sou · H9B361 · 2021-06-30 00:00:00 — Om uppehållstillståndet har beviljats efter ansökan av socialnämnden får tillståndet inte återkallas innan socialnämnden fått tillfälle att yttra sig. Paragrafen behandlar återkallelse av uppehållstillstånd för medverkan i brottsutredning och betänketid. Övervägandena finns i avsnitt 9.6. Ändringarna i paragrafen är en följd av att socialnämnden ges be- hörighet att ansöka om betänketid enligt 15 kap. 15 § andra stycket i de fall det finns anledning att anta att den berörda personen är ett offer för människohandel eller människoexploatering. Enligt andra stycket får, liksom tidigare, uppehållstillståndet inte återkallas innan förundersökningsledaren fått tillfälle att yttra sig i de fall det aktuella tillståndet har beviljats på förundersökningsleda- rens ansökan. Av tredje stycket, som är nytt, framgår att motsvarande gäller socialnämnden, i de fall det är nämnden som ansökt om det tillstånd som återkallelseärendet avser. Avvisning och utvisning av hänsyn till allmän ordning eller säkerhet En EES-medborgare eller en familjemedlem till en EES-medborgare får avvisas i anslutning till inresan eller efter inresan av hänsyn till allmän ordning eller säkerhet. En EES-medborgare eller en familjemedlem till en EES-medborgare som inte avvisas i anslutning till inresan eller efter inresan enligt första stycket får därefter utvisas av hänsyn till allmän ordning eller säkerhet. Paragrafen behandlar avvisning och utvisning av EES-medborgare och deras familjemedlemmar av hänsyn till allmän ordning eller säkerhet. Paragrafen bygger på artikel 27.1 i rörlighetsdirektivet. Övervägandena finns i avsnitt 5.6.3. Av första stycket framgår att en EES-medborgare eller familje- medlem till en EES-medborgare i vissa fall får avvisas av hänsyn till allmän ordning eller säkerhet. Enligt den gällande lydelsen får avvisning ske av hänsyn till allmän ordning och säkerhet. Ändringen görs för att uppnå bättre överensstämmelse med ordalydelsen i artikel 27 i rörlighetsdirektivet, där det talas om allmän ordning eller säkerhet. Eftersom bestämmelsen tillämpas i enlighet med nämnda artikel, är ändringen inte avsedd att få någon praktisk betydelse. Andra stycket, som gäller utvisning, ändras på motsvarande sätt. En EES-medborgare eller en familjemedlem till en EES-medborgare som har permanent uppehållsrätt får avvisas eller utvisas enligt 11 § endast om det är särskilt påkallat av hänsyn till allmän ordning eller säkerhet. En EES-medborgare som är barn får avvisas eller utvisas enligt 11 § endast om beslutet är oundgängligen nödvändigt av hänsyn till allmän säkerhet. En EES-medborgare som har vistats i under de tio närmast föregående åren får utvisas enligt 11 § endast om beslutet är oundgängligen nödvändigt av hänsyn till allmän säkerhet. Paragrafen innehåller särskilda bestämmelser för avlägsnande av vissa EES-medborgare och familjemedlemmar till EES-medborgare. Paragrafen bygger på artikel 28.2 och 28.3 i rörlighetsdirektivet. Övervägandena finns i avsnitt 5.6.3. Första stycket anger förutsättningarna för att avlägsna en EES- medborgare eller en familjemedlem till en EES-medborgare som har permanent uppehållsrätt. Av bestämmelsen framgår att en sådan person får avvisas eller utvisas endast om det är särskilt påkallat av hänsyn till allmän ordning eller säkerhet. Bestämmelsen var tidigare utformad med utgångspunkt i det krav på synnerliga skäl som gällt vid utvisning på grund av brott av en utlänning som varit bosatt i (nuvarande 8 a kap. 5 § första stycket). Förevarande bestämmelse ändras till följd av att det sistnämnda kravet nu tas bort. Som förut ska bestämmelsen tillämpas i enlighet med artikel 28.2 i rörlighetsdirektivet. Utvisning på grund av brott Ett nytt 8 a kap. införs som ersätter det tidigare 8 a kap. Det nya kapitlet är inte, såsom det tidigare, uppdelat utifrån en åtskillnad mellan förutsättningarna för utvisning av utlänningar som omfattas av och utlänningar som inte gör det. I det nya kapit- lets inledande