sou · H9B369 · 2021-08-20 00:00:00 — Med beviskrav avses den sannolikhet eller säkerhet som krävs för att ett rättsfaktum ska anses föreligga eller – uttryckt på annat sätt – den maximala osäkerhet som får finnas i bevisningen.265 Beviskravet anger alltså hur stark bevisningen ska vara för att anses tillräcklig för den aktuella fråga som ska prövas, exempelvis om en försäkrad uppfyller kraven för att beviljas sjukersättning efter ansökan. Beviskravet kan uttryckas på olika sätt och har emellanåt beskrivits som placerat på en glidande skala. Ett välkänt beviskrav är ”ställt bortom rimligt tvivel” som förekommer i brottmål. Detta får anses utgöra ett mycket högt ställt beviskrav med mycket litet utrymme för osäkerhet. Ett annat högt beviskrav utgörs av ”klart framgår”, medan krav som ”sannolikt”, ”övervägande skäl” eller ”kan antas” tillåter betydligt större grad av osäkerhet. I ett lagstiftningsärende (som rörde likvi- dation av aktiebolag m.m. och alltså inte förvaltningsrätt) uttalade Lagrådet att ordet ”visar” lämnar en upplysning om beviskravets styrka. För lägre bevisning ansåg Lagrådet att andra uttryckssätt fick 264Försäkringskassan, vägledning 2004:7, version 14, s. 49. 265Lindkvist, Bevisfrågor i förvaltningsprocessen s. 21 och s. 131 och vidare t.ex. m.fl. Rättegång 4, 2009 s. 81, Diesen och , Bevis 7, och Diesen m.fl. Bevis 8:1 och 8:2. Rätten till sjukersättning – problemanalys användas, såsom att någon ska göra det ”sannolikt” eller ”antagligt”.266 HFD har å andra sidan i rättsfallet 2013 ref. 61, som avsåg offentlig upphandling, prövat termen ”visa” och då uttalat att termen inte ger uttryck för ett visst beviskrav.267 ”Skalan” med beviskrav och hur dessa förhåller sig till varandra är emellertid ingen exakt vetenskap. Bevisvärde och beviskrav kan inte anges numeriskt utan bara i vaga termer av sannolikhet. I lagstiftning och rättspraxis görs uttalanden om sannolikhetsgrader i regel täm- ligen osystematiskt genom adjektiv, adverb, verb eller mer kompli- cerade ordsammanställningar. Ordet antagligt betecknar ett lägre beviskrav än uttrycket sannolikt. HD har i vissa fall uttalat att en part ska göra sitt påstående klart mera sannolikt än motpartens. För de olika beviskravsuttrycken gäller att de är vaga och att beviskravet därmed kan variera något inom ett intervall. De får dock sin bety- delse bestämda i någon del genom att man kan sätta dem i relation till varandra. Krävs det att en part ska göra sitt påstående klart mera sannolikt än motpartens är det nog ett något högre krav än när man säger att parten ska göra ett rättsfaktum sannolikt.268 har rekommenderat ett mer fast språkbruk som anger bevisstyrkan på fyra nivåer: antagligt, sannolikt, styrkt/visat och uppenbart. Frågan om vilka olika beviskrav, dvs. måttet på den styrka som krävs för att ett rättsfaktum ska anses finnas, har behandlats relativt utförligt i civilrätten. Vilka krav som gäller i olika typer av förvalt- ningsmål och varför, har däremot inget tydligt svar i rättskällorna och har behandlats sparsamt i litteraturen. Det kan konstateras att det i rättspraxis har uttalats att det inom förvaltningsprocessen inte finns något beviskrav som gäller för alla situationer, utan detta vari- erar med hänsyn till sakens beskaffenhet.269 HFD:s uttalande i HFD 2013 ref. 61 harmonierar också med äldre förarbetsuttalanden. Där redovisas olika överväganden om tillämpligt beviskrav varvid slut- ligen uttalades: Slutsatsen av det förda resonemanget blir, att något allmängiltigt bevis- krav icke kan uppställas för förvaltningsförfarandets del utan att bevis- 2000/01:150, s. 187. 267I målet slog HFD fast att beviskravet skulle vara ”sannolikt” trots att lagtexten innehåller ordet ”visa”, se vidare , Bevisfrågor i förvaltningsrätten, s. 106. 