att föreläggandet har rätts- kraft och att böterna kan indrivas (48 kap. 3 §). läggande som avser ett brott för vilket straffansvaret är preskriberat kan godkännas med bindande verkan. Föreligger ett sådant godkän- nande kan strafföreläggandet inte undanröjas annat än efter använd- ande av extraordinära rättsmedel. Enligt 59 kap. 6 § ska ett strafföreläggande som godkänts av den misstänkte efter klagan undanröjas –om godkännandet inte kan anses som en giltig viljeförklaring, –om det vid ärendets behandling har förekommit sådant fel, att föreläggandet bör anses ogiltigt, eller –om föreläggandet av annan anledning inte överensstämmer med lag. Har strafföreläggandet undanröjts, får inte därefter för samma gärn- ing dömas till eller föreläggas svårare straff. Ett strafföreläggande kan också bli undanröjt genom resning, se 58 kapitlet rättegångs- balken. utfärdades 42 728 strafförelägganden varav 28 445 stycken godkändes och 10 872 stycken inte godkändes. I 3 411 fall väntades på ett godkännande vid undersökningstillfället. Av de strafföreläg- ganden som inte godkändes väcktes åtal i 9 960 fall.25 Statistik från visar att antalet strafförelägganden som undanröjts är relativt få. –2020 undanröjdes drygt 100 strafförelägganden. Ett godkänt strafföreläggande ska utgöra en preskriptionshindrande åtgärd Det finns inga preskriptionshindrande åtgärder knutna till strafförelägganden. Ett strafföreläggande innebär i likhet med del- givning av åtal och häktning att en gärningsperson får ta del av och kan ta ställning till en av åklagare specificerad anklagelse mot honom eller henne. Vid den översyn som ska göras av preskriptionsbe- stämmelserna finns det därför anledning att överväga om preskrip- tionsavbrytande åtgärder även borde knytas till strafförelägganden. 25Brottsförebyggande rådet, Handläggningsresultat för brottsmisstankar i brottmålsprocessen 2020, s. 47 f. Något lagstadgat krav på att ett strafföreläggande ska delges den misstänkte finns inte. Den misstänkte har i stället normalt på sig att godkänna föreläggandet. Om inget svar har inkom- mit skickas oftast en påminnelse till den misstänkte om att godkänna föreläggandet, med en ytterligare bevakningsfrist . I 8 § andra stycket strafföreläggandekungörelsen föreskrivs visserligen att om det inte har kommit något godkän- nande eller annat besked från den misstänkte bör, om det är lämpligt, strafföreläggandet delges den misstänkte på samma sätt som före- skrivs om stämning i brottmål. Inom åklagarväsendet delges straf- förelägganden i huvudsak inte utan i stället används en bevaknings- frist från det att strafföreläggandet utfärdades. Efter den tiden prövar åklagaren åtalsfrågan i stället för att vänta på svar från den misstänkte. Eftersom delgivning av ett strafföreläggande inte har pre- skriptionsavbrytande verkan bör åklagare inte meddela ett strafföre- läggande om preskriptionstiden är nära att gå till ända och det före- ligger risk för att en delgivning av stämningen inte skulle hinnas med om föreläggandet inte godkänns. Mot denna bakgrund bör det över- vägas om delgivning av ett strafföreläggande ska vara en preskrip- tionshindrande åtgärd vid sidan av häktning och delgivning av åtal. Det krävs i så fall att det införs ett krav på att alla strafförelägganden ska delges de misstänkta. Ett strafföreläggande är dock till skillnad från ett åtal frivilligt att ta ställning till på så sätt att den misstänkte kan välja om han eller hon vill godkänna föreläggandet eller inte. Det kan därför vara mindre lämpligt att förena detta förfarande med ett krav på delgivning, som får betraktas som en tvingande åtgärd. Det kan vidare befaras att det i ett inte obetydligt antal fall kommer läg- gas betydande resurser på att delge strafförelägganden som därefter inte godkänns, varvid förfarandet har dragit resurser, men inte bidra- git till någon lagföring eller fört den straffrättsliga processen framåt. Ett krav på delgivning av strafförelägganden skulle också innebära ytterligare arbetsuppgifter för i form av hant- ering av delgivningsprocessen. I betänkandet Snabbare lagföring – ett snabbförfarande i brottmål föreslår Utredningen om Snabbare lagföring, en rad åtgärder för att göra användningen av strafförelägganden effektivare. Bland annat föreslås att strafförelägganden ska kunna utfärdas som ett villkorat åtalsbeslut och att handläggningen av strafförelägganden ska göras snabbare, exempelvis genom att den tidsfrist som en miss- tänkt har att godkänna ett strafföreläggande inte får sättas längre än nödvändigt. Vidare föreslås att förbudet mot att utfärda ett straf- föreläggande om det i föreläggandet inte tas upp alla brott av den misstänkte som är kända för åklagaren, tas bort.26 Utifrån de