sou · H9B390 · 2021-12-01 00:00:00 — Mot gärningspersonen visas då tydligt att det inte finns en acceptans för det brottsliga handlandet eller för ett upprepat sådant handlande. En förlängd preskriptionstid för dessa brott anser vi skulle kunna motverka en effektiv lagföring. Flera av de brott som är aktuella omfattas vidare av förslaget om ett snabbförfarande i brottmål. De grundläggande skälen för att ändra bestämmelserna om preskription träffar möjligen brott som har en preskriptionstid i något större utsträckning än vad som gäller för de brott som har en preskriptionstid , främst på grund av att det bland dem finns brott som riktar sig mot person och inte är att anse som ringa. Detta får dock anses omhändertaget genom den längre preskriptionstid som redan föreskrivs i förhållande till de brott som har en tvåårig preskriptionstid. den typ av brott där straffmaximum är fängelse får även anses proportionerlig. Vi finner därför inte skäl att förlänga preskriptions- tiden eller i övrigt ändra reglerna i dessa fall. I detta sammanhang finns skäl att särskilt behandla fridskränknings- brotten. Enligt 4 kap. 4 a § ska den som begår brottsliga gärningar enligt 3, 4, 6 eller 12 kap. eller enligt 24 § lagen (1988:688) om kontaktförbud mot en närstående eller tidigare närstående person, dömas om var och en av gärningarna utgjort led i en upprepad kränkning av personens integritet och gärningarna varit ägnade att allvarligt skada personens självkänsla, för grov fridskränkning till fängelse i lägst och högst . Har gärningarna begåtts av en man mot en kvinna som han är eller har varit gift med eller som han bor eller har bott tillsammans med under äktenskapsliknande förhållanden, ska han i stället dömas för grov kvinnofridskränkning till samma straff. Regeringen har lämnat för- slag om att höja minimistraffet till fängelse.15 Förslaget bereds av . Avsikten med införandet av fridskränk- ningsbrotten var att det i straffrättsligt hänseende skulle ses allvarlig- are på brottsliga gärningar som utgjorde led i en sådan systematisk kränkning av en närstående person än om gärningarna hade bedömts var för sig. Fridskränkningsbrotten riktar sig mot den personliga sfären och är starkt integritetskränkande. Dessa brott begås alltid av en närstå- ende eller tidigare närstående till brottsoffret, vilket kan påverka brottsoffrets möjlighet och vilja att anmäla brotten. Det är därför angeläget att våld och andra kränkningar i nära relationer upptäcks tidigt och att samhället kraftfullt ingriper mot dessa. Både förebyg- gande åtgärder och adekvata straffrättsliga verktyg behövs för att be- kämpa våld i nära relationer. En förutsättning för att kunna döma för grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning är att det är fråga om flera gärningar och att var och en av dessa gärningar i sig utgör ett brott, vilket gärnings- personen kan dömas för. Att fridskränkningsbrotten inte är perdu- rerande brott, dvs. en enda gärning som i sig omfattar flera delgär- 2020/21:217. ningar som tillsammans ska bedömas som ett enda brott, utan består av ett antal självständigt straffbelagda gärningar får vid preskrip- tionsbestämmelsernas tillämpning till följd att varje gärning preskri- beras särskilt utifrån vad som gäller för det enskilda brottet.16 Dessa enskilda brott har olika preskriptionstider som i huvudsak följer av straffmaximum för brottet. Om det av olika anledningar förflutit innan brotten anmäls kan det innebära att mindre allvarliga gärningar faller bort till följd av preskription. I vissa fall är de kvar- varande gärningarna tillräckligt många och tillräckligt kvalificerade för att tillsammans bedömas som grov fridskränkning eller grov kvinnofridskränkning. I andra fall medför det faktum att en eller flera gärningar preskriberats att förutsättningarna för att bedöma de resterande gärningarna som en grov fridskränkning eller grov kvin- nofridskränkning inte föreligger. De gärningar som kvarstår får då bedömas