sou · H9B380 · 2021-10-08 00:00:00 — Hälso- och sjukvårdsrelaterad lagstiftning I 1 kap. 2 § regeringsformen anges att den enskildes personliga, eko- nomiska och kulturella välfärd ska vara grundläggande mål för den offentliga verksamheten. Vidare anges att särskilt ska det allmänna trygga rätten till arbete, bostad och utbildning samt verka för social omsorg och trygghet och för goda förutsättningar för hälsa. Bestäm- melsen, som trädde 1977, uttrycker en målsättning för staten, till skillnad från de fri- och rättigheter som regleras som bin- dande rättsregler i 2 kap. regeringsformen. Målsättningsbestämmel- sen uttrycker en politisk strävan och inte en utkrävbar rätt till viss vård av en särskild standard som svarar mot ett definierat behov för individen. Det har dock ansetts väsentligt att i grundlag ge uttryck för viktiga värden i form av sociala rättigheter som får stor betydelse för den enskildes välfärd och som också utgör en grundläggande förutsättning för demokrati.1 3.3Hälso- och sjukvårdslagen (2017:30) Hälso- och sjukvårdslagen (2017:30), förkortad HSL, är den centrala lagen för hälso- och sjukvården. Lagen trädde i kraft och ersatte då den tidigare hälso- och sjukvårdslagen (1982:763).2 Syftet med den nya hälso- och sjukvårdslagen var att göra regel- verket överskådligare, tydligare och mer lättillgängligt samt mer i 1975/76:209, s. 128, prop. 2009/10:80, s. 246 och SOU 1975:75, s. 93 och 183 f. 2Införd genom prop. 1981/82:97. enlighet med intentionen om en målinriktad ramlag.3 Lagen inne- håller bl.a. definitioner och mål för hälso- och sjukvården. Lagen är uppbyggd utifrån kapitelindelade avdelningar där bestämmelser av liknande karaktär samlas. Avdelningarna baseras på de olika aktörerna inom hälso- och sjukvårdsområdet och deras an- svar, dvs. regioner och kommuner som huvudmän. Strukturen tyd- liggör regionens och kommunernas tudelade ansvar som både huvudmän och vårdgivare. Lagen består av fem avdelningar: avdel- ning I innehåller inledande bestämmelser (1–2 kap.), avdelning II innehåller bestämmelser för all hälso- och sjukvård (3–6 kap.), avdel- ning III innehåller bestämmelser om regionens ansvar som huvud- man (7–10 kap.), avdelning IV innehåller bestämmelser om kommu- nens ansvar som huvudman (11–13 kap.) och avdelning V innehåller övriga bestämmelser för huvudmännen (14–18 kap.). Med hälso- och sjukvård avses enligt 2 kap. 1 § HSL åtgärder för att medicinskt förebygga, utreda och behandla sjukdomar och skador samt sjuktransporter och omhändertagande av avlidna. Med sluten vård avses enligt 2 kap. 4 § HSL hälso- och sjukvård som ges till en patient som är intagen vid en vårdinrättning. Med öppen vård avses annan hälso- och sjukvård än sluten vård (2 kap. 5 § HSL), varav primärvården är en del. Med primärvård avses hälso- och sjukvårdsverksamhet där öppen vård ges utan avgränsning när det gäller sjukdomar, ålder eller patientgrupper. Primärvården svarar för behovet av sådana åtgärder i form av medicinsk bedömning och behandling, omvårdnad, före- byggande arbete och rehabilitering som inte kräver särskilda medi- cinska eller tekniska resurser eller någon annan särskild kompetens (2 kap. 6 § HSL).4 finns även en bestämmelse i 13 a kap. 1 § HSL5 om vad som ska ingå i primärvårdens grund- uppdrag, nämligen att regioner och kommuner inom ramen för verk- samhet som utgör primärvård särskilt ska: –tillhandahålla de hälso- och sjukvårdstjänster som krävs för att tillgodose vanligt förekommande vårdbehov, –se till att vården är lätt tillgänglig, 2016/17:43, s. 1. 4Definitionen fick en delvis ny lydelse som trädde i kraft genom prop. 2019/20:164. 5För förarbetsuttalanden, se prop. 2019/20:164, s. 73 ff. –tillhandahålla förebyggande insatser utifrån såväl befolkningens behov som patientens individuella behov och förutsättningar, –samordna olika insatser för patienten i de fall det är mest ända- målsenligt att samordningen sker inom primärvården, och –möjliggöra medverkan vid genomförande av forskningsarbete. 