sou · H9B374d2 · 2021-09-23 00:00:00 — Detsamma uttalade han om att låta prinsessor som utträtt ur det kungl. huset behålla prinsesstiteln.818 Huruvida det i dessa fall var fråga om att prins och prinsessorna , och fick nya prins- respektive prinsesstitlar eller behöll sina gamla har Bramstång när- mare utrett; han skiljer de båda situationerna åt. behöll prinstiteln i egenskap av ko- nungason, medan de tre prinsessorna förlorade sina prinsesstitlar när de gifte sig och sedan fick nya prinsesstitlar.819 I detta avseende har m.fl. en annan uppfattning; som exempel nämns att prinsessan behöll sin prinsesstitel.820 Oavsett hur man ser på detta måste rimligen konungens inställning vara avgörande; det väsentliga är om konungen erkän- ner att en viss person använder en prins- eller prinsesstitel eller inte. I H.M. Konungens beslut av (se ovan avsnitt 4.3.4.) anges inte vilka titlar barnen till de prinsar och prinsessor som inte är kungl. högheter ska bära. Avsikten synes vara att de inte ska bära prinstitlar och att deras avsaknad av titlar kommer att följa av att inga sådana titlar kommer att tilldelas dem. Man skulle kunna uppfatta 4, 5 och 8 §§ successionsordningen som att samtliga successionsberättigade automatiskt skulle bära prins- och prinsesstitlar, men det är heller inget som med nödvändighet följer av bestämmelserna. Detta talar för att det är konungens beslut som är det avgörande i titelfrågan. Det kan här vara relevant att jämföra med titlarna i det engelska kungahuset. meddelade följande beslut. 816SOU 1977:5 s. 48. 817Holmberg m.fl. 2006 s. 579. 818SOU 1977:5 s. 48. 819Bramstång 1990 s. 38-51. 820Holmberg m.fl. 2006 s. 578. ”The KING has been pleased by Letters Patent under the Great Seal of the of and , bearing date the 30th , to define the styles and titles to be borne henceforth by members of the royal fam- ily. It is declared by the Letters Patent that the children of any Sovereign of the and the children of the sons of any such Sovereign and the eldest living son of the eldest son of the of have and at all times hold and enjoy the style, title or attribute of Royal Highness with their titular dignity of or Princess prefixed to their respective names or with their other titles of honour; that save as aforesaid the titles of Royal Highness, Highness or , and the titular dignity of and Princess shall cease except those titles already granted and remaining unrevoked; and that the grandchildren of the sons of any such Sovereign in the direct male line (save only the eldest living son of the eldest son of the of ) shall have the style and title enjoyed by the children of Dukes.”821 Drottning har kompletterat detta med följande beslut. ”The QUEEN has been pleased by Letters Patent under the Great Seal of the Realm dated to declare that all the children of the eldest son of The of should have and enjoy the style, title and attribute of Royal Highness with the titular dignity of or Princess prefixed to their names or with such other titles of honour.”822 Detta innebär alltså att en kungs eller drottnings barn, en kungs eller drottnings söners barn, och prinsen av äldsta sons barn, ska ha titlarna kunglig höghet och prins eller prinsessa. Användandet av titlarna saknar i flera avseenden samband med vilka positioner i tronföljden de olika personerna har. Av särskilt intresse är här prins barn, som enligt dessa föreskrifter har rätt att kallas prins och prinsessa, men de använder i praktiken inte titlarna. Något liknande skulle kunna tänkas beträffande barnen till de successionsberät- tigade som är kungl. högheter; att de i och för sig enligt successionsordningen har titeln prins respektive prinsessa men inte använder den. Detta framstår dock som en ganska långsökt tolkning av successionsordningen. Som en kuriositet i sammanhanget kan nämnas att tillät ordet ’’ att användas som förnamn, med motiveringen att ”kunga- husets medlemmar får antas vara väl kända i samhället” varför ”ett användande av som förnamn knappast [kan] anses vilseledande eller uppfattas som en titel på personen i fråga”.823 Två ledamöter var skiljaktiga och anförde att det kunde vara vilseledande att använda ’’ som förnamn och det kunde uppfattas som en olämplig titel på den som bär namnet. Jag anser för egen del att minoritetens uppfattning har goda skäl för sig, särskilt som inte alla successionsberättigade medlemmar av kungahuset framöver kommer att bära titeln prins. 