var för sig, vilket innebär att straffvärdet blir lägre. Det kan utifrån detta finnas skäl att överväga att reglera preskriptionstiden särskilt för just denna brottstyp och alltså avvika från de allmänna principerna om att tiden bestäms med utgångspunkt i straffskalan för varje enskilt brott. Preskriptionstiden bör även fortsättningsvis utgå från de enskilda brotten Frågan om en särskild reglering av preskriptionstiden för grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning har tidigare behand- lats. I propositionen Förstärkt straffrättsligt skydd vid grov frids- kränkning och grov kvinnofridskränkning (prop. 2012/2013:108), ansåg regeringen inte att preskriptionstiden för de grova fridskränk- ningsbrotten skulle ändras och uttalade följande. I straffrättsligt hänseende utgörs emellertid fridskränkningsbrotten av en- skilda brottsliga gärningar. För att då avvika från de allmänna principerna om att preskriptionstiden bestäms utifrån det enskilda brottets straffskala krävs starka skäl. Att det rör sig om brott som är särskilt integritets- kränkande eller har ett högt straffvärde har inte i sig ansetts utgöra så tunga skäl att preskriptionsreglerna bör ändras (se prop. 2009/10:50, Avskaf- fande av preskription för vissa allvarliga brott, s. 22). […] Som Åklagar- myndigheten framhållit torde emellertid effekten av en förändring av preskriptionsbestämmelserna bli högst marginell med hänsyn till svårig- heterna att utreda mindre allvarliga brott och endast få ytterligare gär- 16Bäcklund m.fl., , kommentaren till 4 kap. 4 a §, 35 kap. 1 och 4 §§. ningar skulle förväntas bli föremål för åtal. Att beräkna preskriptions- tiden med utgångspunkt i straffskalan för fridskränkningsbrottet skulle dessutom medföra en risk för att det dömdes till ansvar också för en- skilda gärningar som redan var preskriberade när övriga gärningar be- gicks. Regeringen och har tidigare tagit ställning mot att av- skaffa eller förlänga preskriptionsfristerna för bl.a. fridskränkningsbrott (prop. 2009/10:50, bet. 2009/10:JuU10; jfr också prop. 2010/11:45, bet. 2010/11:JuU5). Regeringen gör inte någon annan bedömning nu.17 De skäl som då anfördes av regeringen har enligt utredningen fort- farande fog för sig. Om preskriptionstiden, i stället för att utgå från de enskilda brot- ten, skulle bestämmas utifrån straffmaximum för fridskränknings- brotten skulle preskriptionstiden förlängas i betydande mån för flera av dessa enskilda brott. Enligt de nuvarande reglerna för åtalspre- skription skulle fridskränkningsbrotten preskriberas . Som framgår nedan föreslår vi dock att preskriptionstiden för brott med ett straffmaximum om sex års fängelse höjs till , se avsnitt 7.4. Detta skulle innebära att olaga hot, ringa misshandel och olaga tvång, som preskriberas efter två respektive , skulle få en betydligt längre preskriptionstid i de fall brottet ingår i ett fridskränkningsbrott. Det bör emellertid beaktas att en förlängd preskriptionstid inte är en garanti för att fler fall av grov fridskränkning och grov kvinno- fridskränkning kan åtalas eller lagföras. Detta med hänsyn till de be- vissvårigheter som föreligger i denna typ av mål eftersom det relativt ofta saknas stödbevisning då brotten som regel sker inom hemmet. Det är alltså förenat med vissa svårigheter att utreda och lagföra dessa brott. En förlängd preskriptionstid kommer inte att råda bot på detta då det är rimligt att anta att det kommer att vara förenat med betydande svårigheter att utreda många av de brott som kan ingå i ett fridskränkningsbrott. Effekten av en för- längd preskriptionstid kan därför förväntas bli högst marginell. Det riskerar också att ge brottsoffret en felaktig bild av att dessa brott kan lagföras efter att det har begåtts. En förlängd preskriptionstid innebär vidare en risk för att de brottsbekämpande myndigheternas resurser i högre utsträckning kommer att behöva användas för att utreda brott där det tidigt står klart att gärningarna kommer att vara svåra att styrka. 