268Ekelöf, , , Rättegång IV. 269Se HFD 2013 ref. 61 och HFD 2019 ref. 9. Rätten till sjukersättning – problemanalys kravet bör sättas i relation till sakens beskaffenhet och de intressen som stå på spel i detsamma.270 I det senare rättsfallet, HFD 2019 ref. 9, uttalade Högsta förvalt- ningsdomstolen att stabiliteten när det gäller frågan om registrerade identitetsuppgifter av så central betydelse att beviskravet för att ändra sådana uppgifter måste vara högt. Avvägningen mot intresset av att registrerade uppgifter är korrekta medför dock att beviskravet inte bör sättas så högt att det blir orimligt svårt att ändra en felaktig uppgift till en riktig. Detta innebär enligt HFD:s rättspraxis att den enskilde, för att få bifall till en begäran om ändring av registrerade identitetsuppgifter, måste presentera bevisning som innebär att det ”klart framgår” att de nya uppgifterna är riktiga, dvs. ett högt ställt beviskrav. Klart är att i vissa typer av mål gäller ett särskilt högt beviskrav. En speciell typ av betungande beslut är sanktionsbesluten. De är van- ligtvis av så allvarlig och ingripande natur att utrednings- och bevis- kraven på det allmänna blir höga. Detta har gjort sig särskilt gällande i fråga om återkallelse av legitimation att utöva yrke inom hälso- och sjukvården. HFD har i dessa återkallelsemål kommit att kräva att händelser och omständigheter som åberopats till grund för vidtag- ande av en dylik åtgärd ska vara styrkta, dvs. full bevisning ska före- ligga.271 Från rättspraxis kan nämnas t.ex. RÅ 1989 ref. 67. I målet uttalade att det ligger i sakens natur att det för att återkallelse av en läkarlegitimation ska få ske krävs att det på ett otvetydigt sätt kan slås fast att den legitimerade begått ett allvarligt missgrepp eller gjort sig skyldig till flera försummelser av mindre allvarlig art. Också när det gäller myndighetsbeslut som inne- bär att rätten att utöva en verksamhet inskränks, t.ex. genom att ett tillstånd återkallas, har också ett förhöjt beviskrav tillämpats i praxis.272 Vad gäller beslut om uteslutning från en offentlig upphandling har HFD dock i det ovan omnämnda rättsfallet HFD 2013 ref. 61 sär- skilt uttalat att dessa inte kan jämställas med beslut som en myndig- het fattar inom ramen för sin tillsynsverksamhet etc. och att det för uteslutning bör vara tillräckligt att den upphandlande myndigheten gör sannolikt att leverantören gjort sig skyldig till allvarligt fel i yrkes- utövningen; detta beviskrav får alltså utifrån HFD:s resonemang anses 270SOU 1964:27 s. 430. 271Lavin, s. 101. RÅ 1994 ref. 88 och RÅ 2006 ref. 7. Rätten till sjukersättning – problemanalys vara lägre än vad som normalt får anses gälla i denna typ av ärenden, med betungande beslut och exempelvis inskränkningar av utövande av verksamhet för enskilda. Jfr i denna fråga även t.ex. RÅ 2006 ref. 7 (om återkallelse av tillstånd att driva fristående skola), RÅ 1994 ref. 88 (om återkallelse av tillstånd att servera alkohol) eller RÅ 1996 ref. 15 (om en student som avstängts från på grund av fusk vid en tentamen) i vilka HFD uppställt krav på stark bevisning och att utredning klart visat stöd för beslutet. redovisade rättsfall har det gemensamt att fråga är om ingripanden av en myndighet som har synnerligen allvarliga konsekvenser för enskildas yrkesutövning (studier) eller möjligheter till näringsverksamhet. Beviskravet har genomgående ställts mycket högt. Det förhållandet att de i målen aktuella lagarna även (och kanske främst) har till syfte att tillgodose vissa allmänna intressen – skydda patientkollektivet, upprätthålla all- män ordning och nykterhet osv. – har inte motiverat någon annan bedömning. har tolkat rättsläget så, att beviskravet i prin- cip motsvarar det som gäller för brottmål.273 Von anger att han delar denna bedömning, eller i vart fall att kraven ligger i närheten av det beviskrav som ställs i brottmålsrättegångar avseende objektiva rekvisit. Det är således ett betydligt högre krav än att förhållandena ska ha gjorts sannolika och även högre än att de ska vara styrkta.274 Normalt sett gäller ett relativt högt beviskrav i också i ärenden om återkrav av förmåner. I vissa speciella typer av ärenden, där det t.ex. kan vara svårt att säkra bevisning