sou · H9B369 · 2021-08-20 00:00:00 — Reglerna om sjukpenning och sjukersättning är nära sammankopp- lade och kompenserar den enskilde i grunden för samma sak – in- komstförlust till följd av nedsatt arbetsförmåga orsakad av sjukdom. Sjukersättning utgör en fortsättning på sjukpenningen såtillvida att den beviljas när nedsättningen av arbetsförmågan bedöms nedsatt under all överskådlig tid. Sjukpenningens regelverk bygger på fasta tidsgränser som regle- rar mot vad arbetsförmågan ska bedömas. Nuvarande regler för rätt till sjukpenning infördes . Detta regelverk brukar kallas för rehabiliteringskedjan. i ett sjukfall bedöms arbetsförmågan mot den försäkrades vanliga arbete eller annat lämp- ligt arbete som arbetsgivaren tillfälligt erbjuder den försäkrade. Fr.o.m. dag 91 ska det vid bedömningen även beaktas om den för- säkrade kan försörja sig genom omplacering till annat arbete hos arbetsgivaren. Fr.o.m. dag 181 bedöms arbetsförmågan i stället mot ”normalt förekommande arbete”.62 finns en 61SOU 2019:2, s. 31. 62Begreppet ”normalt förekommande arbete” används såväl i detta betänkande som generellt för att, aningen förenklat, beskriva rekvisitet i 27 kap. 48 § SFB om ”sådant förvärvsarbete som är normalt förekommande på arbetsmarknaden eller annat lämpligt arbete som är tillgängligt för honom eller henne”. Rätten till sjukersättning – regelverk och handläggning ny möjlighet att skjuta upp denna bedömning. Om övervägande skäl talar för att den försäkrade kommer att återfå arbetsförmågan i ordi- narie arbete eller annat arbete hos arbetsgivaren före den tidpunkt då han eller hon har haft nedsatt arbetsförmåga i 365 dagar.63 Föränd- ringen innebar ett steg mot en mer generös bedömning. Före lagänd- ringen krävdes att den försäkrade med stor sannolikhet skulle kunna återgå i sådant arbete. Prövningen mot normalt förekommande arbete kan också skjutas upp om det skulle anses oskäligt att göra en sådan prövning. Från och med dag 366 kan en prövning mot normalt förekommande arbete skjutas upp endast om det kan anses oskäligt att göra en sådan pröv- ning. Arbetslösa personer prövas mot normalt förekommande arbete fr.o.m. dag 1 i rehabiliteringskedjan. Egenföretagare bedöms mot sitt arbete. För att undvika att ett kortare uppehåll mellan två sjukperioder ska medföra att prövningen i rehabiliteringskedjan börjar om från början finns en bestämmelse om sammanläggning av sjukperioder. Bestämmelsen anger att vid beräkningen av hur länge en försäkrad har haft nedsatt arbetsförmåga ska dagar i sjukperioder läggas sam- man om färre än förflutit mellan de olika perioderna. ändrades regeln i 27 kap. 24 § SFB om ett maximalt antal dagar med sjukpenning. Regeln innebar att för flertalet försäkrade var rätten till sjukpenning begränsad till totalt maximalt 2 1/. I och med att denna begränsning togs bort upphörde den bortre tidsgräns för hur länge sjukpenning kunde betalas ut. Enligt gällande rätt är det endast den försäkrades sjukdom och den nedsatta arbetsförmågan som avgör om sjukpenning ska beviljas. Så länge denna nedsättning kvarstår föreligger också rätt till sjuk- penning. har i en skrivelse till regeringen anfört att risken med nu gällande regler i stor är att försäkrade blir inlåsta i långvariga perioder med sjukpenning i stället för att kunna beviljas sjukersättning, eftersom rätten till sjukpenning fr.o.m. dag 181 bedöms mot ett mildare arbetsmarknadsbegrepp än det som gäller för rätten till sjukersätt- ning.64 6327 kap. 48 § SFB. 64S2017/06851/SF, se vidare avsnitt 7.3. Rätten till sjukersättning – regelverk och handläggning 5.2.4Rättspraxis avseende bedömning av rätt till sjukpenning Högsta förvaltningsdomstolens avgöranden ref. 51 I och II – arbetsmarknadsbegreppet normalt förekommande arbete och hur ska bedömningen göras? meddelade två domar som båda rörde en försäkrads arbetsförmåga, begreppet normalt före- kommande