3.3.2Lagens bestämmelser som gäller för all hälso- och sjukvård De grundläggande målen för den svenska hälso- och sjukvården är, som framgår av 3 kap. 1 § första stycket HSL, en god hälsa och en vård på lika villkor för hela befolkningen. Målen infördes i den ursprungliga hälso- och sjukvårdslagen (1982:763). Det saknades tidigare några samlade övergripande mål för hälso- och sjukvården. Då fanns bara olika mål som uttalades av olika instanser och som formulerades på olika sätt. Enligt regeringen hade värdet av ett samlat mål även ökat då gått från ett gynnsamt ekonomiskt läge där olika disparata mål ändå hade kunnat tillgodoses till ett kärvare ekonomiskt läge som förväntades bestå . Målen infördes för att, enligt regeringen, ”lägga fast mer översiktliga riktlinjer för arbetet inom hälso- och sjukvården”. Vidare angavs att målen bör ange ”önskvärda framtida tillstånd” och inte bör ”ange egenskaper eller krav på organisatoriska eller andra förändringar”.6 Regeringen uttalade i propositionen till den ursprungliga HSL att en första del av det övergripande målet för hälso- och sjukvården är att åstadkomma ett tillstånd där hela befolkningen har en god hälsa.7 Vad som avses med god hälsa sågs, enligt regeringen, som svårt att klart definiera, vilket till stor del berodde på att begreppet hälsa oftast sätts i samband med den enskilda människan och att dess betydelse därför kan påverkas av individuella förhållanden. En annan svårighet angavs vara den varierande och föränderliga synen på vad som är friskt och sjukt. Vidare angavs att innebörden av begreppet hälsa i hög grad påverkas av sociala och kulturella förhållanden och av värderingar vid den aktuella tiden samt att uppfattningarna om hälsa varierar mellan olika sociala grupper och åldersgrupper. Regeringen hänvisade även till WHO:s definition av hälsobegreppet som angav att 1981/82:97, s. 26. 1981/82:97, s. 27. ”hälsa är ett tillstånd av fullständigt fysiskt, psykiskt och socialt väl- befinnande och ej endast frånvaro av sjukdom och svaghet”.8 Att vården ska ges på lika villkor för hela befolkningen innebär enligt motiven i samma proposition att det ska vara möjligt för alla –oavsett var de bor i landet – att vid behov och på lika villkor få del av hälso- och sjukvårdens tjänster.9 Regeringen uttalade vidare att möjligheterna att få vård inte får påverkas av sådana förhållanden som ålder, kön, förmåga att ta initiativ, betalningsförmåga, utbild- ning, nationalitet, språk, religion, kulturella olikheter och andra lik- nande förhållanden.10 I 3 kap. 1 § HSL andra stycket lagfästs huvudprinciper för hur resurserna i svensk sjukvård ska fördelas mellan medborgarna liksom allmänna utgångspunkter för prioriteringar inom hälso- och sjuk- vården. Prioriteringarna vilar på beslut om rikt- linjer för prioriteringar i vården.11 Den etiska plattformen för priori- teringsbeslut syftar till att förstärka och fördjupa HSL:s grundtema och mål: en god vård på lika villkor för hela befolkningen. Platt- formen ska vara vägledande för beslutsfattare både på politisk och på administrativ nivå samt i den kliniska vardagen inom vården. Prio- riteringar i vården ska bygga på tre principer: •Människovärdesprincipen: Alla människor har lika värde och samma rätt oberoende av personliga egenskaper och funktioner i samhället. •Behovs-solidaritetsprincipen: Resurserna bör fördelas efter behov. •Kostnadseffektivitetsprincipen: Vid val mellan olika verksam- heter eller åtgärder bör en rimlig relation mellan kostnader och effekt, mätt i förbättrad hälsa och förhöjd livskvalitet, efter- strävas. Människovärdes- och behovs-solidaritetsprinciperna ligger till grund för bestämmelsen i 3 kap. 1 § andra stycket HSL om att vården ska ges med respekt för alla människors lika värde och för den enskilda människans värdighet samt att den som har det största behovet av hälso- och sjukvård ska ges företräde till vården. 1981/82:97, s. 112 f. 1981/82:97, s. 27. 1981/82:97, s. 27 och 114. 