2012/13:108 s. 11 f. en risk för effektivitetsförluster i den brottsbekämpande verksam- heten, vilket i sin tur riskerar att påverka övriga delar av den brotts- utredande verksamheten negativt. En reglering där preskriptionstiden räknas utifrån straffmaxi- mum för fridskränkningsbrotten är vidare svår att förena med hur dessa brott lagtekniskt är konstruerade. Det är nämligen en förut- sättning att gärningspersonen kan dömas för de enskilda gärningar som ingår i brottet. En konsekvens av det nu behandlade förslaget är att enskilda gärningar, som enligt de vanliga preskriptionsreglerna redan skulle ha preskriberats, så att säga skulle återupplivas för det fall de ingår i ett fridskränkningsbrott. Inte minst skulle en sådan ordning innebära en påtaglig risk för att gärningspersonen döms för redan preskriberade gärningar. En sådan ordning framstår därför som tveksam ur ett legalitetsperspektiv. Att ett och samma brott skulle ha olika preskriptionstid beroende på i vilket sammanhang det förekommer riskerar också att leda till problem i den praktiska till- lämpningen. Detta anser vi utgör starka skäl mot att ändra utgångspunkten för preskriptionstidens beräkning för fridskränkningsbrotten. Vi anser således att den lagtekniska utformningen av det grova fridskränk- ningsbrottet gör det svårt att föreslå en annan ordning än en där de enskilda brott som ingår i fridskränkningsbrottet preskriberas var för sig. Att gärningar som kan ingå i de grova fridskränkningsbrot- ten bortfaller på grund av preskription redan under utredningssta- diet, får tillskrivas den lagtekniska konstruktionen för frids- kränkningsbrotten och inte preskriptionsreglerna. Om det i brottskonstruktionen hade funnits ett uttalat krav på ett systematiskt tillvägagångssätt hade det möjligen varit lättare att föreslå en preskriptionstid som utgår från straffmaximum för frids- kränkningsbrotten. Att begå något systematiskt implicerar i straff- rättslig mening att gärningspersonen upprepar ett visst slags hand- lande efter ett visst mönster, enligt en plan eller, i vart fall, på ett metodiskt sätt. Ett samband mellan de enskilda gärningarna skapas genom det systematiska tillvägagångssättet och detta är i sin tur orsaken till att gärningarna betraktas som allvarligare. Med en sådan konstruktion hade det också varit enklare att betrakta de olika brot- ten i ett sammanhang som ett brott. I dagens brottskonstruktion krävs inte något särskilt samband mellan gärningarna annat än att domstolen efter en helhetsbedömning i efterhand kan fastslå att gär- ningarna har utgjort ett led i en upprepad allvarligare kränkning.18 Ett krav på ett systematiskt tillvägagångssätt kan dock ha sina brister och är något som också har avfärdats av lagstiftaren.19 I vårt uppdrag ingår heller inte att överväga några ändringar vad gäller den lagtekniska utformningen av fridskränkningsbrotten. I ovan nämnd proposition, se prop. 2012/2013:108, ansågs inte heller att den lag- tekniska utformningen av fridskränkningsbrotten borde ändras.20 Vad som har anförts i fråga om konstruktionen av fridskränk- ningsbrotten ska inte på något sätt uppfattas som kritik mot det ut- pekade skyddsintresset eller syftet med brottstypen. Tvärtom fyller den ett viktigt syfte genom att värna om dem som befinner sig i en extremt utsatt situation. Som framgår ovan anser vi emellertid att den lagtekniska utformningen av det grova fridskränkningsbrottet gör det svårt att föreslå en annan ordning än en där de enskilda brott som ingår i fridskränkningsbrottet preskriberas var för sig. Ett alternativ som utredningen har övervägt är om undantaget i 35 kap. 1 § andra stycket möjligen skulle kunna utgöra en förebild för en särreglering som skulle kunna tillämpas på frids- kränkningsbrotten. Av 35 kap. 1 § andra stycket framgår att om en handling innefattar flera brott gäller inte huvudregeln om att varje brott preskriberas vart för sig. Detta betyder att en påföljd kan