paragrafer anges i stället de allmänna förutsättningar som är tillämpliga i varje fall då en fråga om utvisning på grund av brott aktualiseras. Därefter anges i särskilda paragrafer förutsätt- ningarna för att utvisa utlänningar som tillhör vissa personkate- gorier, däribland EES-medborgare och deras familjemedlemmar. Om en utlänning tillhör fler än en kategori tillämpas reglerna paral- lellt. Sist i kapitlet finns övriga bestämmelser. Allmänna förutsättningar för utvisning En utlänning får utvisas ur om han eller hon döms för brott till en strängare påföljd än böter, eller om en domstol undanröjer en villkorlig dom eller skyddstillsyn som utlänningen har dömts till och dömer till en annan påföljd, och 1.gärningen är av sådant slag och övriga omständigheter är sådana att det kan antas att han eller hon kommer att göra sig skyldig till fortsatt brottslighet här i landet, eller 2.brottet har ett straffvärde som uppgår till fängelse eller annars är av sådan karaktär att utlänningen inte bör få stanna kvar. I 4–7 §§ finns särskilda bestämmelser om utvisning av vissa person- kategorier. Paragrafen innehåller de grundläggande förutsättningarna för utvis- ning på grund av brott. Den är inte inskränkt till någon viss grupp av utlänningar, utan är tillämplig i varje fall när en domstol överväger att utvisa en utlänning på grund av brott. Paragrafen motsvarar delvis gällande 8 a kap. 1 § utlänningslagen. Övervägandena finns i avsnitt 5.3. Enligt första stycket får en utlänning utvisas om han eller hon döms för brott till en strängare påföljd än böter. Utvisning kan också, liksom , ske om en domstol undanröjer en villkorlig dom eller skyddstillsyn som utlänningen har dömts till och dömer till en annan påföljd. Utöver att en strängare påföljd än böter döms ut krävs att ytterligare en av två förutsättningar är uppfyllda. Antingen ska gär- ningen vara av sådant slag och övriga omständigheter vara sådana att det kan antas att utlänningen kommer att göra sig skyldig till fortsatt brottslighet här i landet (första punkten), eller så ska brottet ha ett straffvärde som uppgår till fängelse eller annars vara av sådan karaktär att utlänningen inte bör få stanna kvar (andra punkten). Kriteriet i första punkten avser det fallet att det finns risk för åter- fall i brott. Bestämmelsen motsvarar gällande 8 a kap. 1 § andra stycket 1. När någon risk för fortsatt brottslighet inte kan konstateras ställs, liksom , högre krav på brottets allvar för att utvisning ska få ske. Detta framgår av andra punkten, som delvis motsvarar gällande 8 kap. 1 § andra stycket 2. Vid tillämpningen av den sist- nämnda bestämmelsen har ansetts gälla att brottet bör ha ett straff- värde som uppgår till fängelse för att utvisning ska få ske (se prop. 1993/94:159 s. 33 och NJA 2001 s. 464). Genom lag- ändringen sänks gränsen, så att utvisning kan komma i fråga redan vid straffvärden på sex månaders fängelse. Den nya straffvärdegrän- sen tar, liksom den tidigare, sikte på straffvärdet för ett brott, inte det samlade straffvärdet för flera brott. Vidare avser den resultatet av den bedömning som domstolen ska göra av själva gärningen enligt 29 kap. 1–3 §§ . Det är alltså inte det reducerade straff- värde som domstolen kan komma fram till efter beaktande av den tilltalades ungdom eller de s.k. billighetsskälen i 29 kap. 5 § brotts- balken – det som ibland kallas för straffmätningsvärde – som ska läggas till grund för bedömningen av om utvisning kan komma i fråga. Slutligen är det är just straffvärdet, inte det utdömda straffet som ska ligga till grund för prövningen. Förutsatt att straffvärdet uppgår till fängelse , är utvisning alltså möjligt även när en icke frihetsberövande påföljd döms ut. Av första punkten framgår också att brottets karaktär i vissa fall kan ge skäl för utvisning även om straffvärdet är lägre än sex måna- ders fängelse. Brottet kan ofta anses vara av sådan karaktär när det har inneburit ett angrepp mot någons liv, hälsa, frihet eller frid eller när det