arbete och hur det ska avgöras om en försäkrad har en förmåga att försörja sig genom ett sådant arbete. Det ena målet rörde en 59-årig kvinna som arbetade halvtid som affärsbiträde. Hon led av artros i fingerlederna vilket yttrade sig i ned- satt kraft i händer och nedsatt greppförmåga i pekfinger-tumme. Hennes arbetsuppgifter hade så långt det var möjligt anpassats efter besvären. Frågan i målet var om hon var berättigad till halv sjukpen- ning på den grunden att hon inte kunde försörja sig genom ett för- värvsarbete som är normalt förekommande på arbetsmarknaden. Det andra målet rörde en 43-årig man som arbetade en fjärdedel av heltid på ett bilföretag. Han led av kraftig artros i båda knäna, svår övervikt, diabetes och högt blodtryck och hade svårt att gå, stå och röra sig. Frågan i målet var om han var berättigad till tre fjärdedels sjukpen- ning på den grunden att han inte kunde försörja sig genom ett förvärvsarbete som är normalt förekommande på arbetsmarknaden. konstaterade i fråga om begreppet normalt förekommande arbete att det rör sig om vanliga arbeten som den försäkrade trots sin sjukdom kan utföra med ringa eller inga krav på anpassning till dennes medicinska besvär. Anställningar som på något sätt subventioneras av det allmänna ingår inte i begreppet nor- malt förekommande arbete. Med arbetsmarknaden avses den natio- nella arbetsmarknaden. Domstolen konstaterade att det står klart att bedömningen av arbetsförmågan inte ska göras mot konkreta arbeten i den meningen att det måste finnas ett arbete tillgängligt. Däremot är det inte lika klart om bedömningen ska relateras till arbeten inom vissa yrkesområden eller vissa typer av arbeten. Efter ett längre reso- nemang utifrån förarbeten och praxis landade domstolen i slutsatsen att det inte krävs att , för att kunna avslå en ansö- kan om sjukpenning, hänvisar till konkreta typer av arbeten som den försäkrade kan utföra. Av stor betydelse för Högsta förvaltnings- domstolens slutsats i denna del är att lagstiftningen efter 2008 inte längre gör det möjligt att vid bedömningen av arbetsförmågan mot Rätten till sjukersättning – regelverk och handläggning normalt förekommande arbete ta hänsyn till andra faktorer hos indi- viden än dennes sjukdom. En bedömning av arbetsförmågan mot kon- kreta typer av arbeten skulle, enligt domstolen, inte vara meningsfull om inte hänsyn får tas till exempelvis utbildning hos den försäkrade. framhöll att bedömningen av arbets- förmågan ska vara verklighetsförankrad. Även om bedömningen inte görs i förhållande till konkreta typer av arbeten måste bedömningen ta hänsyn till förhållandena på arbetsmarknaden i stort och anpassas efter hur arbetsmarknaden förändras . har därför anledning att beakta eventuella prövningar av den försäkrades arbetsförmåga som har gjorts av Arbetsförmedlingen. En arbetsför- mågeutredning från Arbetsförmedlingen bör således som utgångs- punkt kunna vara vägledande även vid bedöm- ning av arbetsförmågan. I ett förarbetsuttalande sades det att det i första hand kommer att vara personer som helt klart har en arbetsförmåga som kan användas på den öppna arbetsmarknaden som inte ska ha rätt till sjukpenning. Enligt skulle detta uttalande förstås så att den försäkrade ska bedömas kunna tillgodose alla sådana krav som ett arbete på den öppna arbetsmark- naden ställer. Den kvarvarande arbetsförmågan måste därför vara tillräcklig för att leva upp till de krav och förväntningar som arbets- givare på den öppna arbetsmarknaden allmänt sett har när det gäller till exempel arbetsprestationer och arbetstakt. I målet som rörde kvinnan som arbetade som affärsbiträde landade i slutsatsen att kvinnan inte kunde anses ha förmåga att försörja sig själv genom normalt förekommande arbete i högre utsträckning än genom sitt ordinarie halvtidsarbete och att hon därför hade rätt till halv sjukpenning. Domstolen kon- staterade