821The Gazette issue 30428 s. 13086. 822The Gazette issue 60384 s. 213. 823HFD 2019 ref. 57 II. 5.6.4.Majestät och kunglig höghet Konungen har epitetet majestät. Denna hedersbevisning har en bakgrund i antikens och har sedan använts av de tysk-romerska kejsarna. Den började användas av konungar och har i använts sedan tid. Av andra statsöverhuvuden erkändes den för den svenska regenten vid Westfaliska freden år 1648.824 Även konungens gemål, drottningen, har epitetet majestät. Detta torde ha sin bakgrund i den äldre regleringen av att hustrun följde mannens stånd.825 höghet är nära knuten till omfattningen av det kungl. Det sambandet framgår t.ex. av prinsessan fortsatta tillhörighet till det kungl. huset och rätt att an- vända titeln kungl. höghet till följd av att hennes äktenskap var jämbördigt (se ovan avsnitt 4.3.3.). Visserligen hävdade att epitetet kungl. höghet tillkom såväl prinsarna som prinsessorna, underförstått samtliga, men han hade inte anledning att ta ställning i frågan om epitetets användande kunde avgränsas.826 Det finns inget som hindrar konungen att definiera det kungl. husets omfattning och därmed rätten till epitetet kungl. Som ett exempel från ett av våra grannländer kan nämnas anordning av , vilken fortfarande gäller beträffande titlarna i det danska kungahuset. ”Da Vi have fundet, at de Verdigheds-Ord, som tillegges og bør tilkomme , deels ikke svare, enten til Vort Suveraine eller andre Konge-Huses brug, deels ikke ere bestemmte nok, efter de Kongl Personers indbyrders : haver Vi allernaadigst villet for den følgende Tiid fastsette dene naturlige og uforanderlige Regel: Alle een Konges Sønner og Døttre tillegges det Ære Navn: Kongelig Højhed. Een Kron-Printses Sønner og Døttre fører det Navn: Kongelig Højhed. Een Arveprintses Sønner og Døttre tilkomer det prædicat: Højhed: hvilket bestandigen skal gives alle en Arve-Printses Mandlige Efterkomere, da disse og i Kirke-bønnerne og skal have den Plads, som dem efter Konge- tilkommer. Printsernes Gemahler tilkommer same Ære-Navn som deres Gemaler. Thi haver Vores danske at bekientgiøre dene Vores allerhøjeste for alle Collegierne og for alle andre Vedkomende. Sept: 1774.”827 Denna reglering ligger i linje med den brittiska på så sätt att konungens barn och tron- följarens barn har mer framträdande titlar än kungahusets övriga medlemmar. I linje med detta ligger också konungens beslut . 824Naumann 1879-84 bd 2 s. 289-291. Se till tidiga belägg uppslagsordet ”majestät” i 825Naumann 1879-84 bd 2 s. 291 och 336, Reuterskiöld s. 210. 826Naumann 1879-84 bd 2 s. 336. 827Rigsarkivet, Kongehuset, diverse dokumenter 1668-1868, avskrivet av , . 5.6.5.Släktnamn, efternamn och dynastinamn När prins förlorade successionsrätten förklarade kung att denne skulle få ”begagna det slägtnamn, , hans stamfader bar före utkorelsen till svensk tronföljare”.828 Det ansågs alltså inte att prins redan bar som efternamn, utan uppfattningen var att en prins i och för sig inte hade något efternamn. Motsvarande gäller även t.ex. prins , som ”för framtiden” fick använda släktnamnet Bernadotte.829 efterkommande fick inte förrän uttrycklig rätt att använda släktnamnet Bernadotte.830 I samband med införandet av kognatisk tronföljd anförde utredaren att det eventuellt skulle behövas rättslig reglering av släktnamnet för de successionsberättigade som föddes i en regerande drottnings eller en prinsessas äktenskap.831 Tanken var uppenbarligen att dessa barn, trots att de var successionsberättigade, i annat fall skulle föra vidare faderns efternamn. Enligt uppfattning låg det ”ur dynastisk synpunkt” närmast till hands att barnen bar släktnamnet Bernadotte.832 Frågan behandlades inte i samband med ändring- arna i successionsordningen eftersom namnlagstiftningen utreddes. förordning angående antagande av släktnamn gav bara en möjlighet till anta- gande av släktnamn.833 När namnrätten mera fullständigt reglerades genom 1963, 1982 och namnlagar har frågan om efternamn för kungahusets medlemmar inte tagits upp,834 såvitt jag har kunnat finna, förutom i SOU 1979:25.835 var utredare, och det som sägs i utredningsbetänkandet återkommer i kommentaren till namnlag. Där har anfört att ”är det släktnamn som tillkommer den svenska kungliga fa- miljen” men det ”bärs dock inte av dem inom den kungl. familjen som tillhör kungl. huset”.836 syftar här på indelningen mellan kungl. huset och kungl. familjen års beslut. Enligt kunde genom den nya namnlagen efternamnet användas av de successionsberättigade, men han framhöll att frågorna ”torde komma att få sin regle- ring enligt den gällande europeiska fursterätten”.837 Som jag uppfattar yttrande838 utgick ämbetet från att släktnamn ärvdes agnatiskt, vilket innebar att frågan uppkom vilket efternamn successionsberättigade barn till prinsessor skulle ha. De borde då ha namnet – hellre än faderns namn. Att alla medlemmar av det kungl. huset skulle anlägga efternamn kan jag inte se att Riksmar- skalksämbetet uttalade. Regeringsrätten anförde: ”Det är ej självklart att namnlagens regler 828Bramstång 1990 s. 39. 829Bramstång 1990 s. 47. 830Ointroducerad adels kalender 2005 s. 21. 831SOU 1977:5 s. 48. 1977/78:71 s. 38. 833SFS 1901:125 s. 1, 1 §. 1963:37, 1981/82:156, 2015/16:180. 835SOU 1979:25 s. 148-149. 836Olle , Namnlagen. En kommentar, 2 uppl., : juridik, 1998, s. 161. 837Höglund 1998 s. 163. 1977/78:71 s. 38. utan vidare skall tillämpas på kungahusets medlemmar”,839 och jag instämmer med det utta- landet.840 Enligt min mening är det ganska tydligt att det är främmande att tala om efternamn för medlemmar av kungahuset, åtminstone vad gäller de medlemmar därav som tillhör det kungl. Redan exemplen med prinsarna visar att de inte ansågs ha efter- namn, utan de fick ta upp det latent liggande efternamnet från . På vilket sätt namnlagarna skulle kunna ha ändrat det rättsläget är oklart. I 4 § nu gällande namn- lag sägs att när ett barn har fötts ska barnet ges ett efternamn, och det kan vara ett efternamn som föräldrarna eller någon av dem bär. Enligt 12 § får en make byta sitt efternamn till den andra makens efternamn. Det anges inte vad som gäller om en av föräldrarna inte bär något efternamn. Enligt min uppfattning bör det inte krävas att något efternamn registreras för de successionsberättigade personerna, även om de, om de så önskar, torde kunna registrera ef- ternamn; t.ex. kan det vara lämpligt att de som beslut inte ingår i det kungl. huset bär efternamnet , och detta gäller i än högre grad nästa generation vars medlemmar inte kommer att bära prins- och hertigtitlar. Däremot borde det inte ha krävts av prins att han skulle bära namnen ; han borde snarare som medlem av det kungl. huset inte längre bära något efternamn alls. Eftersom successionsordningen är utformad med utgångspunkt i och , blir det inte fråga om någon ny dynasti när en framtida drottning har en far som i och för sig är av annan släkt än ätten . Det vore inte förenligt med en fullt kognatisk tronföljd att låta den agnatiska principen slå igenom i dynastinamnet, särskilt som dynastin omfattar ett antal successionsberättigade som saknar koppling till det namn som i så fall skulle vara aktuellt. En fråga som för övrigt kan övervägas är om verkligen är rätt efternamn för dem som är successionsberättigade, för det fall något efternamn ska registreras. Det är en sak att de som blivit av med successionsrätten kunnat falla tillbaka på det tidigare aktuella bor- gerliga släktnamnet.841 Det som närmast motsvarar efternamn för dem som är successions- berättigade är snarare ”av ”.842 Man kan här jämföra med att den som var prins av genom Weimarförfattningen843 fick efternamnet ””, den som var prins av och fick efternamnet ”und ”, etc. 5.6.6.Hertig, och greve I 45 § regeringsform föreskrevs att varken kronprins eller arvfurste eller prinsar av det konungsliga huset skulle ha något livgeding eller civilt ämbete; ”dock kunna efter gam- 1977/78:71 s. 38. 