annars utgjort en påtaglig integritetskränkning. Detta gäller i synnerhet om angreppet varit oprovocerat, utövats i en nära rela- tion eller riktat sig mot någon som befinner sig i en skyddslös ställ- ning, såsom en äldre person eller ett barn. Detsamma gäller om ett motiv för brottet varit att bevara eller återupprätta en persons eller familjs, släkts eller annan liknande grupps heder. Vidare kan det finnas skäl att överväga utvisning vid straffvärden som är lägre än när ett motiv för brottet varit att kränka någon på grund av hans eller hennes ras, hudfärg, nationellt eller etniskt ursprung, tros- bekännelse, sexuell läggning eller annan liknande omständighet. Även brott som har riktat sig mot rättsordningen eller ett annat sär- skilt skyddsvärt samhällsintresse, såsom mened, övergrepp i rättssak och sabotage mot blåljusverksamhet, bör i många fall anses vara av sådan karaktär att straffvärdegränsen kan underskridas. Den nu gjorda uppräkningen av vilka omständigheter som kan beaktas är inte avsedd att vara uttömmande. Ytterst blir det alltid fråga om en bedömning i det enskilda fallet av om brottet varit av sådan karaktär att det i sig bör kunna läggas till grund för ett beslut om utvisning. Vid bedömningen av om brottets karaktär är sådant att det bör vara utvisningsgrundande oberoende av återfallsrisk har även brot- tets straffvärde betydelse. Om straffvärdet för det aktuella brottet ligger i den nedre delen av straffskalan kan det som regel knappast anses vara av sådan karaktär att det i sig motiverar utvisning. Om straffvärdet å andra sidan ligger nära , och brottet varit av sådant slag eller innefattat sådana moment som beskrivits ovan, bör utvisning normalt sett kunna komma i fråga. Andra stycket upplyser om att det finns särskilda bestämmelser i 4–7 §§ om utvisning av vissa personkategorier. När en domstol överväger om en utlänning bör utvisas enligt 1 §, ska den ta hänsyn till utlänningens anknytning till . Domstolen ska särskilt beakta 1.i vilken utsträckning utlänningen har etablerat sig i det svenska sam- hället, och 2.om utlänningen har barn i och, om så är fallet, barnets behov av kontakt med honom eller henne, hur kontakten har varit och hur den skulle påverkas av att utlänningen utvisas, samt utlänningens övriga familjeför- hållanden. Paragrafen behandlar den avvägning som domstolen ska göra mellan skälen för utvisning och utlänningens anknytning till . Den motsvarar delvis 2 § första stycket i gällande 8 a kap. Över- vägandena finns i avsnitt 5.4. Sedan domstolen konstaterat att de grundläggande förutsätt- ningarna för utvisning är uppfyllda ska den, liksom , väga de skäl som talar för utvisning mot de skäl hänförliga till utlänningens personliga förhållanden som talar däremot. Ju allvarligare brotts- lighet, desto starkare måste anknytningen vara för att utvisning ska Bestämmelsen ger uttryck för principen att det måste finnas en rimlig proportion mellan brottet och de rättsverkningar som detta får för den enskilde eller något annat motstående intresse. En ändring i förhållande till motsvarande bestämmelse i nuvar- ande 8 a kap. är att det införs en ny punkt, som anger att domstolen särskilt ska beakta i vilken utsträckning utlänningen har etablerat sig i det svenska samhället. De punkter som tidigare föreskrev att dom- stolen särskilt ska beakta utlänningens levnadsomständigheter och vistelsetid i landet utgår, men dessa faktorer får nu betydelse för bedömningen av utlänningens etablering här. På samma sätt som tidigare ska även det förhållandet att utlänningen har barn i och hans eller hennes övriga familjeförhållanden beaktas. De sist- nämnda omständigheterna sammanförs till en gemensam punkt av strukturella skäl. Ändringen innebär att det blir fråga om en stramare bedömning, där det skydd mot utvisning som en utlännings anknyt- ning till kan ge förbehålls de fall då utlänningen i nämnvärd utsträckning har etablerat sig i det svenska samhället eller har starka familjeband hit. Enligt första punkten ska