sou · H9B361 · 2021-06-30 00:00:00 — Statens åt- gärder ska syfta till att uppnå en optimal utveckling för barnet och denna rätt ska staten uppfylla till det yttersta av sin förmåga (se allmänna kommentar nr 5 (2003), CRC/GC/ 2003/5, p. Artikel 12 säkerställer barnets rätt att komma till tals. Arti- kel 12.1 ger barnet rätt att uttrycka sina åsikter i alla frågor som rör barnet. Denna rättighet är absolut och gäller alla barn utan åtskillnad, ienlighet med icke-diskrimineringsprincipen. Staten är därmed skyl- dig att säkerställa att barnet kan utöva denna rättighet. Bestäm- melsen kräver inte enbart att barnet ska få uttrycka sina åsikter, utan åsikterna ska dessutom tillmätas betydelse i förhållande till barnets ålder och mognad. När barnet är i stånd att bilda sig en egen upp- fattning måste hans eller hennes åsikter noga beaktas. Barnrättskom- mittén avråder stater från att sätta åldersgränser som kan begränsa den rätt barn har att uttrycka sina åsikter. Artikel 12.2 anger att barnet har rätt att höras i alla domstolsförfaranden och administra- tiva förfaranden som rör barnet, utan begräsningar. Liksom rätten att uttrycka sina åsikter är barnets rätt att bli hörd en absolut rättig- het och gäller barn som är i stånd att bilda egna åsikter. Sättet på vilket barnet ska höras är dock inte bestämt i konventionen, utan barnet kan höras direkt eller genom en företrädare. (Se SOU2016:19 s. 108 ff. och CRC/C/GC/12, p. 19, 21 och 32.) Vid sidan av de fyra grundprinciperna löper föräldrarnas och familjens centrala roll i barnets liv och utveckling som en röd tråd genom . I konventionens inledning slås fast att familjen är den grundläggande enheten i samhället och den naturliga Förutsättningarna för utvisning på grund av brott miljön för barnets utveckling och välfärd. Konventionen betonar också att det är föräldrarna som har ansvar för att barnets behov, intressen och rättigheter tas till vara med utgångspunkt i barnets bästa (se särskilt artiklarna 5 och 18). erkänner konventio- nen barnets rätt till skydd och omvårdnad i de fall då föräldrarna inte kan fullgöra sitt ansvar. Utgångspunkten i konventionen är det en- skilda barnets behov och intressen, inte föräldrarnas. Barnets rätt till sina föräldrar uttrycks bland annat i artikel 7 om barnets rätt att, så långt det är möjligt, omvårdas av sina föräldrar, artikel 9 om statens skyldighet att säkerställa att barn inte skiljs från sina föräldrar, artikel 10 om familjeåterförening och barnets rätt att ha direkt kontakt med båda föräldrarna även om de är bosatta i olika stater samt artikel 11 om statens skyldighet att bekämpa olovligt bortförande av barn. Även artikel 16 om rätten till respekt för privat- och familjelivet kan nämnas i detta sammanhang. Bland de angivna bestämmelserna bör artikel 9 beröras något närmare. Enligt artikelns första punkt ska konventionsstaterna säkerställa att barn inte skiljs från sina föräldrar mot deras vilja utom i de fall då behöriga myndigheter bedömer att ett sådant åtskiljande är nödvändigt för barnets bästa. Ytterligare förutsättningar är att de aktuella myndigheterna är underställda rättslig prövning och att be- slutet fattas i enlighet med gällande lag och tillämpliga förfaranden. Bestämmelsen ska inte läsas som att det föreligger ett förbud mot att splittra barn och föräldrar i andra fall än när ett åtskiljande är till barnets bästa. Att förbudet inte är kategoriskt framgår inte minst av artikel 9.4, som anger vilka skyldigheter staten har när åtskiljandet är en följd av åtgärder som en konventionsstat tagit initiativet till, till exempel frihetsberövande, fängslande, förvisning, utvisning eller dödsfall som rör den ena av eller båda föräldrarna eller barnet. Det är emellertid en vägledande princip att åtgärder som leder till att barn skiljs från sina föräldrar ska undvikas. (Se bet. 1989/90:SoU28 s. 20, SOU 1996:155 s. 92 och prop. 1996/97:25 s. Den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (Europa-konven- tionen) ratificerades