att hon hade nedsatt kraft i händerna samt nedsatt funktion och greppförmåga. Hon hade även svårt med finmotorik och med vridande rörelser samt med att lyfta, arbeta statiskt och att utföra kontorsarbete. Det rörde sig om en betydande begränsning av hand- funktionen. Enligt torde de allra flesta arbeten ställa krav på att händerna kan användas. Det är, enligt dom- stolen, svårt att föreställa sig arbeten där kvinnan skulle kunna klara att utföra samtliga arbetsuppgifter i normal arbetstakt och dessutom i en tidsmässig omfattning som översteg halvtid. I målet som rörde mannen som arbetade på ett bilföretag konstaterade förvalt- ningsdomstolen att mannen hade en komplex sjukdomsbild men att Rätten till sjukersättning – regelverk och handläggning det som framför allt påverkade arbetsförmågan var hans orörlighet. Däremot framgick det inte på vilket sätt hans sjukdomar hindrade honom från att utföra ett i huvudsak stillasittande arbete. Sådana arbeten var normalt förekommande på arbetsmarknaden. Därmed hade mannen förmåga att försörja sig genom normalt förekommande arbete och han hade därför inte rätt till sjukpenning. Handläggningen av ett ärende startar antingen genom att den försäk- rade lämnar in en ansökan om sjukersättning eller att en handläggare på påbörjar en utredning om utbyte av den för- säkrades sjukpenning till sjukersättning.65 5.3.2Utredning och bedömning av rätt till sjukersättning När en person ansöker om sjukersättning på grund av nedsatt arbets- förmåga ska han eller hon bifoga ett läkarutlåtande till sin ansökan.66 Om det finns särskilda skäl behöver läkarutlåtande inte bifogas. För bedömning av rätt till sjukersättning kan det även finnas andra medi- cinska underlag utöver läkarutlåtandet som kan ge relevant medicinsk information om den försäkrades begränsningar på grund av sjukdom eller funktionsnedsättning. Exempel på sådana är •utredning genomförd av arbetsterapeut •journalanteckningar från hälso- och sjukvården. 65Försäkringskassan kan även initiera utbyte till sjukersättning om den försäkrade har rehabi- literingspenning, livränta eller ersättning för sjukhusvård enligt socialförsäkringsbalken. 663 § förordningen (2002:986). Rätten till sjukersättning – regelverk och handläggning kan även t.ex. beställa en försäkringsmedicinsk ut- redning.67 En försäkringsmedicinsk utredning ska belysa om och hur sjukdomen påverkar den försäkrades förmåga till aktivitet. I fokus står förmågan att utföra ett antal fördefinierade aktiviteter. Aktivitets- begränsningarna ska graderas utifrån enhetliga nivåbeskrivningar. Det ska framgå vilka undersökningsfynd och testresultat som läkaren har baserat sin bedömning på. Det ska också framgå hur prognosen för de olika aktivitetsbegränsningarna är och om det utifrån etablerad medi- cinsk kunskap finns några medicinska risker att utföra vissa aktiviteter. Aktivitetsförmågeutredning (AFU) är en form av försäkrings- medicinsk utredning som har fokus på att ge en helhetsbild, inte bara av den försäkrades funktionsnedsättningar och aktivitetsbegränsningar, utan också av kvarvarande förmåga till aktivitet. Målet med AFU är en mer rättssäker och likformig utredning av aktivitetsförmåga och att öka den försäkrades delaktighet och förståelse för fattade beslut. Utredarna ska vara oberoende, det vill säga inte vara den försäkrades ordinarie läkare eller andra professioner som behandlar den försäk- rade. Läkaren som utför AFU:n ska göra en bedömning baserat på personens självskattning och testresultat och redovisa denna i utredningen. Utredningen innebär en standardiserad undersökning av individen, med ett antal standardiserade test, vissa obligatoriska, vissa valbara utifrån den enskildes situation. En utvidgad utredning görs om den utredande AFU-läkaren anser att det behövs. Det kan t.ex. behövas om det finns obesvarade frågor om den försäkrades aktivitetsbegränsningar. Den