dö- mas ut för samtliga brott så länge som en sådan kan dömas ut för något av brotten. Preskriptionstiden för det svåraste brottet är såle- des avgörande för när gärningarna preskriberas. Exempel på situa- tioner när undantaget kan bli tillämpligt är om en gärningsperson genom samma handling både misshandlar en person och vållar en annan persons död, vilket kan vara fallet om en gärningsperson skju- ter mot flera målsäganden. Visserligen är undantaget i 35 kap. 1 § andra stycket, precis som vid fridskränkningsbrotten, tillämplig vid flerfaldig brottslighet. En avgörande skillnad och en förutsättning för att bestämmelsen ska kunna tillämpas, är dock att brotten begåtts genom samma handling dvs. inom samma gärningsenhet, vilket inte är fallet vad avser fridskränkningsbrotten.21 Dessa brott består, som ovan redogjorts för, av enskilda, självständiga gärningar där brotts- ligheten inte begås genom samma handling. En preskriptionsbe- stämmelse jämförlig med den som finns i 35 kap. 1 § andra stycket 18Jfr Ulväng, Brottslighetskonkurrens, s. 333–337. 1998/99:145 s. 10–12. 2012/13:108 s. 10–12. 21Jfr Ulväng, Brottslighetskonkurrens, s. 644–647. är därför inte lämplig väg framåt för de grova frids- kränkningsbrotten. 7.4För vissa brott bör preskriptionstiden förlängas Vårt förslag: En ny preskriptionstid ska införas för de brott som har en preskriptionstid . För de brott som har ett föreskrivet straffmaximum om sex till åtta års fängelse och som har en preskriptionstid ska en ny preskriptionstid föreskrivas. Vår bedömning: Gällande preskriptionstid för brott som har ett straffmaximum om fem års fängelse bör behållas. Vi övergår nu till att behandla preskriptionstiderna om tio respektive . Först några inledande reflektioner gällande de brott som omfattas av dessa preskriptionstider och vissa problem som finns med dessa preskriptionstider. Enligt 35 kap. 1 § första stycket föreskrivs en pre- skriptionstid om det strängaste straffet är högre än fängelse , men inte överstiger fängelse i högst . Flertalet brott som omfattas av denna preskriptionstid har ett föreskrivet straff- maximum om fyra respektive fängelse. Exempelvis har grovt olaga hot, oaktsam våldtäkt och grovt tillgrepp av fortskaffningsme- del ett maximistraff om fyra års fängelse, medan grov misshandel, våldtäkt och rån, har ett föreskrivet straffmaximum om sex års fäng- else. Endast ett fåtal brott som omfattas av denna preskriptionstid har ett föreskrivet straffmaximum om åtta års fängelse. Mordbrand, allmänfarlig ödeläggelse och mened, kan nämnas bland dessa brott. Det varierar alltså hur allvarligt lagstiftaren har valt att se på dessa brott. Med den nuvarande utformningen av bestämmelserna har dock samtliga dessa brott en preskriptionstid . har avsteg gjorts från de traditionella straffska- lorna och nya straffnivåer har skapats. inte ojämna årtal som straffmaximum. För narkoti- kabrott, narkotikasmuggling och vapenbrott föreskrivs fäng- else i högst . För grovt narkotikabrott och grov narkotika- smuggling föreskrivs fängelse i högst , medan för grovt vapen- brott föreskrivs fängelse i högst . För synnerligen grovt vapenbrott föreskrivs fängelse i högst . Med nuvarande utform- ning av den tioåriga preskriptionstiden får vissa gradindelade brott samma preskriptionstid. Detta gäller även vissa brott där det finns en annan straffskala för det fallet brottet bedöms som mindre allvar- ligt, t.ex. våldtäkt, mordbrand och allmänfarlig ödeläggelse. De för- ändringar i synen på dessa brott som föranlett ändringar i straffska- lorna har alltså inte fått genomslag när det gäller preskriptionstiderna. För vissa brott i denna kategori har vidare preskriptionstiden för- kortats genom att maximistraffet sänkts i anslutning till att nya brott införts. Detta gäller exempelvis brottet grov misshandel för vilket straffmaximum sänktes från till när brottet synnerligen grov misshandel infördes.22 Flera av de brott som omfattas av den tioåriga preskriptionstiden