av 1951 och gäller som lag Förutsättningarna för utvisning på grund av brott här i landet. Enligt 2 kap. 19 § regeringsformen får lag eller annan föreskrift inte meddelas i strid med åtaganden på grund av konventionen. ger ett grundläggande skydd för rätten till liv, frihet och personlig säkerhet (artiklarna 2 och 5). Vidare inne- håller den förbud mot tortyr och annan omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning och mot slaveri och tvångsarbete (artiklarna 3 och 4). Därutöver skyddas tankefrihet, samvetsfrihet, religionsfrihet, yttrandefrihet och mötes- och föreningsfrihet (artik- larna 9–11). Det finns också bestämmelser till skydd för privat- och familjelivet och rätten att ingå äktenskap (artiklarna 8 och 12). Vidare finns bestämmelser som fastslår rätten till en rättvis rätte- gång, att ingen får straffas utan stöd i lag och rätten till effektiva rättsmedel för den som har fått sina fri- och rättigheter enligt kon- ventionen kränkta (artiklarna 6, 7 och 13). Slutligen ska det enligt artikel 14 säkerställas att fri- och rättigheterna kan åtnjutas utan diskriminering på någon grund såsom kön, ras, hudfärg, språk, reli- gion, politisk eller annan åsikt, nationellt eller socialt ursprung, till- hörighet till nationell minoritet, förmögenhet, börd eller ställning i övrigt. Varje konventionsstat har åtagit sig att garantera var och en som befinner sig under statens jurisdiktion de rättigheter och friheter som anges i konventionen. En konventionsstats åtagande är alltså inte begränsat till statens egna medborgare eller till någon annan särskild personkategori, utan gäller i princip alla som vistas på statens territorium. Detta innebär inte att hindrar en konventionsstat från att fritt reglera sin utlänningslag- stiftning; konventionen innehåller ingen bestämmelse som för- pliktar en konventionsstat att medge utlänningar inresa eller vistelse på dess territorium eller något förbud mot utvisning av utlänningar som uppehåller sig där. I vissa fall begränsar den dock staternas förutsättningar att utvisa utlänningar, framför allt genom förbudet i artikel 3 mot tortyr och omänsklig eller förnedrande behandling och rätten i artikel 8 till respekt för privat- och familjelivet. Artikel 3 i medför att en person inte får utvisas eller utlämnas till ett annat land om det visas att det finns starka skäl att tro att denne där löper en reell risk att utsättas för tortyr eller omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraff- ning. Artikel 3 kan vara tillämplig också i fall då riskerna härrör från Förutsättningarna för utvisning på grund av brott personer eller grupper av personer som inte är offentliga befatt- ningshavare, om myndigheterna i det mottagande landet inte kan undanröja risken genom att anordna erforderligt skydd (se Europa- domstolens dom i målet H.L.R. mot samt NJA 2007 s. 574). Även fall av utvisning eller utlämning av en person till ett land där denne riskerar att dömas till döden eller att avrättas på grund av en tidigare meddelad dödsdom kan innefatta en kränkning av artikel 3. En sådan utvisning eller utlämning kan också stå i strid med artikel 2. (Se bl.a. mot , dom , och mot , dom samt Al-Saadoon och Mufdhi mot , dom . Se även nedan angående sjätte och trettonde tilläggsprotokollet). Bedömningen av om en utvisning skulle strida mot artikel 3 ska göras med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet. Att en stat har ett totalitärt system och ofta kränker mänskliga rättigheter är inte tillräcklig grund för att anse en utvisning eller en utlämning till landet stå i strid med artikel 3. Den allmänna situationen i landet är emellertid ett element i bedömningen. Om politiska motståndare eller misstänkta terrorister regelmässigt behandlas på ett brutalt sätt är detta relevant för riskbedömningen när det gäller en person som tillhör någon av dessa kategorier, men den slutliga bedömningen måste ändå göras på individuell grund. Skyddet