domstolen alltså särskilt beakta i vilken utsträckning utlänningen har etablerat sig i det svenska samhället. Med etablering avses här inte bara utlänningens deltagande i arbets- livet, utan anpassning till svenska förhållanden och förankring i sam- hället i stort. I vilken utsträckning utlänningen har etablerat sig i det svenska samhället måste avgöras utifrån en sammanvägd bedömning av samtliga relevanta omständigheter. Liksom tidigare är utlänningens arbetsförhållanden viktiga. Framför allt förvärvsarbete kan tala för att utlänningen har etablerat sig i , men också annan sysselsättning såsom studier eller yrkespraktik kan beaktas. Arbeten av viss omfattning och varaktig- het som ger utlänningen förmåga att försörja sig bör typiskt sett anses tala för en starkare etablering än arbeten som är tillfälliga eller inte ger inkomster nog för att räcka till personens uppehälle. Att utlänningen har ordnande boendeförhållanden kan också tala för att han eller hon har inrättat sig väl här, medan det motsatta gäller beträffande den som saknar fast bostad. Ytterligare ett förhållande som kan ha betydelse är med vilken rätt utlänningen uppehåller sig i landet. Den som vistas i med permanent uppehållstillstånd har ofta en fastare förankring i sam- hället än den som endast har ett tillfälligt uppehållstillstånd. bör den som uppehåller sig olovligen i landet inte anses ha etablerat sig här. I vilken mån utlänningen behärskar svenska språket kan också vägas in i bedömningen, liksom utlänningens sociala anpassning i övrigt. Exempelvis får den som ägnar sig åt upprepad kriminalitet eller annars lever utanför det reguljära samhället normalt betraktas som svagt etablerad. Vissa brottstyper kan också i sig tyda på en bristande anpassning till svenska normer och förhållanden. Inte minst gäller detta hedersrelaterad brottslighet. I likhet med vad som gällt kan dessutom kvarvarande band till hemlandet tyda på en svag etablering i . Även utlänningens vistelsetid i bör beaktas inom ramen för domstolens bedömning av utlänningens etablering i det svenska samhället. Som nämnts ovan tas utlänningens vistelsetid i landet, till skillnad från tidigare, inte upp i en särskild punkt i paragrafen. Denna ändring innebär – tillsammans med att kravet på synnerliga skäl för utvisning av den som vistats i tas bort – att vistelsetiden inte ges samma självständiga betydelse som . Vistelsetiden bör således vägas samman med de övriga omstän- digheter som kan ha betydelse för utlänningens etablering här och ges successivt ökad relevans, utan att några tröskeleffekter av det slag som finns inbyggda i den nuvarande regleringen uppstår. En mycket lång vistelsetid kan alltså även fortsättningsvis medföra att det måste krävas starka skäl för att utvisning ska få ske (jfr NJA 2005 s. 283 och 2009 s. 300). Vid allvarlig brottslighet såsom svåra vålds- och sexualbrott, eller om brottsligheten annars har ett straffvärde som vida överstiger gränsen för när utvisning som utgångspunkt kan komma i fråga, bör det dock normalt sett krävas betydligt mer än enbart en lång vistelse här för att utvisning ska underlåtas. Det- samma bör gälla vid särskilt flagranta återfall. Vilken betydelse vistelsetiden ska tillmätas kan också vara beroende av under vilken period i livet som utlänningen vistats här. Vistelsetiden har rimligen större betydelse när det gäller en person som kommit hit än för den som vistats här i livet, och som således levt större delen av sitt liv i ett annat land. Ytterst blir det alltid fråga om en helhetsbedömning i det enskilda fallet av vilken vikt som ska läggas vid de olika omständigheter som har betydelse för utvisningsfrågan och hur dessa ska vägas mot varandra. Enligt andra punkten ska domstolen särskilt beakta om utlän- ningen har barn i och, om så är fallet, barnets behov av kontakt med honom eller henne, hur kontakten har varit och hur den skulle påverkas av att utlänningen utvisas, samt utlänningens övriga familjeförhållanden. Bestämmelsen motsvarar gällande 8 a