förslag som lämnas av utredningen och med beaktande av vad detta skulle innebära arbetsmässigt för bl.a. , finner vi det inte lämpligt att föreslå ett krav på att strafförelägganden alltid ska delges. Därmed föreligger inte förutsättningar att före- skriva att delgivning av ett strafföreläggande ska ges preskriptions- hindrande verkan. Ett strafföreläggande kan enligt 59 kap. 6 § undanröjas bl.a. om godkännandet inte kan anses som en giltig vilje- förklaring. Detta är exempelvis fallet om den misstänkte skrivit sitt namn på den för godkännande avsedda platsen, men därtill fogat en förklaring som går ut på att han inte anser sig ha begått någon straff- bar handling. Ett godkännande i lagens mening kan då inte anses fö- religga. Ett strafföreläggande ska också undanröjas om det vid ären- dets behandling har förekommit sådana fel att föreläggandet bör an- ses ogiltigt. Detta kan vara fallet om förutsättningarna att meddela ett strafföreläggande enligt 48 kap. 4 och 5 §§ inte föreligger, exempelvis om målsäganden förklarat att han eller hon avser att föra talan om enskilt anspråk i anledning av brottet, som avser annat än betalningsskyldighet. I de nämnda fallen ska straf- föreläggandet i huvudsak undanröjas till följd av formella fel. En för- nyad prövning kan dock resultera i att den misstänkte ska dömas för gärningen. Om strafföreläggandet undanröjs ska dock preskrip- tionstiden alltjämt beräknas med samma utgångspunkt som . Något lagstöd för att preskriptionstiden skulle ha hindrats eller för att en ny preskriptionstid börjat löpa genom godkännandet eller un- danröjandet, finns inte. Följden av att ett strafföreläggande undan- röjs torde därför inte sällan bli att brottet inte vidare kan beivras då brottet hinner preskriberas innan åtal väcks. Detta ter sig mindre lämpligt. Det finns därför skäl att överväga en annan ordning. För att undanröja ett strafföreläggande enligt 59 kap. 6 § rätte- gångsbalken krävs att föreläggandet har godkänts. Därigenom har den misstänkte fått vetskap om att han eller hon är misstänkt för en närmare angiven brottslig gärning och har genom godkännandet även godtagit den påföljd, rättsverkan och eventuella enskilda anspråk som föreläggandet innehåller. Såväl staten som eventuella målsäganden har då anledning att utgå ifrån att den brotts- liga gärningen slutligen medför aktuell påföljd, rättsverkan eller ska- deståndsansvar för gärningspersonen. Gärningspersonen å sin sida kan med den vetskap förfarandet gett honom eller henne om statens anklagelser och eventuella civilrättsliga krav rimligen inte göra an- språk på att åtnjuta de fördelar preskription ger. Ett sådant synsätt stämmer väl överens med vad som gäller för preskriptionsavbrytande åtgärder enligt civilrätten. Ett godkännande av ett strafföreläggande skulle därför vid sidan av häktning och delgivning av åtal kunna anses som en preskriptionshindrande åtgärd. Genom en sådan ordning skulle risken minska för att preskription hindrar möjligheten att väcka åtal efter att ett strafföreläggande undanröjts. Vi finner därför skäl att föreslå att ett godkännande av ett strafföreläggande vid sidan av häktning och delgivning av åtal ska ha preskriptionsavbrytande verkan. Eftersom det i 59 kap. 6 § föreskrivs att det efter att strafföreläggandet har undanröjts inte för samma gärning får dömas till eller föreläggas svårare straff, lider heller inte enskilda någon rättsförlust med en sådan ordning. undanröjs ett mindre antal strafförelägganden. Utifrån detta kan det möjligen ifrågasättas om det förslag som lämnas är motiverat. Som framgått föreslår Utredningen om Snabbare lag- föring, flera åtgärder för att göra användning av strafförelägganden effektivare, vilket syftar till att strafförelägganden ska användas i högre utsträckning. Det kan därför förväntas att antalet strafföreläg- ganden kommer att öka och därmed även antalet undan- röjanden. Vidare framstår det befogat att möjligheten att väcka åtal i större utsträckning kvarstår när ett strafföreläggande undanröjts och inte hindras av preskription. Detta ökar troligen också incita- menten för åklagare att använda strafförelägganden i större utsträckning än att väcka åtal i de situationer där det annars hade funnit en risk för att brottet preskriberades. Vi finner därför skäl för förslaget även i denna del. 7.6Utgångspunkten för beräkning av preskriptionstiden bör ändras Tiden för åtalspreskription bestäms till olika antal år efter det straff som högst kan följa på brottet. Vid preskriptionstidens bestäm- mande ska därför inte enbart straffmaximum för det aktuella brottet beaktas utan också bestämmelser som medför att det i straffskalan stadgade maximistraffet får utökas respektive inskränkas. Detta