enligt artikel 3 är generellt och undantagslöst. Det gäller för alla och är alltså inte bero- ende av vilken verksamhet vederbörande person bedrivit eller vilka brott han eller hon begått. (Se bl.a. Saadi mot , dom och () mot Förenade Kunga- riket, dom samt , Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, [version 5, 2015], s. 92 ff.). Ett beslut om utvisning på grund av brott utgör, om utlänningen har familj i det land varifrån denne utvisats, ett ingrepp i utlänning- ens och övriga familjemedlemmars familjeliv. Ett sådant beslut kan därför ibland stå i strid med artikel 8 i . Även i fall när den som utvisats inte har familj i landet, men väl har etablerat sig där, kan utvisningen innefatta en kränkning av artikel 8, eftersom det skydd för privatlivet som artikel n ger också omfattar den anknytning i övrigt som en migrant får till det samhälle där denne har bosatt sig (se Üner mot , dom ). Förutsättningarna för utvisning på grund av brott Konventionsstaterna har emellertid enligt artikel 8.2 möjlighet att under vissa förutsättningar göra ingrepp i den enskildes privat- och familjeliv. För det första krävs att ingreppet har stöd i lag. För det andra ska ingreppet vara ägnat att tillgodose något av de allmänna eller enskilda intressen som räknas upp i artikeln, närmare bestämt den allmänna säkerheten, landets ekonomiska välstånd, förebygg- andet av oordning eller brott, skyddandet av hälsa och moral eller av andra personers fri- och rättigheter. För det tredje ska ingreppet vara nödvändigt i ett demokratiskt samhälle för att tillgodose detta intresse. Det sistnämnda kravet ska inte förstås så att ingreppet måste vara oundgängligt, men det ska svara mot ett angeläget sam- hälleligt behov och – framför allt – vara proportionerligt i förhåll- ande till det legitima ändamål som eftersträvas. Vid utvisning på grund av brott är det framför allt statens intresse av att förebygga oordning eller brott som ska vägas mot den enskildes intresse av familje- eller privatliv. Varje konventionsstat har ett visst utrymme för skönsmässig bedömning (”of appreciation”) av om en inskränkning är nödvändig för att tillgodose det eftersträvade ända- målet. (Se bl.a. mot , dom , p. 52 och Boultif mot , dom , p. 46 samt , s. 369 f.) har i ett stort antal mål tagit ställning till frågan om utvisning på grund av brott kan innefatta en kränkning av rätten till respekt för privat- och familjelivet. För att avgöra om utvisningen kan anses nödvändig i dessa fall, väger framför allt brottets art och svårighetsgrad mot utlänningens vistelsetid i det land varifrån utvisning skett, dennes familjerelationer där och familj- ens möjligheter att leva tillsammans i ett annat land. Andra omstän- digheter som särskilt lyft fram som relevanta vid proportionalitetsbedömningen är bland annat den tid som förflutit sedan brottet begicks och utlänningens uppförande under den perio- den, berörda personers medborgarskap, eventuella barns intressen och välfärd samt hur fasta de sociala och kulturella banden och familjebanden är med vistelselandet och destinationslandet (se Boultif mot , p. 48, Üner mot , p. 57 och 58 samt A.Amot , dom , p. När det har varit fråga om ett grovt brott eller upprepad brotts- lighet av relativt allvarligt slag har domstolen funnit att utvisningen varit proportionerlig och därmed försvarlig enligt Förutsättningarna för utvisning på grund av brott artikel 8, även om det funnits barn med i bilden och vistelsetiden varit lång. Exempel på detta finns i mål som rört dråp och grov miss- handel, väpnat rån, grova narkotikabrott, grov kvinnofridskränkning och våldtäkt, upprepad brottslighet, bland annat i form av bedräge- rier samt upprepad brottslighet, varav ett allvarligt fall av våld i nära relation. (Se Üner mot , mot Förenade kunga- riket, dom , M.E. mot , dom , mot , dom , Sarközi och Mahran mot , dom samt Palanci mot , dom .) I merparten av dessa fall har dom- stolen fäst avseende vid att utvisningen varit