sou · H9B374d2 · 2021-09-23 00:00:00 — Genom grundlagsändringar infördes en hänvisning till 39 §, enligt vil- ken den närmast berättigade i tronföljden skulle träda in som regent, om han var myndig, och infördes en möjlighet även för den bröstarvinge som var närmast berättigad efter tronföljaren att fungera som regent.609 För dessa prinsars regentskap gällde samma krav på ålder som för konungen. Enligt 93 § skulle sedan förordna förmyndarregering. aktualiseras 5 kap. 4 § (tidigare 3 §) regeringsformen om konungen avlider och tronföljaren inte har uppnått myndighetsåldern för statschefsämbetet (se även avsnitt 2.6.3.). I så fall ska utse en riksföreståndare och en vice riksföreståndare att fullgöra stats- chefens uppgifter tills vidare, dock längst till dess att den nya konungen uppnått myndighets- åldern.610 Även om bestämmelsen utformats på ett sätt som antyder att den omyndige tron- följaren inte blir konung – något som har kritiserats beträffande en liknande formulering i 93 §i regeringsform611 – klargörs det i förarbetena att riksföreståndaren ”fullgör stats- chefsuppgifterna i omyndig konungs ställe”.612 Detta följer enligt och av att tronen enligt successionsordningens regler kan ärvas även av den som inte har åldern inne för att utöva statschefsämbetet.613 5.1.7.Krav på rättshandlingsförmåga? Några författare har anfört att en konung inte kan tillträda om han saknar ”förmåga af sjelfständigt handlande”;614 han måste vara ”fri från sådana kropps- eller sinnessjukdomar, som göra honom absolut oförmögen att regera”.615 Detta krav följde enligt Rydin616 och även 1993/94:115 s. 15 och 17-18 samt jämförelse med andra länder s. 19-20. 608Malmgren 1921 s. 83; , och 1971 s. 122. 609Se härtill Fahlbeck 1955 s. 31-34 och 48-54. 1973:90 s. 274. 611Fahlbeck 1955 s. 15. 1973:90 s. 274, jfr SOU 1965:3 s. 18. 613Petrén och Ragnemalm 1980 s. 129. 614Rydin 1863 s. 299. 615Rydin 1863 s. 299. 616Rydin 1863 s. 299. Naumann617 av sakens natur, och Naumann nämnde också analogin med 40 och 92 §§ regeringsform. Konung och riksdag kunde enligt Naumann på dessa grunder förklara en tronföljare obehörig. ansåg att i samband med successionen kunde för- klara en tronföljare obehörig, men ansåg att det riktigaste torde vara att ett sådant konstate- rande skedde . Skäl för detta var att i vart fall tronföljaren intog ”en bety- delsefull statsrättslig ställning, hvars utöfvande kan påfordras”.618 Fahlbeck har framhållit att detta sätt att uppfatta rättsläget är ”en extenderande tolkning, som icke har stöd i grundlag”.619 Fahlbeck angav inte hur situationen skulle hanteras i stället, men det skulle i alla fall ha stöd i grundlag att låta konungen tillträda, konstatera att han var så sjuk att han inte kunde vårda regeringsärendena, varvid statsrådet skulle styra riket enligt 40 § regeringsform och konungen enligt 92 § kunde bli avsatt . Motsvarande gäller enligt nuvarande 5 kap. regeringsformen, dock kan beslut om att ko- nungen ska anses ha avgått fattas . Som statschef får endast den tjänstgöra som är svensk medborgare. Detta gäller både den som är statschef och den som i egenskap av riksföreståndare tjänstgör som statschef. Det har ansetts oklart om det krävs att tronföljaren är svensk medborgare redan vid företrä- darens död eller om bristen kan botas genom erhållande av svenskt medborgarskap i anslut- ning därtill.620 Det synes emellertid väl förenligt med lagens ordalydelse att tillfällig riksföre- ståndare tjänstgör till dess att den nye konungen blivit medborgare. Frågan kan uppkomma endast i en situation då en medlem av en mer avlägsen släktgren oförväntat ärver tronen. Regeringsrätten yttrade års ändringar av successionsordningen att det för bi- behållande av arvsrätt till tronen borde gälla samma kvalifikationer som ställs på statschef enligt 5 kap. regeringsformen, nämligen att vara svensk medborgare för att kunna inträda som tillfällig riksföreståndare.621 Detta är, i avsaknad av uttryckliga regler