kap. 2 § första stycket 2 och 3. När en fråga om utvisning enligt 1 § prövas ska hänsyn tas till om utlänningen på grund av bestämmelserna i 12 kap. inte kan sändas till ett visst land eller om det annars finns särskilda hinder mot att beslutet verkställs. Paragrafen innehåller en bestämmelse om beaktande av verkställig- hetshinder. Övervägandena finns i avsnitt 5.5. Paragrafen motsvarar gällande 8 a kap. 4 § utlänningslagen. Flyktingar och vissa andra skyddsbehövande En utlänning som är flykting och som behöver en i får utvisas enligt 1 § endast om han eller hon har begått ett synnerligen grovt brott och det skulle medföra allvarlig fara för allmän ordning och säkerhet att låta utlänningen stanna här. Utvisning får också ske om utlänningen i eller utomlands har bedrivit verksamhet som har inneburit fara för rikets säkerhet och det finns anledning att anta att han eller hon skulle fortsätta med sådan verksamhet här. Av 21 kap. 9 § och 22 kap. 5 § framgår att en utlänning som har uppehållstillstånd med tillfälligt skydd eller uppehållstillstånd enligt 22 kap. 2 eller 3 § får utvisas enligt 1 § endast om det finns sådana omständigheter som anges i första stycket. Paragrafen anger förutsättningarna för utvisning av flyktingar och vissa andra skyddsbehövande. Övervägandena finns i avsnitt 5.6.1. Paragrafen motsvarar gällande 8 a kap. 2 § andra och tredje styckena utlänningslagen, med den redaktionella ändringen att hän- visningen i andra stycket nu görs till första stycket. Utlänningar som kom till som barn En utlänning som kom till innan han eller hon fyllde och hade vistats här när åtal väcktes får utvisas enligt 1 § endast om han eller hon har gjort sig skyldig till brottslighet som är särskilt allvarlig. Paragrafen anger förutsättningarna för utvisning av en utlänning som kom till innan han eller hon fyllde och hade vistats här när åtal väcktes. Övervägandena finns i av- snitt 5.6.2. Paragrafen saknar direkt motsvarighet i det gällande 8 a kap. Den avser dock samma grupp som enligt nuvarande 8 a kap. 3 § andra stycket är föremål för ett absolut förbud mot utvisning. Det absoluta utvisningsförbudet infördes och motiverades med att den som har kommit hit som barn eller som har fått större delen av sitt liv präglat av förhållandena i , inte under några omständigheter bör avlägsnas härifrån på grund av brott (se prop. 1983/84:144 s. 115 f.). I realiteten förekommer det dock att utländ- ska medborgare som har varit bosatta i sedan barn- eller ungdomen lever vid sidan av det svenska samhället utan att anpassa sig till förhållandena här. Om också brottsligheten är allvarlig, kan omständigheterna vara sådana att skälen för utvisning väger över. Så kan exempelvis vara fallet när en utlänning, som kom till som 14-åring, efter fem, vistelse här gör sig skyldig till ett rån som innefattar våld och andra allvarliga kränkningar av offret. När en sådan gärningsman är svagt etablerad i det svenska samhället – han eller hon har kanske slagit in på en kriminell bana redan från start – framstår utvisning inte som en alltför ingripande åtgärd. Detta gäller i än högre grad om utlänningen också har kvarvarande band till hem- landet och därmed kan antas ha goda förutsättningar att återetablera sig där. Genom att det absoluta förbudet avskaffas och ersätts av ett krav på att brottsligheten ska vara särskilt allvarlig, öppnas det upp för att utvisning tillgrips även i fall likt det nyssnämnda. Att brottsligheten ska vara särskilt allvarlig är ett kvalificerat krav i förhållande till de grundläggande förutsättningarna för utvisning enligt 8 a kap. 1 §. Kravet är dock inte lika högt ställt som det som gäller för utvisning av flyktingar. Beträffande den sistnämnda grup- pen krävs att brottet är synnerligen allvarligt, vilket i praxis vanligen har ansetts förutsätta att brottet föranlett ett mångårigt fängelse- straff. I fråga om den som kom till som barn ska utvisning kunna tillgripas vid straffvärden som är lägre än så. En lämplig riktlinje kan vara att