840Se också de olika uttalandena, framför allt av , i ”Efternamnslösa i strid med svensk lag”, blogg . Se även ”medger – bryter mot lagen när det gäller prinsessan ”, Dagens Juridik . 841Jfr även Bramstång 1990 s. 52-53 angående titeln prins av . 842Jfr t.ex. s. 631-632. 109 (2). malt bruk titlar av hertigdömen och furstendömen dem tilläggas, utan rättighet till de land- skap, vilkas namn de bära.” Väsentligt för grundlagsstiftarna var alltså att det var en fråga om titulatur och inte om att hertigen skulle ha myndighetsmässig eller annan överhöghet över sitt hertigdöme. regeringsform togs ingen motsvarande bestämmelse in. Myndig- hetsmässig överhöghet skulle strida mot övriga bestämmelser i den nya regeringsformen, och det behövde då inte anges särskilt att sådan var utesluten. Mot titlar av denna typ fanns inget hinder, något som inte behövde regleras på grundlagsnivå.844 Frågan togs upp i en motion i anslutning till införandet av kognatisk tronföljd. Riksdags- ledamoten hemställde ”att måtte besluta att såsom vilande grund- lagsförslag i successionsordningen införa ett stadgande av följande lydelse: och prin- sessa av det kungliga huset må tilläggas titlar av hertigdömen och grevskap bland de svenska landskapen. Lag samma skall gälla gemål till drottning, som är statschef.”845 Som skäl angavs att det säkert skulle uppskattas ifall man efter god förebild från Vasadynastin gav prinsar och prinsessor av det kungliga huset och även gemålen till regerande drottning titlar av hertig- döme och ett grevskap, varigenom två landskap skulle kunna bli representerade i en kunglig persons titulatur.846 Detta ska ses mot bakgrund av att landskapen ursprungligen var förde- lade i hertigdömen och grevskap; att samtliga numera anses som hertigdömen följer av ett beslut från 1880-talet.847 konstaterade att i sitt remissyttrande hade kommenterat förslag att inte ta in 45 § regeringsformen i den nya grundlagen. hade fäst vikt vid att Grundlagberedningen inte hade ”framfört någon erinran mot konungens hävdvunna rätt att tilldela kronprins och arvfurste eller prinsar titlar av hertigdömen och furstendömen av visst landskap”.848 Riksmarskalksäm- betet förutsatte att någon ändring av detta inte hade åsyftats. Utskottet anslöt sig till detta. Utskottet tillade även: ”Något hinder att tilldela infödda prinsessor titlar av motsvarande slag som kan tillkomma prinsar kan numera enligt utskottets mening inte anses föreligga. Utskot- tet avstyrker motionens förslag om särskild grundlagsreglering.”849 Någon särskild reglering infördes inte, utan konungens rätt att tilldela prinsar och prinsessor titulära hertigdömen gällde ändå. Det kan ifrågasättas vilka de furstendömen som avsågs i 45 § regeringsform och i remissvar var. Det är sannolikt så att det förhållandet att prins var storfurste av gjorde frågan om furstendömen aktuell , låt vara att som helhet inte kan betecknas som ett landskap. Att en prins skulle tituleras , i stället för , av ett visst landskap ter sig främmande. När sedan grundlagen skulle arbetas om har förhållit sig till grundlagslag- texten av i sitt remissvar. Som har framgått av de ovan citerade tillkännagivandena (se avsnitt 5.6.3.) förlänar ko- nungen hertigtitlar. Detta måste anses utgöra ett utflöde av konungens husmakt. 844SOU 1963:17 s. 507-508, se även SOU 1972:15 s. 316. 1978/79:1100. 846Se till den historiska bakgrunden Sunnqvist 2017. 