i ämnet, att uppfatta som ett uttalande de lege ferenda. regeringsform innehöll ingen bestämmelse om konungaförsäkran. Att den gamla konungaeden tagits in i 16 § regeringsform innebar inte att den fungerade som konungaförsäkran. I stället beslutade ett formulär till konungaförsäk- ran, som skulle avläggas ”wid Regeringens anträdande”,622 det vill säga direkt då företrädaren avlidit eller när myndighetsåldern inträtt. Konungaförsäkran innefattade ett löfte att styra riket enligt regeringsformen och övriga gällande grundlagar samt lag och laga stadgar.623 617Naumann 1879-84 bd 2 s. 58. 618Blomberg 1904-06 s. 215-216, 1911 s. 146. 619Fahlbeck 1955 s. 91. 620SOU 1977:5 s. 45. 1977/78:71 s. 13 riksdag, riksdagsbeslutet, 8 §. 623Lydelsen återges i Naumann 1879-84 bd 2 s. 58-59 och Reuterskiöld s. 6. Enligt hörde formulär för konungaförsäkran till de konstitutionella stadgarna, som inte hade grundlags ställning men som supplerade grundlagarna.624 Naumann menade i analogi med 40 § regeringsform att om konungen inte hade avlagt ko- nungaförsäkran, kunde han inte fungera som konung, och tronen skulle gå vidare till nästa successionsberättigade.625 Här hade emellertid en annan uppfattning. Han menade att det inte fanns någon rättsverkan av att konungen inte avlagt konungaförsäkran, såvida det inte var ett tecken på en avsägelse av successionsrätten.626 Även Reuterskiöld menade att vägran att avlägga konungaförsäkran inte hade någon rättsverkan.627 Prinsarna skulle avlägga tro- och huldhetsed till konungen.628 I förarbetena till regeringsform ansågs att konungaförsäkran var föråldrad och att den borde ersättas av en ämbetsförklaring inför kammaren. Inte heller prinsarnas tro- och huldhetsed borde förekomma framöver.629 Att en ny statschef får avge en ämbetsförklaring inför kammaren framgår nu av 6 kap. 17 § riksdagsordningen, tidigare 2 kap. 10 § riksdagsordning. Det antagna formuläret till konungaförsäkran upphörde att gälla vid utgången av . Eftersom det hade fastställts av ansåg departementsche- fen att det borde upphävas genom lag, vilket också skedde.630 5.2.Några fall av förlust av kronan eller successionsrätt 5.2.1.Förlust av kronan genom utrikes vistelse eller sjuklighet Om konungen av sjukdom, utrikes resa eller annan orsak är förhindrad att fullgöra sina uppgifter gäller enligt 5 kap. 4 § (tidigare 3 §) regeringsformen att annan medlem av kunga- huset enligt gällande tronföljd träder in som tillfällig riksföreståndare. Om statschefen av inte har fullgjort eller kunnat fullgöra sina uppgifter, ska regeringen anmäla det till . ska enligt 5 kap. 6 § (tidigare 5 §) besluta om konungen eller drottningen ska anses ha avgått. (Se också avsnitt 2.6.3.) Om konungen års regeringsform stannade utomlands mer än eller på grund av sjukdom inte kunnat befatta sig med regeringsärendena, skulle enligt 91-92 §§ regeringsformen ta den ”författning om Rikets Styrelse” som fann nyttigast. Det var denna sistnämnda regel som föranledde tolkningssvårig- heter, närmare bestämt när det gäller hur fri var i sitt beslutsfattande. Jag hänvisar i denna del till Fahlbecks analys av rättsläget.631 (Se också avsnitt 2.5.4.) 624Blomberg 1904-06 s. 75-76, 1911 s. 28-29. 625Naumann 1879-84 bd 2 s. 58-60. 626Blomberg 1904-06 s. 228-229, 1911 s. 156-157. 627Reuterskiöld s. 51. 628Naumann 1879-84 bd 2 s. 60, där även lydelsen av kronprins ed återges. 1973:90 s. 270. 1974:35 s. 92; SFS 1974:564. 