innebär allvarliga kränkningar av enskilda personers integritet och tillhör den kategori brott som lagstiftaren ansett sär- skilt straffvärda. Som framgår i avsnitt 6.2.2 har brottsofferperspek- tivet kommit att beaktats i större utsträckning ge- nom att bl.a. straffskalorna för vissa allvarliga integritetskränkande brott har skärpts. Det framstår därför som svårförklarligt att denna förändrade syn inte alls får genomslag i frågan om preskription. Den forensiska och tekniska utvecklingen gör det möjligt att ut- reda vissa av de brott som omfattas av den tioåriga preskriptionstid- en och lagföra gärningspersoner även . Vid många av dessa brott finns det biologiska spår som vid de grundliga brotts- platsundersökningar som görs vid denna typ av gärningar, kan säkras och sparas . Utifrån de biologiska spåren kan dna- bevisning tas fram. Sådan bevisning kan tillsammans med annan be- visning möjliggöra en rättssäker lagföring även . Det framstår därför som mindre lämpligt att dessa brott kan preskriberas på det sätt som sker . Sammantaget finns det således skäl att ändra vilket maximistraff som styr den tioåriga preskriptionstiden, för att vissa av de brott som omfattas av denna preskriptionstid inte ska göra det . 2009/10:147. Enligt 35 kap. 1 § första stycket föreskrivs en pre- skriptionstid om det strängaste straffet är fängelse . Vad gäller brott som har en preskriptionstid omfattar denna kategori mycket allvarliga brott. Synner- ligen grov misshandel, människohandel, grov våldtäkt, synnerligen grovt narkotikabrott och könsstympning som bedöms som grovt brott, är några av de brott som omfattas av denna preskriptionstid. Flera av brotten rör allvarliga gärningar mot enskilda, där det kan uppfattas som stötande om dessa brott kan bli föremål för preskrip- tion trots att det finns bevisning som kan knyta en gärningsperson till brottet. Gällande flera av dessa brott kan också den forensiska och tekniska utvecklingen användas för att utreda och lagföra äldre fall med bibehållen rättssäkerhet. Förändringar behöver således även göras gällande denna preskriptionstid. Därutöver kommer juster- ingar av den tioåriga preskriptionstiden att få effekter även för denna preskriptionstid. 7.4.3Hur bör preskriptionstiderna förändras? Antalet preskriptionstider bör inte ökas Ett sätt att komma till rätta med de problem som finns gällande den tioåriga preskriptionstiden är att dela upp de brott som omfattas av denna preskriptionstid och ge vissa av dem en längre preskrip- tionstid. Närmast till hands ligger då att flytta de brott som har ett maximistraff om sex till åtta års fängelse i straffskalan från den tio- åriga preskriptionstiden. För brott som har ett straffmaximum om högst i straffskalan skulle preskriptionstiden även fortsätt- ningsvis vara , vilket får anses proportionerligt i förhållande till dessa brotts allvar. Även inom kategorin brott med ett maximistraff om sex till åtta års fängelse kan det finnas skäl att ha skilda preskriptionstider. I an- nat fall förskjuts vissa av de problem som beskrivits ovan endast uppåt på skalan. Om det för de brott som har ett maximistraff föreskrivs en preskriptionstid och för dem införs en ny preskriptionstid , åstadkoms en enkel och förutsägbar stegring av preskriptions- Detta skulle bl.a. öka preskriptionstiden för våldtäkt, grov misshandel och grovt vapenbrott med och grovt narkotika- brott och mordbrand med . För att inte återskapa de problem som beskrivits ovan skulle de brott som har en preskriptionstid få en preskriptionstid . Detta skulle innebära att preskriptionstiden för bl.a. synnerligen grov miss- handel, människohandel och grov våldtäkt ökade med . Med denna modell skulle de fyra mellersta nivåerna skiljas åt med samma antal år, dvs. Preskriptionstiderna enligt denna modell skulle vara följande. En sådan ordning innebär dock att antalet preskriptionstider skulle öka och att en ny preskriptionstid skulle införas. Den nya preskriptionstiden skulle