brottet har ett straffvärde fängelse. Med en sådan gräns kommer till exempel rån av det slag som beskrivits ovan, där gärningen innefattat sådana försvårande moment att straffvärdet når upp till den angivna nivån, att kunna leda till utvisning. Detsamma gäller svårare fall av grov misshandel och fridskränkningsbrott. Dessutom kommer flera brott att vara utvisningsgrundande redan vid straffminimum, exempelvis männi- skohandel, våldtäkt, allmänfarlig ödeläggelse och grovt narkotika- brott. I likhet med den allmänna straffvärdegränsen för utvisning enligt 1 § bör denna gräns dock kunna underskridas när omstän- digheterna i det enskilda fallet ger skäl till det. Så kan exempelvis vara fallet när straffvärdet är något lägre än fängelse och brottet är av sådan karaktär som avses i 1 § första stycket 2. Även mängden brott bör kunna göra att brottsligheten betraktas som särskilt allvarlig. Detta följer av rekvisitet brottslighet, att jäm- föra med flyktingbestämmelsen som endast tillåter utvisning för ett synnerligen grovt brott. Detta innebär att den som omfattas av bestämmelsen kan utvisas också vid särskilt stötande återfall. Straffvärdet för brottet i det mål där utvisningsfrågan aktualiserats blir då inte avgörande, utan bedömningen grundar sig i ett sådant fall på utlänningens brottslighet sedd . Vid bedömningen bör domstolen beakta vilken omfattning brottsligheten haft, vilken tid som förflutit mellan brotten och de enskilda brottens allvar. Har de tidigare brotten haft förhållandevis höga straffvärden bör utvisning kunna ske vid färre återfall än om det varit fråga om mindre allvarliga brott. Om straffvärdet för såväl den gamla som den nya brotts- ligheten har legat nära fängelse bör utvisning kunna ske redan vid enstaka återfall. Om det å andra sidan rör sig om lindrigare brott, exempelvis stölder av normalgraden, bör det krävas mer frekventa återfall för att brottsligheten ska betraktas som särskilt allvarlig. Det behöver dock inte vara fråga om återfall i brott av likartat slag, utan också en mer spretig brottshistorik – såsom en blandning av upp- repade vålds-, förmögenhets- och narkotikabrott – bör kunna med- föra att kravet är uppfyllt. Vidare finns det även i detta sammanhang anledning att se särskilt allvarligt på brottslighet som inneburit ett angrepp mot någons liv, hälsa, frihet eller frid eller när brottet annars utgjort en påtaglig integritetskränkning (jfr kommentaren till 1 §). Detsamma bör gälla när brottet har riktat sig mot rättsordningen eller ett annat särskilt skyddsvärt samhällsintresse. Om domstolen konstaterar att en utlänning som omfattas av bestämmelsen har gjort sig skyldig till sådan särskilt allvarlig brotts- lighet att utvisning kan ske, ska den på sedvanligt sätt väga skälen för utvisning mot utlänningens anknytning till . Av betydelse blir då naturligtvis vid vilken ålder utlänningen kom till och hur länge han eller hon har vistats här. Liksom i andra fall ska dessa för- hållanden dock vägas samman med de övriga band som utlänningen har utvecklat till landet. EES-medborgare och vissa andra utlänningar En EES-medborgare eller en familjemedlem till en EES-medborgare får utvisas enligt 1 § endast om det sker av hänsyn till allmän ordning eller säkerhet. Det som föreskrivs i 8 kap. 12–14 §§ i fråga om utvisning enligt 8 kap. 11 § gäller även vid utvisning enligt denna paragraf. Det som sägs om EES-medborgare och familjemedlemmar till EES-med- borgare i första och andra styckena gäller även vid utvisning av en utlänning som har beviljats uppehållsstatus i eller i övrigt utövar rättigheter enligt avdelning II i andra delen av utträdesavtalet mellan och EU. Paragrafen anger förutsättningarna för utvisning av EES-medbor- gare och vissa andra utlänningar. Paragrafen motsvarar huvudsak- ligen gällande 8 a kap. 5 § utlänningslagen. Övervägandena finns i avsnitt 5.6.3. I första stycket görs vissa redaktionella ändringar i förhållande till motsvarande bestämmelse i nuvarande 8 a kap. (5 § första stycket).