1996/97:60, bet. 1996/97:SoU14, rskr. 1996/97:186. vitetsprincipen (jfr 4 kap. 1 § HSL), är underordnad de båda andra principerna.12 Strävan efter en kostnadseffektiv verksamhet får alltså inte innebära att sjukvården nekar vård till eller försämrar vårdens kvalitet för de mest behövande. I förarbetena ges exempel på vilka prioriteringar som bör göras mellan olika sjukdomstillstånd. I dessa exempel anges bl.a. att akut livshotande sjukdomar och vård av svåra kroniska sjukdomar ska ges högsta prioritet. Den etiska plattformen ligger till grund för Social- styrelsens nationella riktlinjer, vilka utgör ett stöd vid prioriteringar i hälso- och sjukvården. Riktlinjerna ska ge vägledning om vilka behandlingar och metoder som olika verksamheter i vården bör satsa resurser på. Hälso- och sjukvårdsverksamhet ska enligt 5 kap. 1 § HSL be- drivas så att kraven på en god vård uppfylls. Det innebär att vården särskilt ska vara av god kvalitet med en god hygienisk standard, tillgodose patientens behov av trygghet, kontinuitet och säkerhet, bygga på respekt för patientens självbestämmande och integritet, främja goda kontakter mellan patienten och hälso- och sjukvårds- personalen, och vara lätt tillgänglig. All hälso- och sjukvård ska enligt 5 kap. 2 § HSL ha den personal, de lokaler och den utrustning som behövs för att kunna ge patien- terna god vård. I HSL finns också bestämmelser för ledning och kvalitetssäkring av hälso- och sjukvården. Av dessa framkommer bl.a. att ledningen av hälso- och sjukvården ska vara organiserad så att den främjar kost- nadseffektivitet (4 kap. 1 § HSL). Det ska finnas en verksamhets- chef, som är ansvarig för verksamheten (4 kap. 2 § HSL). Det fram- kommer vidare att kvaliteten i verksamheten systematiskt och fortlöpande ska utvecklas och säkras (5 kap. 4 § HSL). 3.3.3Regionens ansvar som huvudman Med huvudman avses enligt 2 kap. 2 § HSL den region eller den kommun som enligt lagen ansvarar för att erbjuda hälso- och sjuk- vård. Inom en huvudmans geografiska område kan en eller flera vårdgivare bedriva verksamhet. 1996/97:60, s. 21. Med vårdgivare avses enligt 2 kap. 3 § HSL statlig myndighet, region, kommun, annan juridisk person eller enskild näringsidkare som bedriver hälso- och sjukvårdsverksamhet. Huvudsakligen är det regionerna som ansvarar för att erbjuda hälso- och sjukvård till dem som bor i regionen och till vissa andra (8 kap. HSL). Kommunerna har enligt 12 kap. 1 § HSL ansvar för hälso- och sjukvård för personer som bor i vissa särskilda boende- former enligt socialtjänstlagen (2001:453) och för dem som vistas i viss dagverksamhet enligt samma lag. Kommunerna har också, under förutsättning att kommunen kommit överens med regionen om att ta över sådant ansvar, ansvar för hemsjukvård i ordinärt boende och i särskilt boende enligt 5 kap. 5 § tredje stycket socialtjänstlagen. I 7 kap. 2 § HSL, i avdelningen som rör regionens ansvar som huvudman, anges att regionen ska planera sin hälso- och sjukvård med utgångspunkt i behovet av vård hos dem som omfattas av regio- nens ansvar för hälso- och sjukvården samt att regionen vid planer- ingen ska beakta den hälso- och sjukvård som erbjuds av andra vård- givare. Av förarbetena till bestämmelsen framgår följande. Landstingskommunen får alltså planera verksamheten på det sätt som den finner mest ändamålsenligt. Dock måste planeringen alltid vara så utformad att kraven på hälso- och sjukvården uppfylls och att verk- samheten strävar mot det övergripande målet i 2 §.13 Landstingskommunens planeringsansvar omfattar inte endast den egna hälso- och sjukvården utan också den som erbjuds av andra vårdgivare. Regionen ska alltså vid planeringen av den egna verksamheten ta hänsyn till det utbud av hälso- och sjukvård som andra vårdgivare svarar för, t.ex. privata vårdinrättningar, privatpraktiserande läkare, skolhälsovård och företagshälsovård.14 3.3.4Avtal med annan om överlämnande av uppgifter Det finns bara en bestämmelse i HSL som uttryckligen reglerar vad som gäller när regionen överlämnar uppgiften att utföra vård åt någon annan, exempelvis en privat vårdgivare. Bestämmelsen finns i 15 kap. 1 § HSL och anger att regionerna och kommunerna med bibehållet huvudmannaskap kan sluta avtal med någon annan om att utföra vården, såvida den inte innefattar myndighetsutövning. 