om vissa typer av förhållan- den, kan kravet också i ärenden om sanktioner och återkrav sättas lägre än vad som vanligen gäller. Exempelvis anförde Högsta förvalt- ningsdomstolen i rättsfallet HFD 2013 ref. 50, som gällde återkrav av bostadsbidrag och frågan om ett samboförhållande hade förelegat, att de särskilda utrednings- och bevissvårigheter som uppkommer i sådana fall bör beaktas även i återbetalningsärenden. HFD slog fast att det beviskrav som ska uppfylla i sådana fall därför inte bör sättas lika högt som vanligen gäller i ärenden om åter- betalning av socialförsäkringsförmåner. HFD kom i sak fram till att inte ”med tillräcklig grad av sannolikhet” visat att samboförhållande förelegat. HFD uttalar således inte uttryckligen att beviskravet är ”sannolikt”, vilket medför att någon säker slutsats 273Wennergren, Förvaltningsprocesslagen m.m. En kommentar, 5 uppl. 2005, s. 150 ff. Se även Lavin i FT 1995 s. 66. Jfr även i FT 1977 s. 160. 274Von , Processramen i förvaltningsmål, 2 uppl. Rätten till sjukersättning – problemanalys härom inte kan dras. HFD:s uttalande talar för att bevissvårighets- argumentet bör få genomslag på samma sätt i alla mål om återbetal- ning av socialförsäkringsförmåner.275 I rättsfallet HFD 2013 ref. 9 fann att omständigheterna inte var sådana att den försäkrade skäligen borde ha insett att han fått livränta med för högt belopp. De årliga inkomstförändringarna i det nya yrket hade inte varit av någon bety- dande storlek eller avvikit från den allmänna löneutvecklingen. Den försäkrade hade inte haft kännedom om löneutvecklingen i sitt tidi- gare yrke. hade i och med detta inte uppfyllt sitt beviskrav och återkravet upphävdes. Detta om beviskravet i förvaltningsmål kan jämföras med vad som gäller för tvistemål i civilrätten, där ett normalbeviskrav upp- ställs. I princip gäller att den part som har bevisbördan för ett visst sakförhållande ska styrka att detta förhållande gäller. Högsta dom- stolen har slagit fast att beviskravet är högt ställt, men inte lika högt som i brottmål.276 Uttrycket ”styrka” är dock problematiskt och har i olika sammanhang haft olika betydelser. Det kan stå såväl för ett mått på beviskrav som för att bevisningen är tillräckligt stark och att ett förhållande därmed är ”visat”.277 För att ett påstående ska anses styrkt i en civilprocess brukar anses att det ska vara mer troligt än ”antagligt” eller ”sannolikt” men det behöver däremot inte ha upp- nått troligheten att det är ”uppenbart”. Här kan noteras vad ISF ut- talar i rapport 2020:9 om begreppet ”styrkt” och dess användande inom förvaltningsprocessen, nämligen att beviskravet inte är giltigt och för högt ställt i ansökningsärenden om aktivitetsersättning (se vidare avsnitt 7.8.7). Värt att notera är att för utred- ningens arbete har kommit med ett rättsligt ställningstagande . I detta har myndigheten beslutat att beviskravet sannolikt ska tillämpas även när den som ansöker om sjukpenning ska visa att arbetsförmågan är nedsatt, trots att hen enligt orda- lydelsen i 27 kap. 25 § första stycket SFB ska styrka nedsättningen genom att lämna in läkarintyg. Det beror på att bedömer att begreppet styrka i lagtexten inte ska tolkas som ett beviskrav vid prövningen av om arbetsförmågan är nedsatt på grund 275Se , , Förvaltningsrättslig tidskrift nr 4/2013 s. 377 f. 276Heuman, 2005, s. 66. 277Jfr , 2005, s. 66–67, och , s. 69 och 107. Rätten till sjukersättning – problemanalys menar att bestämmelsen i stället ska tillämpas utifrån att styrka innebär visa, intyga eller bekräfta.278 I denna fråga ansluter sig utredningen till vad har uttalat i det rättsliga ställningstagandet. Finns det ett klart beviskrav för ansökningsärenden om sjukersättning och aktivitetsersättning? Den huvudsakliga frågan att ta ställning till för utredningens del blir mot bakgrund av ovanstående redogörelse huruvida det finns ett beviskrav som kan anses gälla på socialförsäkringens områden, alltså i de normalfall som rör en ansökan om en förmån och inte återkrav