631Fahlbeck 1955 s. 10-11, 17-28, 29, 31-34 och 106 5.2.2.Andra fall av utrikesvistelse Enligt 4 § successionsordningen ska prinsar och prinsessor ”uppfödas inom riket”. Nå- gon rättsverkan av om så inte sker finns inte angiven. Frågan togs upp års änd- ringar av successionsordningen, men bestämmelsen försågs inte med någon rättsföljd. För- arbetsuttaladena är inte alldeles tydliga när det gäller om avsikten var att det skulle finnas en rättsverkan av utrikes uppfostran eller inte.632 och har visserligen med hänvisning till dessa uttalanden anfört att ”långvarig, sammanhängande utlandsvistelse, som medför bristande kontakt med svenskt samhällsliv och svenska förhållanden i övrigt, torde medföra, att den utomlands uppfostrade tronarvingen och alla hans eller hennes efterkom- mande förlorar sin successionsrätt”.633 Även m.fl. har ansett att successionsrätten går förlorad för en successionsberättigad som uppfostrats utomlands.634 Eftersom detta inte kan stödjas på någon uttrycklig föreskrift kan jag inte instämma i den slutsatsen, särskilt som lagstiftaren hade tillfälle men valde att inte reglera frågan på så sätt att någon rättsföljd av utrikes uppfostran lades till. I 7 § successionsordningen finns en föreskrift om att tronföljaren inte får anträda utrikes resa utan konungens vetskap och samtycke. Här anses det vara konungen personligen som har att lämna sitt samtycke, i egenskap av överhuvud för det kungl. Samtycket torde kunna lämnas muntligen.635 Detta skulle kunna ställa till problem om en omyndig konung är statschef (se nedan avsnitt 5.7.1. , fram , gällde kravet på samtycke för utlandsresa alla prinsar och prinsessor. framhöll som en ofullkomlighet att det var anträdandet av resan, inte vis- telsen i utlandet, som förbjöds om samtycke inte fanns.636 Tanken var sannolikt att det före resan skulle klarläggas vart och i vilket syfte resan företogs och hur länge den skulle pågå. Några rättsverkningar, successionsrättliga eller andra, har aldrig varit knutna till föreskriften, men en rättsverkan skulle enligt Naumann och kunna vara indragen rätt till ekono- miska anslag.637 5.2.3.Frivillig avsägelse av kronan (abdikation) eller av successionsrätt Att en konung kan abdikera har ansetts gälla utan att det kunnat stödjas på någon särskild föreskrift.638 Enligt behövde konungen dock få samtycke från och riksdag respektive storting, en slutsats han grundade på att konungen hade lovat att styra rikena efter deras grundlagar, vilka inte innehöll någon ovillkorlig abdikationsrätt.639 Reuter- var av liknande uppfattning; enligt honom hade konungen inte en rättighet utan en 1977/78:71 s. 12-13, 32. 633Petrén och Ragnemalm 1980 s. 368. 634Holmberg m.fl. 2006 s. 583. 635SOU 1977:5 s. 29, och 1980 s. 370. 636Berger 1877 s. 44. 637Naumann 1879-84 bd 2 s. 339, 1877 s. 44. 638Rydin 1863 s. 299-300, Naumann 1879-84 bd 2 s. 62, 1877 s. 26, 1904-06 s. 219, 1911 s. 148, 1948 s. 68-69. 639Rydin 1863 s. 299-300. faktisk möjlighet att med samtycke avsäga sig kronan.640 menade att avsägelsen borde anmälas hos och dess rättsliga betydelse genom bifall konstateras.641 instämde med , även om han knöt samman denna fråga med att borde ta ställning till successionen (den s.k. avliden-teorin, se avsnitt 5.1.2. ovan).642 Fahlbeck noterade att abdikation förutsätter rättslig handlingsförmåga; det går inte att abdikera genom ställföreträdare.643 En annan sak är att kronan kan förloras, se avsnitt 5.2.1. Enligt Fahlbeck kan abdikation ske genom en viljeförklaring från konungen eller ”medelst hans otvetydiga konkludenta handlingar”.644 Det borde enligt honom krävas, att statsrådet och ”i officiell form bekräfta faktum”.645 I linje med det borde en successionsberättigad enligt Blomberg646 och Fahlbeck647 kunna avstå från sin successionsrätt. Enligt medförde ”ärendets offentligrättsliga karak- tär” att avsägelsen behövde ”pröfvas och konstateras” av konung och riksdag.648 Fahlbeck uttalade sig inte om formerna för avsägelsen. Även i detta fall har allmänt ansetts att avsägel- sen omfattar barn födda efter, men inte före, avsägelsen.649 Det råder enighet om att det finns en möjlighet att avsäga sig kronan eller successions- rätten, men det råder delade meningar om hur detta formellt ska godkännas eller bekräftas. Uppfattningarna i doktrin synes ha gått i den riktningen att abdikation och avsägelse är en ensidig rättshandling, som dock behöver någon form av bekräftelse från regeringen eller riks- dagen, närmast för att undvika osäkerhet om vad som gäller. 