1981/82:97, s. 122. 1981/82:97, s. 122 f. bestämmelsen följer också att de särskilda villkor som gäller för överlämnandet ska framgå av avtalet. Att huvudmannaskapet behålls innebär att regionerna och kom- munerna har kvar det övergripande ansvaret för verksamheten och att de därmed också bl.a. är skyldiga att se till att den anlitade privata vårdgivaren följer de bestämmelser som finns för verksamheten.15 Den ursprungliga bestämmelsen infördes i 3 § andra stycket idåvarande hälso- och sjukvårdslagen (1982:763).16 Bestämmelsens lydelse var då: Ett landsting får sluta avtal med någon annan om att utföra de uppgifter som ansvarar för enligt denna lag. En uppgift som innefattar myndighetsutövning får dock inte med stöd av denna bestämmelse överlämnas till ett bolag, en förening, en samfällighet, en stiftelse eller en enskild individ. Därefter har vissa tillägg och justeringar gjorts i bestämmelsen. I propositionen till bestämmelsen, prop. 1992/93:43 Ökad kon- kurrens i verksamhet, lämnades förslag som syftade till att öka inslagen av konkurrens i den kommunala verksamheten. Propo- sitionen föregicks av en parlamentarisk kommitté, , som bl.a. hade till uppgift att utarbeta förslag inriktade på att underlätta införandet av alternativa produktions- och drifts- former i den kommunala verksamheten.17 Ipropositionen till bestämmelsen användes begreppet ”entre- prenad”, vilket avser sådan verksamhet som utförs av annan produ- cent än kommunens eller regionens egna organ.18 Regeringen kon- staterade att konkurrens är ett viktigt medel för att uppnå ökad effektivitet inom den kommunala sektorn men att de rättsliga förut- sättningarna för entreprenader i specialreglerad verksam- het i vissa fall är oklara. Regeringen föreslog därför en särskild reglering i frågan. Regeringen uttalade följande. Enligt hälso- och sjukvårdslagen ska varje landsting erbjuda en god hälso- och sjukvård åt dem som är bosatta inom (3 §). 15Se t.ex. prop. 2016/17:43, s. 146. 1992/93:43. 1992/93:43, s. 3. om det i förarbetena till den aktuella bestämmelsen klart har uttalats att den inte innebär att självt måste bedriva verksamheten (prop. 1981/82:97 s. 33) råder osäkerhet huruvida kan träffa avtal med någon annan om driften.19 [Det bör] införas ett tillägg som klargör att respektive kom- munen får sluta avtal med någon annan om att utföra de lagreglerade uppgifterna. Även här bör anges att en uppgift som innefattar myndig- hetsutövning inte får lämnas över till ett privaträttsligt organ.20 Regeringen uttalade vidare följande. Det har också i bl.a. förarbetena till hälso- och sjukvårdslagen uttalats att landstingens huvudmannaansvar för hälso- och sjukvård i och för sig inte innebär en skyldighet för regionen att själva bedriva denna verksam- het (prop. 1981/82:97 s. 33). I likhet med kommittén anser regeringen därför att huvuddelen av den nuvarande sjukvården bör kunna läggas ut på entreprenad.21 Det har förekommit att driften av en vårdcentral har överlämnats till ett privat bolag. Frågan om tillåtligheten av detta har såvitt känt inte prövats av domstol. Under förutsättning av att genom sin nämnd kan styra verksamhetens inriktning och att kraven på lands- tingets ansvar enligt hälso- och sjukvårdslagen upprätthålls bör det inte föreligga några hinder mot denna form av entreprenad. Dessa frågor och frågor om äganderätten till patientjournaler m.m. får regleras i avtalet med entreprenören.22 Någon principiell skillnad mellan att överlämna driften av en vårdcentral och t.ex. ett sjukhus föreligger inte. Det finns privata sjukhus med vilka regionen tecknar avtal om vård för ett visst antal patienter eller en enskild patient. Lagligheten av sådana avtal kan knappast ifrågasättas.23 Huvudmannaansvaret för de akuta sjuktransporterna har inte ansetts medföra en skyldighet för landstingen att genom egna organ utföra transporterna. Om transporterna läggs ut på entre- prenad, vilket i stor utsträckning är fallet, har dock en skyl- dighet att övervaka att transportorganisationen inte brister i ett eller annat hänseende.24 1992/93:43, s. 8. 