tidsbegränsad. I andra fall har en avvägning med ledning av proportionalitets- principen ibland utfallit till den enskildes förmån. Ett exempel på det sistnämnda är målet Amrollahi mot , (dom ) som gällde en iranier som varit bosatt i . Mannen saknade i princip kvarvarande band till . Han var gift med en dansk kvinna med vilken han hade två små barn. Hustrun hade också ett barn . Han dömdes i för narkotikabrott till fängelse och livslång utvisning. Europa- domstolen uttalade förståelse för att de danska myndigheterna ville visa fasthet mot dem som handlat med narkotika men framhöll att familjen inte skulle kunna leva tillsammans i något annat land än . Domstolen fäste också avseende vid att utvisningen från var permanent. Av de nu angivna skälen fann Europadom- stolen att utvisningen skulle stå i strid med artikel 8. Samma utgång blev det i målet mot (dom ) som rörde en turkisk man som kommit till . Han var gift med en turkisk kvinna, som bott i i hela sitt liv, och med henne hade han en dotter. Med anledning av brott som han begått förbjöds han att vistas i . De brott det var fråga om var emellertid inte speciellt allvarliga (butiks- snatteri, stöld, trafikbrott), och med hänsyn härtill och till familjens starka anknytning till fann att den femåriga utvisningen var oproportionerlig och stred mot artikel 8.1 I flera av de mål där prövat om en utvisning på grund av brott varit förenlig med artikel 8 har utlänningen lagligen 1Ytterligare exempel på när utvisningen ansetts utgöra en kränkning av artikel 8 ger avgör- andena Boultif mot , Jakupovic mot , dom , Omojudi mot , dom , m.fl. mot , dom och Udeh mot , dom . Förutsättningarna för utvisning på grund av brott vistats i uppehållslandet sedan tidig barndom eller rentav fötts där. Domstolen har beträffande dessa fall uttalat att artikel 8 inte inne- fattar något absolut skydd mot utvisning för någon kategori av utlänningar, men att det under sådana omständigheter krävs mycket starka skäl för att rättfärdiga en utvisning. Detta gäller, enligt dom- stolen, särskilt när personen i fråga begick brottet när denne var underårig (se bl.a. Maslov mot , dom , p. Vid en vägning av olika faktorer har i varje enskilt mål nått en slutsats om huruvida utvisningen utgjort ett proportionerligt ingrepp i rätten till respekt för privat- och familjeliv eller inte. I vissa av dessa fall har funnit att utvis- ningen innefattat ett brott mot artikel 82, medan motsatt slutsats nåtts i andra fall.3 Ett exempel på det sistnämnda ger Levakovic mot (dom ), som gällde utvisningen av en kroatisk medborgare som bland annat gjort sig skyldig till upprepade rånbrott. godtog i det målet den danska dom- stolens utvisningsbeslut, trots att klaganden hade bott i sedan han var och inte hade andra band till än sitt medborgarskap där. har alltmer kommit att betona de nationella domstolarnas utrymme för att skönsmässigt bedöma om en utvisning utgör en proportionerlig inskränkning av privat- och familjelivet när en bosatt migrant har gjort sig skyldig till brott. Domstolen har därvid framhållit att i de fall den nationella dom- stolen har gjort en noggrann avvägning mellan berörda intressen med tillämpning av de bedömningskriterier som följer av Europa- domstolens praxis, måste det krävas starka skäl för att Europa- domstolen ska ersätta den nationella domstolens bedömning med sin egen. Sådana skäl bör enligt inte anses före- ligga när den nationella domstolens slutsatser grundar sig på en bedömning av det slag som beskrivits ovan och dessa varken framstår som godtyckliga eller uppenbart orimliga. (Se Ndidi mot Förenade 2Moustaquim mot , dom , Beldjoudi mot , dom den 26mars 1992, Nasri mot , dom , Radovanovic mot , dom , Keles mot , dom , Maslov mot samt A.W. mot , dom . 