5.3.Förlust av successionsrätt, och rätten att inneha tronen, på grund av bekännelse till annan religion än den rena evangeliska läran Enligt 2 § regeringsform skulle konungen alltid ”vara av den rena evangeliska läran, sådan som den uti den oförändrade Augsburgiska bekännelsen samt mötes beslut av antagen och förklarad är”.650 Analogivis har ansetts att även riksföreståndare 641Blomberg 1904-06 s. 219 och 1911 s. 148. 642Malmgren 1948 s. 69. 643Fahlbeck 1955 s. 28-29. 644Fahlbeck 1955 s. 30. 645Fahlbeck 1955 s. 30. 646Blomberg 1904-06 s. 215, 1911 s. 145. 647Fahlbeck 1955 s. 30 och 59. 648Blomberg 1904-06 s. 215, 1911 s. 145. 649Blomberg 1904-06 s. 215, 1911 s. 145, Fahlbeck 1955 s. 30. 650Den augsburgska bekännelsen av , ej Melanchthons senare bearbetning, se 1902 s. 7. Se Confessio fidei. mötes beslut om bekännelse, : , 1993, där original- texten från mötes beslut finns tillsammans med en modernare språkversion. Jfr vidare Naumann 1879- 84 bd 2 s. 270-279. ska vara av samma lära.651 Bestämmelsen gäller ännu enligt en övergångsbestämmelse till regeringsformen.652 Enligt 4 § successionsordningen ska prinsar – och även prinsessor – av det kungl. huset uppfödas i den rena evangeliska läran och inom riket, och den av kungl. familjen som inte bekänner sig till den läran ska vara utesluten från all success- ionsrätt. I samband med skiljande från staten gjordes inga förändringar av kravet på religionstillhörighet. Bl.a. hade som remissinstans föreslagit att den rättsliga regleringen av bekännelsekravet för statschefen skulle bibehållas. Frågan uppfattades inte i första hand vara en fråga om religionsfrihet utan en konstitutionell fråga som hade med grunderna för det svenska statsskicket att göra.653 Detta är en gammal tanke; upp- fattning var att syftet med bestämmelsen är att det är konungens uppgift att ”vårda statsre- ligionen och stå i spetsen för kyrkan”.654 Kyrkomötets kyrkolagsutskott konstaterade att kra- vet inte uttryckligen anger att statschefen skall tillhöra just , men att det i praktiken har kommit att uttolkas på detta sätt.655 Här uppkommer frågor om dels successionsrätten ska bedömas (först när successionen aktualiseras eller kontinuerligt fram till dess? ), dels vilken verkan för- lorad successionsrätt har för eventuella barn, dels ock vilken betydelse tolkningen av begrep- pen ’kungl. huset’ och ’kungl. familjen’ har i sammanhanget. När det gäller särskilt den först- nämnda frågan finns olika uppfattningar. 5.3.2.Har tillhörighet till annan lära betydelse först vid succession eller ? Enligt Naumann aktualiseras bestämmelsens tillämpning inte förrän den successionsbe- rättigade står i begrepp att bestiga tronen. Naumann uttryckte det så att bekännandet av läran bör ske ”senast då grundlagarne skola af honom besvärjas”,656 det vill säga när konungaförsäkran skulle avläggas. Om den successionsberättigade dittills tillhört en annan lära är successionsrätten enligt Naumann inte förverkad. Detta följer enligt Naumann av for- muleringen ”bekänner”, vilken enligt honom syftar på successionsögonblicket, jämförd med formuleringen i 2 § regeringsform att konungen ”alltid” ska vara av den rena evan- geliska läran.657 instämde med Naumanns synsätt.658 knöt an bedöm- ningen till att om man förverkat sin rätt till något, kan man normalt inte återta rätten på egen hand, men han fäste avgörande vikt vid att begreppet förverkande inte nämndes i 4 § succes- sionsordningen. Därför anslöt han sig till Naumanns synsätt i denna del.659 651Hagman 1902 s. 7. 1997/98:49 s. 17-19. 654Kjellén 1890 s. 56-57. 655Andra kyrkolagsutskottets betänkande 1997:8, bilaga 3 till prop. 1997/98:116, s. 141. 656Naumann 1879-84 bd 2 s. 45. 657Naumann 1879-84 bd 2 s. 45 och 58-59. 658Berger 1877 s. 35. 