försäkrades funktionsnivå kan också vara oklar eller resultaten motstridiga. I dessa fall får individen, ut- över AFU-läkaren, även träffa en eller flera andra yrkesroller såsom arbetsterapeut, fysioterapeut eller psykolog. Medicinsk prognos och rehabiliteringsinsatser Ett av kriterierna för rätten till sjukersättning är att arbetsförmågan kan anses vara stadigvarande nedsatt. Därför behövs uppgift om de funktionsnedsättningar och aktivitetsbegränsningar som redovisas i 67Försäkringskassan kan begära att den försäkrade genomgår läkarundersökning av en viss läkare eller vistas på vårdinrättning för försäkringsmedicinsk utredning (110 kap. 14 och 22 §§ SFB). Rätten till sjukersättning – regelverk och handläggning medicinska underlag kan komma att förändras . Det behövs både uppgift om medicinsk prognos och om vilka medicinska rehabiliteringsinsatser som prövats eller som eventuellt planeras. Med medicinsk prognos avses prognosen för funktionsnedsättningen och aktivitetsbegränsningen. Med hjälp av den medicinska prognosen ska handläggaren kunna göra en prognos för varaktigheten av den för- säkrades arbetsförmåga. Pågår t.ex. medicinsk behandling som kan leda till att aktivitetsbegränsningarna minskar eller försvinner? Tids- perspektivet är viktigt för att kunna bedöma om kriteriet om stadig- varande nedsatt arbetsförmåga är uppfyllt. Medicinska rehabiliterings- insatser kan till exempel vara medicinering, samtalsstöd, kognitiv bete- endeterapi eller andra insatser som hälso- och sjukvården kan erbjuda. har tagit fram ett försäkringsmedicinskt beslutsstöd som består av två delar. Den ena delen är övergripande principer vid sjukskrivning och den andra delen är rekommenderade sjukskriv- ningstider för olika sjukdomstillstånd. Rekommendationerna är av- sedda att vara vägledande för bedömning av arbetsförmågan och ska inte uppfattas som styrande regler för hur sjukskrivningar ska be- dömas. Av kommentaren till beslutsstödet framgår också att avsteg från rekommendationerna kan göras, t.ex. vid samsjuklighet. Även om beslutsstödet har tagits fram som ett stöd för sjukskrivningar bedömer att det även kan ha ett vägledande värde i ärenden som rör rätten till sjukersättning. Frågan har prövats i domstol där bl.a. Kammarrätten i i dom i mål nr 5927-10 har uttalat att försäkrings- medicinska beslutsstöd inte är tillämpligt i ärenden som gäller sjuk- ersättning. Den försäkringsmedicinska rådgivaren () ska hjälpa handläggarna på med bl.a. medicinsk sakkunskap och verka för ett gott samarbete mellan och läkare inom hälso- och sjukvården. FMR har en rådgivande funktion i medicinska frå- Rätten till sjukersättning – regelverk och handläggning gor.68 Hans eller hennes uppgift är att bedöma kvalitet och innehåll i tillgängligt medicinskt material om det medicinska tillståndet och dess konsekvenser. FMR kan hjälpa handläggaren att tolka det medi- cinska underlaget och ge stöd när handläggaren ska bedöma vilka konsekvenser sjukdomen eller funktionsnedsättningen har för den försäkrades arbetsförmåga, behov av rehabilitering och förutsättningar för att få arbetsförmåga efter rehabilitering. FMR undersöker eller behandlar däremot inte själv den försäkrade. Det ingår inte heller i uppdraget att ta ställning till den försäkrades rätt till ersättning från socialförsäkringen (prop. 1994/95:147 s. 36–37). Det sistnämnda inne- bär att FMR inte ska besvara frågor om arbetsförmåga eller arbets- förmågans nedsättning. Arbetsförmåga är en försäkringsjuridisk term som handläggaren och beslutsfattaren inom sjukersättning har att ta ställning till. Konsultation med FMR används exempelvis: –Vid diagnoser där det finns en stor variation i besvärens svårig- hetsgrad (spännvidd). –När handläggaren behöver hjälp att formulera frågor till den läkare som har utfärdat underlaget. –När handläggaren behöver stöd att värdera tyngden i de beskrivna