eller liknande, och i så fall vilket detta beviskrav är. I denna fråga har inte beviskravet på samma sätt som för de betungande besluten disku- terats eller tydliggjorts i lagtext, förarbeten eller rättspraxis. I de flesta fall saknas sådana angivna beviskrav i lagstiftningen. Det saknas vidare praxis från HFD som uttryckligen adresserar vilket beviskrav som generellt gäller. Några lagtexter innehåller angivna beviskrav. Arbetsskadeförsäk- ringen är speciell då den innehåller uttalade regler om beviskrav i lag- texten och relativt detaljerade förarbetsuttalanden om vilka faktorer som ska beaktas vid bedömningen. Nuvarande bestämmelser anger att med arbetsskada avses en skada till följd av olycksfall eller annan skadlig inverkan i arbetet. En skada ska anses ha uppkommit av sådan orsak, om övervägande skäl talar för det.279 Med andra ord är en skada en arbetsskada om övervägande skäl talar för ett samband mellan arbetet och skadan. För mål om personskada gäller i tvistemål i allmän domstol en bevislindring för detta kausalsamband som har fastslagits genom HD-praxis. I arbetsskademålen finns alltså mot- svarande bevislindring inskriven direkt i lagen. Det räcker för den försäkrade att visa att övervägande skäl talar för att arbetet är orsaken till skadan, dvs. att den skadliga inverkan i arbetet är mer sannolik som orsak till skadan än faktorer som ligger utanför arbetet. Det krävs emellertid också att det är sannolikt att det över huvud taget är möj- ligt att skadan kan uppstå till följd av den angivna faktorn.280 278Försäkringskassan, Beviskrav vid bedömningen av rätten till sjukpenning. Rättsligt ställningstagande 2021:04. 27939 kap. 3 § SFB. 2001/02:81, s. 42. Rätten till sjukersättning – problemanalys Bevisregeln om ”övervägande skäl” för samband i försäkringen ger uttryck för att en överviktsprincip ska gälla för bedömningen i det enskilda fallet av om orsakssamband föreligger mellan den skad- liga inverkan och skadan. I tveksamma fall ska arbetsskada anses före- ligga om de skäl som talar för samband är tyngre än de skäl som talar emot sådant samband.281 Innebörden är detsamma som ”övervägande sannolikhet”. Lagrådet anförde vid införande av den aktuella bevis- regeln – som alltså innebär en helhetsbedömning – att den föreslagna nya ordningen ger de tillämpande organen något ökat bedömnings- utrymme och att det därmed också kan finnas risk för minskad enhetlighet i rättstillämpningen.282 Beviskravet i arbetsskademål är alltså bevisövervikt, ett krav som i litteraturen har angetts innebära ett betydligt svagare krav än det som normalt gäller i förvaltningsprocessen.283 I relation till det veten- skapliga kunskapsläget innebär beviskravet övervägande skäl att en förhållandevis stor grad av osäkerhet kan – och måste – tolereras inom ramen för bedömningen av vilken skada som kan godkännas som arbetsskada.284 Av intresse är också att uttrycket ”kan antas” förekommer i arbetsskadeförsäkringen, i bestämmelsen som rör varaktighetsrekvi- sitet.285 I lagtexten anges ett krav på att nedsättningen av förmågan att skaffa inkomst genom arbete kan antas bestå under för att livränta ska kunna beviljas. Detta skulle således enligt resone- manget ovan antyda ett lägre, förhållandevis lågt beviskrav för själva prognosen om skadans varaktiga påverkan på nedsättningen jämfört med prövningen i övrigt. Bestämmelsen infördes genom lagstiftning år 2003.286 bestämdes tidpunkten för rätt till livränta till när den sjukdom som förorsakats av arbetsskadan hade upphört. Av förarbetena framgår att bestämmelsen infördes för att skapa regler som är förståeliga och därmed lättare kan accepteras av den försäk- rade samt för att underlätta administrationen och tillämpningen.287 Bestämmelserna skulle ansluta till vad som gällde för sjukersättning och aktivitetsersättning. Genom förändringen 2003 förutsågs att liv- ränta i vissa fall kunde beviljas på ett tidigare stadium . 2001/02:81, s. 121. 2001/02:81, s. 120. 283Diesen och , Bevisprövning i förvaltningsmål, s. 108. 