659Gustaf Broomé, Framställning af svenska lagstiftningen angående statsreligion och religionsfrihet, : Berlingska, 1861, s. 74-77. nämnde att arvsrätten ”är förverkad, och förlusten kan icke repareras genom senare återgång till statsreligionen”660 och flera andra författare var av samma uppfattning.661 Detta torde böra tolkas som att frågan ska prövas kontinuerligt och inte först vid succession –annars skulle uttalandet syfta enbart på huruvida en i successionen ”överhoppad” prins kunde återfå sin redan passerade plats i tronföljden. I betänkandet om kvinnlig tronföljd synes detta dock ha uppfattats som två olika frågor, även om slutsatsen – i anslutning till Key-Åberg662 och Blomberg663 – blev att en prins alltid ska ha bekänt sig till den rätta läran för att hans arvsrätt ska vara bevarad. Denna tolkning stöds också, som bl.a. anförde,664 av sammanhanget med att den successionsberättigade ska uppfödas inom rätt lära.665 Reuterskiöld tolkade formuleringen ”all successionsrätt” som att det inte gick att åter- vinna successionsrätt genom återvändande till den rena läran.666 Naumann å sin sida ansåg dock att den föreskriften inte kunde tolkas som att successionsrättens förlust var följden av om föräldrarna överträdde denna föreskrift.667 Så torde i och för sig vara fallet, eftersom en successionsberättigad som uppföds i annan lära (därför att föräldern har bytt religionstillhö- righet efter det att det barnet fötts) kan tänkas ändå tillhöra den rena evangeliska läran, och i så fall vore en förlust av successionsrätten en opåkallad rättsverkan av föräldrarnas brister. Det som måste anses stå i fokus är att den successionsberättigade själv tillhör rätt lära. Som har framhållit har kravet på tillhörighet till den rena evangeliska läran en bakgrund arvförening. Kravet var att konung och arvfurste skulle vara av den rena evangeliska läran, och successionsrätten för arvfurste som avföll från denna lära var förver- kad (se ovan avsnitt 2.3.2.). Formuleringarna ger, till skillnad från den analys Nau- mann gjorde av ordet ”bekänner”, snarare intrycket av att en arvfurste som avfaller från den rena evangeliska läran genast förlorar successionsrätten. Ser man föreskrift som ett sätt att föra vidare tidigare gällande rättsläge, blir tolkningen att en successionsberättigad för- verkar successionsrätten genast vid avfall från den rena evangeliska läran. gjorde emel- lertid motsatt tolkning och framhävde skillnaden mellan arvförening och regeringsform.668 Det finns också ett sakligt skäl för en kontinuerlig prövning – om en kronprins som kanske visserligen uppfötts i rätt lära sedan avviker från denna skulle han i praktiken kunna fungera som riksföreståndare till dess att han skulle stå i begrepp att ärva tronen och då anses utesluten. Detta är ett av argument för att en successionsberättigad som avfaller från den rena evangeliska läran genast förlorar successionsrätten. Han framhöll att den suc- cessionsrätt, ”som vid tronledighet må kunna realiseras, [måste] jämväl förut förefinnas och hafva offentligrättslig giltighet”.669 De successionsberättigade, särskilt de som stod närmast 660Malmgren 1921 s. 162, samma formulering ännu i , och 1971 s. 210 och en liknande i och 1980 s. 368. 661Key-Åberg 1888 s. 102-104, 1902 s. 509, 1904-06 s. 212-213, 1911 s. 143. 662Key-Åberg 1888 s. 102-104. 663Blomberg 1904-06 s. 212-213, 1911 s. 142-143. 664Key-Åberg 1888 s. 103. 665Se även 1890 s. 56-57, 1902 s. 509 och SOU 1977:5 s. 26. 666Reuterskiöld s. 207. 667Naumann 1879-84 bd 2 s. 45. 668Berger 1877 s. 35. 669Blomberg 1904-06 s. 212, 1911 s. 143. tronen, hade ”en viss offentligrättslig ställning”.670 Reuterskiöld menade att det ankom på konungen att fastställa ”huruvida i ett visst fall ett affall verkligen skett eller icke”.671 Mot skälen för en kontinuerlig prövning kan anföras att det av rättssäkerhetsskäl är önsk- värt att en bestämmelse med så ingripande rättsverkningar skulle vara tydligare beträffande vad som krävs för att dessa ska inträda. Ett annat sakligt skäl mot en kontinuerlig prövning skulle kunna vara situationen då en linje är på väg att dö ut och att successionsrätten ska övergå till