1992/93:43, s. 8 f. 1992/93:43, s. 23. 1992/93:43, s. 23. 1992/93:43, s. 23. 1992/93:43, s. 23. Bestämmelsen kompletteras med tillägget om att avtalet ska innehålla särskilda villkor Genom en lagändring infördes skrivningen om att regionen i avtalet ska ”ange de särskilda villkor som gäller för överlämnan- det”.25 Av förarbetena framgår följande. I propositionen 1993/94:188, Lokal demokrati, uttalade regeringen att det är kommunen eller och inte primärt entreprenören som inför kommunmedlemmarna svarar för att den av entreprenören be- drivna verksamheten uppfyller samma kvalitetskrav som de som bedrivs av kommunen eller och att man därför avtalsvägen genom särskilda villkor måste skapa garantier för att entreprenören beaktar de allmänna regler som gäller för offentlig förvaltning. Efter vad som fram- kommit vid studiet av ett antal entreprenadavtal verkar enligt departe- mentspromemorian detta ha fått föga genomslag inom hälso- och sjukvården. Regeringen anser därför att reglerna i hälso- och sjuk- vårdslagen om överlämnade av uppgifter som respektive kommunen ansvarar för bör kompletteras med en föreskrift om att det i avtalen ska anges de särskilda villkor som gäller för överlämnandet. Regeringen förutsätter att till ledning för sjukvårds- huvudmännen behandlar entreprenadavtalens innehåll i nämnda avseen- den i allmänna råd.26 Bestämmelsen justeras rörande begreppet juridisk person Genom en lagändring ersattes skrivningarna om bolag, för- ening, samfällighet, stiftelse och enskild individ med begreppet ”juridisk person”.27 Ändringen utgjorde en anpassning till lydelsen i regeringsformen samt motsvarande bestämmelser i kommunal- lagen (1991:900), tandvårdslagen (1985:125) och socialtjänstlagen (2001:453). Komplettering kring bibehållet huvudmannaskap Nuvarande bestämmelse i 15 kap. 1 § HSL motsvarar, för regionernas del, tidigare bestämmelse i 3 § tredje stycket tidigare hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) med den skillnaden att ”med bibehållet huvudmannaskap” har lagts till i första meningen. 2004/05:89. 2004/05:89, s. 21. 2013/14:118, s. 99. framgår att tillägget syftar till att tydliggöra att ett avtal med någon annan om att t.ex. tillhandahålla viss vård inte medför att regionens eller kommunens huvudmannaskap för vården övergår på den andra vårdgivaren.28 Regeringen uttalade följande. ”eller kom- munen har således kvar ett övergripande ansvar för att dess medlem- mar får en god vård, vilket kan säkerställas bl.a. genom tillräckliga och relevanta krav i avtalen med de externa utförarna. Detta gäller vid överlämnande av uppgifter och någon saklig ändring är inte avsedd.”29 Av förarbetena framgår även följande. Av HSL framgår att landsting och kommuner får sluta avtal med någon annan om att utföra de uppgifter som eller kommunen ansvarar för enligt lagen (3 § tredje stycket respektive 18 § femte stycket HSL). Då uppgifter på det sättet överlämnas till någon annan övergår ansvaret för utförandet av uppgiften till den andra parten. eller kommunen har emellertid även fortsatt ett ansvar som huvudman för de uppgifter som överlämnats. Utredningen, som låg till grund för propositionen, har erfarit att det kan uppstå oklarheter vad gäller vilket ansvar de olika parterna har då uppgifter överlämnas. Det utgör skäl för att i lagförslaget införa ett förtydligande om att behåller sitt huvudmannaskap då uppgifter överlämnas genom avtal. Remissinstan- serna ger stöd till att huvudmannaskapet förtydligas.30 Begränsningar av regionernas möjligheter att överlämna vård Det har funnits två tillfälliga regleringar som har begränsat regio- nernas möjligheter att överlämna hälso- och sjukvård till privata vårdgivare. Särskilda bestämmelser fanns dels –2002 (i form av särskild lagstiftning), dels –2007 (i form av bestämmelser i ). Innebörden av de nu upphävda bestämmelser- na beskrivs på flera ställen i detta betänkande, se vidare i kapitel 4.2. Regionerna ska enligt 9 kap. 1 § HSL erbjuda vårdgaranti åt dem som omfattas av regionens ansvar. Vårdgarantin ska innehålla en försäk- ran om att den enskilda får kontakt med primärvården, 2016/17:43, s. 146. 