3Boughanemi mot , dom , Balogun mot , dom , Samsonnikov mot , dom , El Boujaïdi mot , dom , Boujlifa mot , dom , Baghli mot , dom , Ndidi mot , dom den 14 septem- ber 2017 och mot , dom . Förutsättningarna för utvisning på grund av brott Kungariket, p. 76, Levakovic mot , p. 45, och mot , p. 81 samt jfr Hamesevic mot , beslut , p. 43 och mot , beslut , p. Ytterligare bestämmelser som har eller kan ha betydelse i frågor som rör utvisning finns även i några av tilläggsprotokoll. Det fjärde tilläggsprotokollet innehåller i artikel 2 bestämmelser om rätt att röra sig fritt. Inskränkningar i rörelsefri- heten måste vara föreskrivna i lag och de måste vara nödvändiga i ett demokratiskt samhälle av hänsyn till statens säkerhet eller den allmänna säkerheten, för att upprätthålla den allmänna ordningen eller förhindra brott eller för att skydda hälsa eller moral eller annans fri- och rättigheter. Artikel 3 i det nämnda protokollet stadgar att ingen får utvisas från den stat som han är medborgare i, vare sig genom individuella eller genom kollektiva åtgärder, samt att ingen får förvägras rätten att resa in i den stat som han är medborgare i. I artikel 4 i samma protokoll finns ett förbud mot kollektiv utvis- ning av utlänningar. Det sjätte tilläggsprotokollet förbjuder dödsstraff för gärningar som har begåtts i fredstid och det trettonde tilläggsprotokollet innehåller ett totalt förbud mot användning av dödsstraff. Dessa förbud torde även innebära ett förbud mot utvisning eller avvisning av en person till ett land där det finns grundad anledning att anta att personen i fråga riskerar dödsstraff (se mot , dom ). Enligt artikel 1 i det sjunde tilläggsprotokollet får en utlänning som är lagligen bosatt på en konventionsstats område inte utvisas utan ett i laga ordning fattat beslut. Utlänningen ska tillåtas att (a)framlägga skäl som talar mot utvisningen, (b) få sin sak omprö- vad och (c) för dessa ändamål företrädas genom ombud inför myndigheten i fråga. Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (rättighetsstadgan) utgör en del av EU:s primärrätt och innehåller en omfattande katalog över unionsmedborgarnas grundläggande fri- och rättigheter. Bestämmelserna i stadgan riktar sig till unionens institutioner, organ och byråer och till medlemsstaterna när de Förutsättningarna för utvisning på grund av brott tillämpar unionsrätten (artikel 51.1). Rättighetsstadgans innebörd fastställs i sista hand av , dit de nationella dom- stolarna kan vända sig och begära förhandsavgörande i pågående mål om stadgans tolkning. Flertalet av de rättigheter som återfinns i stadgan har sin mot- svarighet i . I den mån så är fallet ska de ges samma innebörd och räckvidd som i konventionen. Rättighetsstad- gan får dock tillförsäkra en högre skyddsnivå än Europakonven- tionen (artikel 53.2). Vissa av rättigheterna i stadgan är absoluta, men de flesta får begränsas vid en avvägning mot andra samhälls- intressen eller andra rättigheter. Sådana begränsningar får dock endast göras om de är föreskrivna i lag och med beaktande av pro- portionalitetsprincipen (artikel 52.1). Artikel 4 i rättighetsstadgan innehåller ett absolut förbud mot tortyr och omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning som har sin grund i artikel 3 i . Artikel 4 i stad- gan kompletteras i artikel 19.2 med ett uttryckligt förbud mot att avlägsna, utvisa eller utlämna någon till en stat där han eller hon löper en allvarlig risk att utsättas för dödsstraff, tortyr eller andra former av omänsklig eller förnedrande bestraffning eller behandling. Gen- om denna bestämmelse har rättspraxis i frågor om utvisningars förenlighet med artikel 3 i in- förlivats i stadgan (se Förklaringar avseende stadgan om de grund- läggande rättigheterna [2007/C 303/02]). I artikel 19.1 i rättighets- stadgan förbjuds dessutom kollektiva utvisningar på motsvarande sätt som i artikel 4 i det fjärde tilläggsprotokollet till Europakonven- tionen. Artikel 7 i rättighetsstadgan säkerställer skyddet för privat- och familjelivet. Bestämmelsen kan, inom unionsrättens område, aktua- liseras bland annat i ärenden om utvisning på grund av brott. De rättigheter som garanteras i artikel 7 motsvarar dem