847Clara och , Ny svensk vapenbok, : Streijffert, 1992, s. 17. KU 1979/80:24 s. 2. KU 1979/80:24 s. 3. titlar av storfurste, eller greve kan knappast anses aktuellt, särskilt som storfurste och är titlar som förknippas med statsöverhuvuden och titeln greve mest är känd som en adelstitel. fick tillstånd att mottaga luxemburgskt adelskap och grevetitel (greve af Wisborg) med tillhörande vapen genom konseljbeslut . jr blev belgisk och hans descendenter fick grevlig värdighet.850 Frågan om erkän- nande från svensk sida av dessa förläningar av dessa kan i första rummet anses falla under husmakten. Det kan ifrågasättas om beslutet beträffande prins behövde med- delas i statsrådet, men det kan ha berott på att det också ansågs vara en statsrättslig fråga att en svensk medborgare ingående i den kungl. familjen tilldelades ett utländskt adelskap. Enligt 1 § första stycket lagen (1982:268) om riksvapen är stora riksvapnet inte bara en symbol för den svenska statenutan också statschefens personliga vapen.851 Enligt samma paragrafs tredje stycke kan statschefen ge andra medlemmar av det kungliga huset tillåtelse att som personligt vapen bruka stora riksvapnet med de ändringar och tillägg som statschefen bestämmer. Visserligen lämnar bestämmelsen öppet vilka typer av förändringar som kan göras i stora riksvapnet; man kan t.ex. tänka sig olika slag av bitecken. De ”ändringar och tillägg” som förekommer är dock i praktiken att hertigdömets vapen införs i riksvapnet, vilket innebär att ett personligt vapen kan skapas för varje medlem av kungahuset. Detta har gjorts på olika sätt under olika tidsperioder, men det som är rådande praxis är att hertigdömets vapen sätts in i den kvadrerade sköldens tredje fält.852 Stora riksvapnet är ”statschefens personliga vapen”, och det är ”statschefen” som beslu- tar om vapnen för de ”andra” medlemmarna av kungahuset. hade i sitt re- missyttrande påtalat att begreppet statschefen i detta sammanhang borde ersättas med ko- nungen, för att det inte skulle bli ologiskt i förhållande till flaggdagarna.853 Begreppsbild- ningen är enligt min mening ologisk av två andra skäl. Om statschefen är konungen eller tjänstgörande riksföreståndare är det märkligt att tala om ”statschefens personliga vapen”, det är då snarare fråga om statschefens ämbetsvapen eller konungens personliga vapen. Och att det är statschefen som beslutar om vapen för andra medlemmar av kungahuset utgör en märklig sammanblandning av begrepp. Att statschefen nämns i stället för konungen antyder att det inte skulle vara fråga om en del av konungens husmakt, särskilt som av förordnad riksföreståndare eller talman skulle kunna fatta denna typ av beslut, om man utgår från statschefsbegreppet (se ovan avsnitt 3.5.2.). Detta blir dock ologiskt i förhållande till formuleringen ”andra medlemmar av det kungliga huset”, vilken förutsätter att den statschef som agerar själv är en del av det kungliga huset och inte t.ex. en som statschef tillfälligt fun- gerande talman. 850Ointroducerad adels kalender 2005 s. 20-21. 851Se beträffande (den felaktiga) uppfattningen att stora riksvapnet inte skulle vara en statssymbol utan enbart konungens personliga vapen prop. 1981/82:109 s. 31 (Ds Ju 1981:4) samt SOU 1966:62 s. 34-35. 852Se Sunnqvist 2017, Sunnqvist Coats of arms of Swedish royal dukes. 1981/82:109 s. 66. Min slutsats av detta är att begreppsbildningen inte är genomtänkt. Möjligen har man utan närmare eftertanke utgått från vissa formuleringar i SOU 1966:62 och bytt ut ’konungen’ mot ’statschefen’. Beslut om vapen för medlemmar av kungahuset framstår för mig snarare som en åtgärd inom ramen för husmakten än som en förläning av en civilrättslig ensamrätt, eftersom det saknas regler om rättsverkningar av beslutet. Frågan om konungens och riksfö- reståndares beslutsbefogenheter återkommer jag till (se avsnitt 5.7.1. Förmynderskapet för omyndiga medlemmar av kungahuset omfattas av specialreglering i form av lag (1921:159) med vissa bestämmelser om förmynderskap för omyndig medlem av det kungliga huset. Lagen, som senast ändrades år 1994,854 innebär att bestämmelser om överförmyndarens tillsyn m.m. över förmyndares förvaltning inte gäller förmynderskap för omyndig medlem av det kungliga huset. Dock gäller vad som