284SOU 2017:25 s. 55. 28541 kap. 2 § SFB. 2001/02:81. 2001/02:81, s. 55–56. Rätten till sjukersättning – problemanalys förarbetena framgick att livränta inte skulle utgå så länge sjukpen- ning utgavs för en arbetsrelaterad sjukdom eftersom varaktighets- rekvisitet då inte ansågs uppfyllt, I avgörandet RÅ 2010 ref. 12 fann dock att det förhållandet att en person faktiskt har sjukpenning inte utgjorde något hinder mot att bevilja livränta under förutsättning att varaktighetsrekvi- sitet var uppfyllt. Avgörande var i stället den medicinska utredningen i målet utvisade att förmågan var nedsatt i sådan utsträckning att detta rekvisit är uppfyllt. Några närmare ut- talanden om detta kravs närmre innebörd – eller om det ens ska utläsas som ett rent beviskrav – finns inte i förarbetena eller i rättspraxis från HFD. Saken har omnämnts i kammarrätt.288 I den skiljaktiga meningen finns ett uttalande där kammarrättsrådet uttalar sig rörande beviskravet ”kan antas”: ”För att det s.k. varaktighetskravet ska vara uppfyllt räcker det att nedsättningen av förmågan att skaffa inkomst genom arbete kan antas bestå under . Det är således ett förhållandevis lågt krav som ställs på varaktighetsprognosen”. Majo- ritetens uppfattning gick inte emot detta uttalande och frågan be- rördes inte specifikt i majoritetens domskäl. Även 25 kap. 2 § SFB innehåller ett uttryckt beviskrav. Enligt den bestämmelsen utgörs en försäkrads sjukpenninggrundande inkomst av den årliga inkomst i pengar som han eller hon tills vidare ”kan antas” komma att få för eget arbete. Det handlar om en framtidsbedömning och beviskravet är lågt ställt. Några utförliga resonemang om lydel- sen i bestämmelsen utifrån ett beviskravsperspektiv finns dock inte i förarbetena. Som exempel kan slutligen nämnas regeln i 95 kap. 6 § SFB. Där anges att om det på grund av omständigheterna är sannolikt att två personer är sambor, ska de likställas med sambor. Detta gäller inte om den som ansöker om bostadsbidrag eller den som bidraget betalas ut till visar att de inte är sambor. Motsvarande allmänna redogörelse för beviskravet som finns i fram- för allt arbetsskadeförsäkringen saknas emellertid för sjukersättningen och aktivitetsersättningen. Eftersom det i dessa fall alltså saknas be- stämmelser i det regelverk som omfattar dessa ersättningar om frågan om beviskrav och bevismedel ska förvaltningsprocesslagen (1971:291) 288Kammarrätten i dom i mål nr 1777-16, där ett uttalande finns särskilt rörande beviskravet ”kan antas”. För att det s.k. varaktighetskravet ska vara uppfyllt räcker det att nedsättningen av förmågan att skaffa inkomst genom arbete kan antas bestå under . Det är således ett förhållandevis lågt krav som ställs på varaktighetsprognosen. Rätten till sjukersättning – problemanalys och allmänna förvaltningsrättsliga principer tillämpas. Utifrån de ut- talanden som gjorts i rättspraxis och litteratur om att ett förhöjt beviskrav råder i ärenden som rör sanktioner, återkrav m.m. kan slut- satsen dras att ett lägre beviskrav än detta i stället gäller i ansöknings- ärenden. Dessa uttalanden ger emellertid inte något svar på om det i dessa fall finns något ”normalkrav” och vilken nivå detta normalkrav i så fall ska anses ligga på. anför i Bevisprövning i förvaltningsmål (Bevis 7) att den bredaste diskussionen om beviskravsnivåerna har förts inom skattemålen, där man också har dragit slutsatsen att man bör utgå från ett normalkrav på bevisningens styrka. För skattemålens del har man kommit fram till at det gängse beviskravet ligger på en nivå som betecknas såsom sannolikt och att det rör sig om en nivå som ligger lägre än den som normalt gäller i tvistemål. Enligt Diesen kan skattemålen obetingat användas som mall för förvaltningsmål i allmänhet, vilket alltså skulle innebära att ”sannolika skäl” gäller som det gängse beviskravet i förvaltningsdomstol.289 Man bör utgå från detta normalkrav och med denna utgångspunkt i olika måltyper fråga sig om ett lägre eller högre beviskrav