vidare omfatta relativt få brott. De nuvarande preskriptionstiderna har funnits och är väl etablerade, vilket talar för att behålla dessa. Det är även tveksamt om den föreslagna modellen kan anses tillgodose behovet av enkla och tydliga bestämmelser. Vi anser därför att det finns skäl att behålla de nuvarande preskriptionstiderna, men att göra vissa ju- steringar inom dessa. De nuvarande preskriptionstiderna bör behållas med vissa justeringar Enligt detta förslag behålls det nuvarande systemet med fem pre- skriptionstider, som är väl etablerat och inarbetat. De befintliga pre- skriptionstiderna behålls också, men vissa justeringar görs. Enligt vårt förslag ska preskriptionstiderna för de brott som har ett straffmaximum om ett respektive fängelse behållas. betyder att preskriptionstiderna om två respektive förblir oförändrade. För brott som har ett straffmaximum om fem års fängelse i straff- skalan behålls den tioåriga preskriptionstiden, vilket får anses pro- portionerligt i förhållande till dessa brotts allvar. De grundläggande skäl för att ändra bestämmelserna om preskription, som redogörs för i avsnitt 6, är såvitt avser denna kategori av brott redan tillgodosedda. De brott som har ett straffmaximum om sex till åtta års fängelse, får en ny preskriptionstid . Detta innebär att preskriptionstiden för dessa brott förlängs med . Därmed sär- skiljs de brott som lagstiftaren har valt att se allvarligt på, men som har samma preskriptionstid. Flera av de gradindelade brotten får också olika preskriptionstider med den föreslagna ordningen, ex- empelvis narkotikabrott och grovt narkotikabrott (se dock nedan angående vapenbrott). För vissa brott där preskriptionstiden tidi- gare har sänkts, t.ex. grov misshandel, förlängs tiden. Som en följd av detta får de brott som har en preskriptions- tid en ny preskriptionstid . Detta in- nebär att preskriptionstiden för bl.a. synnerligen grov misshandel, människohandel, grov våldtäkt, synnerligen grovt narkotikabrott, synnerligen grov narkotikasmuggling och könsstympning som be- döms som grovt brott, förlängs med . Genom denna ordning anpassas preskriptionstiden för allvarliga brott till den forensiska och tekniska utvecklingen samt den föränd- rade synen på brottsoffer och den skärpta synen på vissa brott. Vi föreslår därför att bestämmelserna om åtalspreskription utfor- mas enligt följande. Med denna modell kommer preskriptionstiden för vissa brott att förlängas med fem respektive . Som anfördes i avsnitt 6 kan det ifrågasättas om det är rimligt och nödvändigt att bestraffa en gärn- ingsperson, så som efter att brottet har begåtts om personen levt ett skötsamt och laglydigt liv . De brott som omfattas av de förlängda preskriptionstiderna utgör i många fall särskilt allvarliga kränkningar av enskilda personers integritet. Här får gärningspersonens intressen ge vika för de argument som talar för lagföring, inte minst från ett brottsofferperspektiv. Det är också en viktig signal från samhället om hur allvarligt man ser på denna typ av brott. I detta sammanhang bör också påminnas om möjligheten enligt reglerna i 29 kap. 5 § att beakta tids- utdräkten vid lagföringen. Den tioåriga preskriptionstiden kommer med denna modell att omfatta brott som har ett straffmaximum om tre till fem års fäng- else. Detta får konsekvenser för brott där maximistraffet för brott av normalgraden och grovt brott ligger nära varandra. Detta gäller främst vapenbrott, men även vapensmuggling, där straffskalan för brott av normalgraden är fängelse i högst och straffskalan för grovt brott är fängelse i högst . Att denna typ av olägenheter kan uppkomma för enskilda brott, går inte att helt undvika med mindre att antalet preskriptionstider utökas. En sådan lösning har dock sina nackdelar, vilket redogjorts för ovan. Konsekvenserna för vapenbrottet och vapensmuggling är dock främst en följd av hur straffskalan för dess brott har utformats och bör inte utgöra skäl mot den föreslagna modellen.