en mer avlägsen linje där den närmast successionsberättigade ännu inte bekänt sig till den rena evangeliska läran men är beredd att göra det. I så fall skulle man kunna hamna i samma situation som när valdes till tronföljare, nämligen att vederbörande i rätt tid antar den rena evangeliska läran. Övervägande skäl – särskilt sambanden mellan att de successionsberättigade ska uppfö- das i den rena evangeliska läran, att de kan tjänstgöra som riksföreståndare och att konungen alltid ska tillhöra den rena evangeliska läran – talar enligt min mening starkt för tolkningen att successionsrätten är förverkad närhelst en successionsberättigad byter religion. 5.3.3.Omfattar förlusten även den förlustiges barn? Enligt Naumann och omfattade den förlorade successionsrätten inte barnen till den som uteslutits ur tronföljden. Om den närmast successionsberättigade inte bekände sig till den rena evangeliska läran gick successionsrätten vidare till nästa person i samma linje.672 Om denne var underårig, berodde det på ”den unge konungen, när han till myndiga år kom- mit, huruvida han, i olikhet med fadren, vill bekänna sig till den rena evangeliska läran”.673 Ville han det, blev han konung. Annars gick successionsrätten vidare enligt huvudregeln. Om successionen på detta sätt hoppade över en person, som sedan fick en son, kunde den sonens linje komma i fråga för succession först sedan alla de andra linjerna utslocknat, ”ty har suc- cessionen en gång i laga ordning öfvergått till en ny linea, skulle det strida mot naturen af den lineala arfsföljden, om den från samma linea till en äldre återginge”.674 hade samma uppfattning; uttrycket ”all successionsrätt” var inte tillräckligt för att dra en slutsats beträffande barnen, särskilt inte vid jämförelse med formuleringarna i 5 och 8 §§. Han framhöll att sönerna hade en självständig, på släktskap med stamfadern grundad arvsrätt till tronen.675 ändrade, eller snarare förtydligade, emellertid senare sitt uttalande så att det endast omfattade de före religionsbytet födda barnen.676 menade att förlusten av successionsrätten omfattade de senare födda sönerna men inte de tidigare och deras avkomlingar, eftersom fadern hade kunnat föra successionsrätt vidare till 670Blomberg 1904-06 s. 212 och 241, 1911 s. 143 och 167. 671Reuterskiöld s. 207. 672Naumann 1879-84 bd 2 s. 45, 51 och 269, 1877 s. 36; så även 1843 s. 124. 673Naumann 1879-84 bd 2 s. 51. 674Naumann 1879-84 bd 2 s. 51-52, så även 1877 s. 36. 675Malmgren 1921 s. 162. 676Malmgren 1947 s. 187, samma uttalande ännu i , och 1971 s. 210; se även 1948 s. 64. dess att han bytte religion men inte därefter.677 Samma uppfattning hade majoriteten i den svensk-norska kommitté som lade fram förslag till ny föreningsakt mellan länderna.678 Alin679 och ,680 å andra sidan, menade att förlusten omfattade samtliga efterkom- mande. Reuterskiöld gjorde inte en skillnad mellan födda och ofödda efterkommande utan utgick från att alla efterkommande förlorade successionsrätten, med undantag för de av dem vilka ”såsom myndiga, upphört att till honom vara bipersoner eller de ej, ehuru min- deråriga, genast skiljas från honom för att uppfostras i den rätta tron”.681 anslöt han sig i stället till uppfattning.682 Fahlbecks synsätt var att förlusten av successionsrätt enligt 44 § regeringsformen samt 4, 5, 8 och 9 §§ successionsordningen skulle tolkas på samma sätt, eftersom det är fråga om stilistiska variationer. I samtliga fall skulle förverkandet omfatta senare födda men inte tidi- gare födda barn – dessa hade redan inträtt i tronföljdsordningen.683 fann tolkningen övertygande beträffande 4 och 5 §§ successionsordningen, även om han också höll öppet för att de tre bestämmelserna om förlust av successionsrätten – 4, 5 och 8 §§ successionsord- ningen – var en ”stigande serie i nära anslutning till ordalydelsen”.684 och anslöt sig till Fahlbecks uppfattning.685 Som synes har uppfattningarna i denna fråga varit ovanligt motstridiga.