än så ska tillämpas. En något annan uppfattning framför i Process- ramen i förvaltningsmål, där han gör gällande att något allmänt bevis- krav för förvaltningsmål inte anges i FPL eller i LAFD och har inte heller ansetts möjligt att slå fast och att det inte heller i praxis kan ut- läsas något mer allmänt gällande normalkrav. Bedömningen härav för- svåras dock, som Diesen också framhåller, av att en varierande termi- nologi används i rättsfallen. Det framstår i stället som om beviskravet varierar beroende på sakens beskaffenhet. Eller, som uttrycker det, ju viktigare eller ömtåligare sak målet gäller, desto strängare beviskrav ställs. Den svåra frågan blir, anför , ut- ifrån vilka kriterier det ska avgöras om en fråga är särskilt viktig eller ömtålig. Von anför vidare att bedömningen försvåras ytterligare av att beviskravet inte enbart påverkas av hur känsligt eller ingripande målet är utan också av om det föreligger särskilda bevissvårigheter. Asylmålen utgör ett exempel på detta och beviskravet har alltså sänkts något avseende asylsökanden till följd av parts svårigheter att bevisa olika omständigheter. Vidare finns ett antal lättnader i beviskraven.290 289Diesen och , Bevisprövningen i förvaltningsmål, s. 101–102. 290Jfr t.ex. MIG 2007:9 och MIG 2007:12. Rätten till sjukersättning – problemanalys Beviskravet kan även påverkas av eventuella missbruk av den aktuella regleringen eller hur farlig viss verksamhet är m.m.291 Vissa särskilda bestämmelser kan också antyda svårigheter i att fastställa ett visst beviskrav. I 112 kap. 2 § SFB anges att Försäkrings- kassan får fatta intermistiska beslut. I paragrafen anges: För tid till dess att ett ärende har avgjorts får och besluta i fråga om ersättning från samma myndighet, om 1.det inte utan betydande dröjsmål kan avgöras om rätt till ersätt- ning föreligger, 2.det är sannolikt att sådan rätt föreligger, och 3.det är av väsentlig betydelse för den som begär ersättningen. Ett beslut enligt första stycket får meddelas även när det står klart att rätt till ersättning föreligger men ersättningens belopp inte kan bestämmas utan betydande dröjsmål. ändrades lagen för att öka tryggheten för den enskilde. Det infördes krav på att en försäkrad normalt ska under- rättas om ett övervägande till beslut om att helt eller delvis avslå en ansökan om sjukpenning och därigenom också ges möjlighet att komma in med synpunkter innan ett slutligt beslut fattas. Det blev också möjligt för att, i större utsträckning än tidigare, bevilja sjukpenning interimistiskt under tid för utredning och i avvaktan på slutligt beslut. Slutligen infördes ett SGI-skydd som rätten till sjukpenning utreds. I praktiken innebar förändringarna i stort en återgång till handläggningen som den var före den 1 november 2016.292 Bakgrunden var att hade ändrat sin tillämpning avseende när sjukpenning kan beviljas och handläggningsrutinerna för ärenden om sjukpenning. Förändringen innebar att endast kunde besluta att lämna sjuk- penning för tid som det är styrkt att arbetsförmågan är nedsatt p.g.a. sjukdom. I praktiken innebär det att sjukpenning endast i begränsad omfattning kunde lämnas under utredningstid och inte alls under kommuniceringstid. Innan ändrade sin tillämp- ning så betalade myndigheten i normalfallet när en sjukperiod väl på- 291von , Processramen i förvaltningsmål, 2 uppl. 2016, s. 38 ff. 292112 kap. 2 a § SFB. Se vidare prop. 2017/18:1, utgiftsområde 10. Rätten till sjukersättning – problemanalys börjats ut sjukpenning under såväl utredningstid som kommunicer- ingstid. Det var även möjligt att begära ett intermistiskt beslut i frågan om beviljande av sjukpenning. Förutsättningen för ett sådant beslut är bl.a. att det är sannolikt att sådan rätt föreligger.293 IFörsäkringskassans vägledning kommenterar myndigheten bl.a. vad som bör avses med begreppet sannolikt i detta sammanhang.294 För att ett interimistiskt beslut ska kunna fattas krävs även att det är sannolikt att den försäkrade har rätt till ersättning.