föreskrivs om förmyndares skyldighet att, när förmyndaren lämnar förmynderskapet, överlämna den omyndiges egendom och lämna slutredovisning, samt om talan därom. Lagen föranleddes av kronprinsessan frånfälle, och prins hade för- ordnats till hennes barns förmyndare . me- nade att det varken var erforderligt eller lämpligt att redovisning skulle ske till förmyndare- kammaren i , särskilt som det för den kungliga familjens affärsangelägenheter fanns anordnade särskilda förvaltningar, ”vilka synas erbjuda tillräcklig trygghet för ifrågava- rande omyndiga”.855 Av alldeles särskild betydelse var, enligt , att frå- gan om förmynderskap kunde behöva ordnas genom överenskommelse med främmande furstehus.856 Dessutom skulle det kunna hända att konungen kunde behöva utöva förmyn- derskap för medlem av kungafamiljen, ”i vilket fall här ifrågavarande redovisningsform ej kan komma till tillämpning”.857 Tanken bakom detta var uppenbarligen att konungen inte skulle kunna bli redovisningsskyldig inför en myndighet.858 upplyste också att ”förmynderskap för frälse personer lydde under hovrätt”, det inte hade förekommit att ”beträffande omyndig medlem av det kungliga huset förmyn- darräkning avlämnats till gode männen för tillsyn å förmynderskap för frälse omyndiga i ”.859 En lag som den föreslagna skulle alltså enbart bekräfta rådande rättsläge. Enligt Reuterskiöld gäller för medlemmarna av kungahuset att den ekonomiska förvalt- ningen handhas ”för dem på sätt de själfva bestämma, där ej Konungen skulle annorlunda förordna”.860 Detta skulle, sammantaget med lag, innebära att konungen inom sin husmakt har överinseende över inte bara omyndiga barns förmögenhetsförhållanden utan Endast följdändringar, se prop. 1993/94:251 s. 79 och 302, i förhållande till lydelsen enligt SFS 1924:337, se prop. 1924:53 s. 52. 1921:178 s. 3. 856Detta anknyter till frågan om äktenskapskontrakt, se nedan avsnitt 6.1. 1921:178 s. 4. 858Förmyndarkammaren hörde till rådhusrätten som var en institution. 1921:178 s. 4. 860Reuterskiöld s. 211. även de myndiga medlemmarnas av kungahuset förmögenhetsförhållanden. Hur långt ko- nungens beslutsmakt i dessa avseenden sträcker sig förefaller oklart, särskilt i förhållande till de myndiga medlemmarna. Som nämnts (ovan avsnitt 5.6.2.) gick Reuterskiöld långt när han ansåg att konungen hade rätt att inskränka yttrandefriheten för medlemmarna av kungahuset, och det talar för att Reuterskiölds syn på husmakten ska betraktas med viss försiktighet. Även om 1921 års lag motsatsvis talar för att konungen har det överinseende över förmynderskap inom kunga-huset som en överförmyndare annars hade haft, saknas det egentligt stöd för att konungen har något överinseende över den ekonomiska förvaltningen för myndiga medlem- mar av kungahuset. I de fall då föreskrifter i successionsordningen, t.ex. om utlandsresor, saknar rättsverk- ningar i form av förlorad successionsrätt, har det anförts att indragna anslag kan vara en konsekvens.861 Detta kan i särskilt hög grad knytas an till husmakten sedan hela anslaget kommit att ställas till konungens förfogande för fördelning till de med- lemmar av kungahuset som har officiella uppdrag (jfr nedan avsnitt 6.5.10). 5.7.Utövandet av konungens beslutsbefogenhet enligt succes- sionsordningen och husmakten 5.7.1.Är det ’konungen’ eller ’statschefen’ som fattar beslut? I avsnitt 3.5.2. har diskuterats begreppen ’konungen’ och ’statschefen’. Med utgångs- punkt i att ordet konungen endast betecknar konungens person medan begreppet statschefen omfattar konungen och riksföreståndare, har dragit följande slutsats. ”Utan att explicit stadga det så torde alltså en tillfällig riksföreståndare enligt RF 5:3 inte ha samma befogenheter som Konungen (regerande drottning) har enligt SO. Exempelvis torde inte en tillfällig riksföreståndare kunna hemställa om re- geringens samtycke till äktenskap för medlem av konungahuset jämlikt SO 5 §, utan en sådan hemställan om samtycke torde endast kunna göras av Konungen personligen.