i artikel 8 i och ska därmed ges samma innebörd och räckvidd. Härav följer att de lagliga begränsningarna av rättigheterna i artikel 7 i stadgan är desamma som de begränsningar som godtas i artikel 8 i . Artikel 7 ska läsas mot bakgrund av skyldigheten att beakta barnets bästa i enlighet med artikel 24.2 Den senare bestämmelsen har sin förebild i artikel 3 i barn- konventionen. (Se Förklaringar avseende stadgan om de grundlägg- ande rättigheterna (2007/C 303/02) och domar i de Förutsättningarna för utvisning på grund av brott förenade målen Orfanopoulos och Oliveri, C-482/01 och C-493/01, ECLI:EU:C:2004:262, p. 97–99 samt i målen Kommissionen mot , C-441/02, ECLI:EU:C:2006:253, p. 107–109 och , C-165/14, ECLI:EU:C:2016:675, p. Utöver de rättigheter som har sin motsvarighet i Europakonven- tionen omfattar rättighetsstadgan ytterligare ett stort antal rättig- heter. Här kan särskilt nämnas de som hänger samman med den fria rörligheten inom EU (artiklarna 15 och 45). De praktiskt sett viktig- aste reglerna beträffande rätten till fri rörlighet finns dock inom sekundärrätten, framför allt i rörlighetsdirektivet. Rätten till fri rörlighet är en av de grundläggande principerna inom EU och följer redan av primärrätten och unionsmedborgarskapet (se bl.a. artiklarna 20 och 21 i Fördraget om den Europeiska unionens funktionssätt och de ovan nämnda artiklarna i rättighetsstadgan). I och rådets direktiv /38/EG om unions- medborgares och deras familjemedlemmars rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier (rörlighets- direktivet) har dock reglerna rörande rätten för unionsmedborgare att resa in, vistas och stanna kvar i en annan medlemsstat samlats och preciserats samt tidigare rättspraxis på området kodifierats. Direk- tivet, som ersatte nio tidigare direktiv, antogs 2004 och genomfördes i svensk rätt 2006. I artikel 3.1 anges vilka personer som omfattas av rörlighetsdirek- tivets tillämpningsområde. Direktivet ska enligt denna artikel tilläm- pas på alla unionsmedborgare som reser till eller uppehåller sig i en annan medlemsstat än den de själva är medborgare i. Direktivet omfattar enligt samma artikel också de familjemedlemmar som följer med eller ansluter sig till unionsmedborgaren (se vidare av- snitt 3.4.9). Genom att rörlighetsdirektivet har införlivats med EES- avtalet, tillämpas direktivets bestämmelser dessutom på EES-med- borgare och deras familjemedlemmar. Rörlighetsdirektivets bestämmelser bygger på principen att unionsmedborgarna ska kunna röra sig fritt mellan medlemsstaterna på ungefär samma sätt som när medlemsstaternas medborgare för- flyttar sig och byter bostad eller arbetsplats i de egna länderna. Förutsättningarna för utvisning på grund av brott mest centrala bestämmelserna i frågor som rör utvisning återfinns i artikel 27, som anger vissa allmänna principer beträffande begräns- ningar av den fria rörligheten, och artikel 28, som specifikt behandlar skyddet mot utvisning. Dessa bestämmelser ska läsas tillsammans med artikel 33.1, som anger att en medlemsstat får besluta om utvis- ning som sanktion eller som särskild rättsverkan till ett frihetsberöv- ande endast om, såvitt här är av intresse, kraven i artiklarna 27 och 28 är uppfyllda. Av artikel 27.1 framgår att begränsningar av den fria rörligheten får ske av hänsyn till allmän ordning, säkerhet eller hälsa. Sådana hänsyn får dock inte åberopas för att tjäna ekonomiska syften. I artikel 27.2 anges att åtgärder som vidtas av hänsyn till allmän ord- ning eller säkerhet ska stämma överens med proportionalitets- principen och uteslutande vara grundade på medborgarens person- liga beteende. straffdomar får inte i sig utgöra skäl för sådana åtgärder. Vidare måste medborgarens personliga beteende ut- göra ett verkligt, faktiskt och tillräckligt allvarligt hot mot ett grund- läggande samhällsintresse. Motiveringar som inte beaktar omstän- digheterna i det enskilda fallet eller som tar allmänpreventiva hänsyn ska inte accepteras.