2016/17:43, s. 146. 2016/17:43, s. 115. en medicinsk bedömning av läkare eller annan legitimerad hälso- och sjukvårdspersonal inom primärvården, besöka den specialiserade vården, och planerad vård. Om vårdgarantin inte uppfylls, såvitt avser besök till den specialiserade vården och planerad vård, ska regionen enligt 9 kap. 2 § HSL se till att patienten får vård hos en annan vårdgivare utan extra kostnad för patienten. De tider som gäller för vårdgarantin regleras i 6 kap. 1 § hälso- och sjukvårdsförordningen (2017:80), HSF. Där framgår att kontakt med primärvården ska fås som den enskilda söker sådan kontakt, enligt den s.k. tillgänglighetsgarantin. Medicinsk bedöm- ning inom primärvården ska ske från att den enskilda har sökt kontakt, om vårdgivaren bedömt att den enskilda behöver få en medicinsk bedömning och en sådan inte kan göras när den enskilda först söker kontakt. Denna del av vårdgarantin kallas för bedömningsgaranti inom primärvården. Vad gäller besöksgarantin inom den specialiserade vården ska den enskilda få besöka den specialiserade vården , räknat från det att remiss utfärdats eller, om någon remiss inte är nöd- vändig, från det att den enskilda har sökt kontakt med den specia- liserade vården. Även vad gäller behandlingsgarantin ska den plane- rade vården ges , detta räknat från det att vårdgivaren har beslutat att den enskilda ska få den aktuella vården. I 6 kap. 2 § HSF anges vissa begränsningar kring vilken tid som räknas vid bedömningen av om vårdgarantin enligt punkt 3 eller 4, dvs. om besöksgarantin inom den specialiserade vården eller behand- lingsgarantin, är uppfylld. Det anges också när en enskild ska anses frivilligt avstå från vård. Regionerna ska, enligt 9 kap. 3 § HSL, rapportera in uppgifter om väntetider till en nationell databas. Av 6 kap. 3 § HSF följer att detta ska göras genom att regionerna lämnar uppgifter till den nationella databas som förs av Kommuner och Regioner, SKR. 3.4Patientlagen (2014:821) Patientlagen (2014:821) innehåller vissa bestämmelser som överens- stämmer med bestämmelser i hälso- och sjukvårdslagen (2017:30), HSL, och vissa som kompletterar HSL. I1 kap. 6 § patientlagen anges att målet med hälso- och sjuk- vården är en god hälsa och en vård på lika villkor för hela befolk- ningen, att vården ska ges med respekt för alla människors lika värde och för den enskilda människans värdighet, och att den som har det största behovet av hälso- och sjukvård ska ges företräde till vården. Vidare anges i 1 kap. 7 § patientlagen att patienten ska få sakkunnig och omsorgsfull hälso- och sjukvård som är av god kvalitet och som står i överensstämmelse med vetenskap och beprövad erfarenhet. I patientlagens andra kapitel finns bestämmelser om tillgäng- lighet. I 2 kap. 1 § anges att hälso- och sjukvården ska vara lätt till- gänglig. I 2 kap. 2 § anges att patienten, om det inte är uppenbart obehövligt, ska få en medicinsk bedömning av sitt hälsotill- stånd. Vidare finns i 2 kap. 3–4 §§ bestämmelser om vårdgarantin. Av dessa framgår att om vårdgarantin vad avser besök till den specia- liserade vården och planerad vård inte uppfylls ska patienten få vård hos en annan vårdgivare utan extra kostnad för patienten. Det finns också bestämmelser om rätten till information (3 kap.), självbestämmande och samtycke (4 kap.) samt delaktighet (5 kap.). När det finns flera behandlingsalternativ som står i överensstäm- melse med vetenskap och beprövad erfarenhet ska patienten få möjlighet att välja det alternativ som han eller hon föredrar.