oav- sett om det i det särskilda fallet finns anledning att vid straffmätningen överskrida eller underskrida maximum i straffskalan för brottet. Att preskriptionstiden bestäms på detta sätt gäller . I förslag till strafflag 1923 anfördes att brottens fördelning på de olika preskriptionstiderna, precis som ti- digare, borde bestämmas av straffskalans maximum. För de fall lagen på grund av särskilda personliga omständigheter hos gärningsperso- nen stadgade en särskild straffskala med högre eller lägre straffmaxi- mum än vad som i allmänhet gällde för brottet, skulle preskriptions- tiden i stället beräknas efter straffmaximum i den särskilda straffska- lan. En särskild regel om detta föreslogs införas. De bestämmelser som åsyftades i denna del var dels en straffsänkande regel för det fall gärningspersonen var 18 men inte vid brottet, dels en straff- skärpande regel för de fall gärningspersonen återfallit i brott.27 förslag, som bygger på förslag och som blev den reglering som i huvudsak fortfarande gäller, ansågs det dock inte finnas behov av en särskild regel av denna typ. Att pre- skriptionstiden ändå skulle bestämmas efter det ändrade straffmaxi- mumet som följde av bestämmelserna om personliga omständigheter hos gärningspersonen, ifrågasattes dock inte.28 Vid in- förande anfördes i denna fråga endast att preskriptionstidens längd, precis som tidigare, borde vara beroende av svårheten av det straff som kan följa på brottet.29 27SOU 1923:9 s. 435 f. 28SOU 1925:28 s. 42. 7.6.2Bestämmelser att ta hänsyn till vid bestämmande av preskriptionstiden Vilka bestämmelser kan då påverka straffmaximumet för ett brott och följaktligen bli aktuella att beakta vid bestämmandet av pre- skriptionstiden för ett brott? Nedan redogörs för några av dessa be- stämmelser. När det gäller straffskärpande bestämmelser bör regeln om åter- fall i 26 kap. 3 § inledningsvis nämnas. Enligt denna får bl.a. den som dömts till fängelse i lägst och som, sedan domen har vunnit laga kraft, begår brott som är belagt med fängelse , för återfallet dömas till fängelse som med överstiger det högsta straff som kan följa på brottet. Straffet får dock inte överstiga . Om bestämmelsen är tillämplig avgörs så- ledes preskriptionstiden utifrån det straffmaximum som är stadgat för återfallet. I praktiken torde denna bestämmelse inte tillämpas så ofta. Straffskärpning för återfall sker främst inom den befintliga straffskalan för brottet och genom förverkande av villkorligt medgi- ven frihet. Vid återfall i exempelvis narkotikabrott kan dock bestäm- melsen komma att tillämpas. Bestämmelsen är således endast undan- tagsvis av betydelse vid preskriptionstidens beräkning för ett brott. Även i 18 kap. 2 § finns en bestämmelse som kan höja straffmaximum för ett brott. Enligt regeln kan vissa av högmålsbrot- ten föranleda en straffskärpning om de innebär en förgripelse mot Konungen eller annan medlem av konungahuset eller mot den som i egenskap av riksföreståndare fullgör statschefens uppgifter. I prak- tiken torde den aktuella bestämmelsen inte vara av betydelse för pre- skriptionstidens beräkning, då denna typ av brott är ytterst ovanliga. I 19 kap. 11 § finns en motsvarande bestämmelse för vissa gärningar enligt 3 och 4 kapitlen som riktar sig mot en främmande makts statsöverhuvud eller representant i . Preskriptionstiden för ett brott kan också påverkas av bestäm- melser som ger en möjlighet att nedsätta maximistraffet. En sådan bestämmelse finns 29 kap. 7 § andra stycket . Enligt denna får för brott som någon har begått innan han eller hon fyllt inte dömas till svårare straff än fängelse . Om fängelse och på livstid är föreskrivet för brottet eller om det föl- jer av 26 kap. 2 §, får dock dömas till fängelse i högst . För unga lagöverträdare innebär detta att preskriptionstiden med dagens bestämmelser blir som längst för brott som någon har begått innan han eller hon fyllt . I propositionen Slopad straffrabatt för unga myndiga vid allvarlig brottslighet (prop. 2021/22:17) föreslås be- stämmelsen i 29 kap. 7 § andra stycket om svåraste straff endast ska gälla för brott som någon har begått innan han eller hon fyllt , i stället för som . Förslaget behandlas av . Enligt vissa bestämmelser i finns det möjlighet att döma gärningspersonen till ”lindrigare straff än vad som är föreskri- vet för gärningen/brottet”, exempelvis enligt regeln i 13 kap. 11 § om tillbakaträdande från vissa allmänfarliga brott och enligt regeln om förmildrande omständigheter enligt 29 kap. 3 § brotts- balken. Detta är liktydigt med att straffet kan nedsättas under straffska- lans minimum och torde därför inte påverka preskriptionstidens beräk- ning då denna utgår från straffmaximum för det aktuella brottet.