funktionsnedsättningarna och aktivitetsbegränsningarna. –När handläggaren behöver stöd att bedöma om det finns en tydlig och logisk koppling mellan diagnos, funktionsnedsättning och aktivitetsbegränsning. –När handläggaren behöver hjälp att värdera uppgifter om genom- förd och planerad medicinsk behandling, tidsperspektiv för plane- rade behandlingsinsatser och förväntade effekter av dessa. –När handläggaren behöver hjälp att tolka det försäkringsmedi- cinska beslutsstödet i relation till informationen i det enskilda ärendet. De medicinska uppgifterna är grunden för att bedöma rätten till sjukersättning. finns det även andra faktorer som ska vägas in vid bedömning av rätt till ersättning som exempelvis det den för- säkrade klarar av att göra i hemmet, hans eller hennes bisyssla eller ideella arbete m.m. (se kapitel 14). 1994/95:147, s. 36. Rätten till sjukersättning – regelverk och handläggning Utredning med andra aktörer Det kan också vara aktuellt att begära in kompletterade uppgifter från andra aktörer. När det gäller yngre personer kan det t.ex. vara aktuellt att kontakta barnhabiliteringen eller skolan för information. Om den försäkrade har eller har haft arbetsgivare kan denne t.ex. redovisa vilka krav som arbetet ställde eller ställer, eventuella rehabi- literingsinsatser som vidtagits och arbetstidens omfattning och för- läggning. Om den försäkrade har varit i kontakt med Arbetsförmed- lingen kan uppgifter finnas där som ger information om hans eller hennes förmåga. Arbetsförmedlingen kan ha gjort vissa utredningar som t.ex. bedömning av arbetspsykolog eller arbetsterapeut. kan också ha uppgifter om arbetslivsinriktade insatser har prövats. ska beakta eventuella bedömningar av personens arbetsförmåga som har gjorts av Arbetsförmedlingen. Detta innebär att Arbetsförmedlingens utredning kan vara vägled- ande, men den behöver inte vara avgörande för bedömning av en persons arbetsförmåga.69 Den som ansöker om sjukersättning kan också ha eller ha haft kontakt med kommunen. Det kan ha varit aktuellt för att få ekono- misk hjälp (försörjningsstöd) eller för att få ta del av sociala rehabili- teringsinsatser som stöd och insatser i hemmet, praktik, sysselsättning, daglig verksamhet eller missbruksvård. Avstämningsmöte är den metod som används när tillsammans med den försäkrade och ytterligare någon eller några aktörer behöver utreda och bedöma den försäkrades medicinska till- stånd, arbetsförmåga och behov av och möjligheter till rehabilitering. Andra aktörer som deltar är exempelvis intygsskrivande läkare, arbets- givaren, företagshälsovården och Arbetsförmedlingen. Om den för- säkrade begär det kan också en facklig representant delta. Avstäm- ningsmötet kan jämföras med den multidisciplinära bedömning som i vissa fall förekommer inom företagshälsovården. Det ska däremot inte vara en muntlig förhandling om den försäkrades rätt till ersätt- 69Försäkringskassans vägledning 2013:2 version 9 samt 2018:015 och 2019:027. Rätten till sjukersättning – regelverk och handläggning ning.70 I en del fall kan ett avstämningsmöte avslutas med ett omställ- ningsmöte (se nedan). kan när som helst under ett pågående ersätt- ningsärende kalla till ett avstämningsmöte om det behövs för att utreda arbetsförmåga och rehabiliteringsmöjligheter.71 Avstämningsmöte som utredningsmetod regleras i 110 kap. 14 § SFB och Försäkrings- kassans föreskrifter (FKFS 2010:35) om avstämningsmöte. Avstäm- ningsmöte kan bli aktuellt i ett sjukförsäkrings- ärende då bedömer att så är lämpligt.72 Med syftet att säkerställa en bra övergång mellan och Arbetsförmedlingen erbjuds ett omställningsmöte till en person som får avslag på ansökan om sjukersättning eller som inte längre har rätt till sjukersättning. En del i samarbetet mellan Försäkrings- kassan och Arbetsförmedlingen är att skapa rutiner för personer som lämnar och har möjlighet att ta del av erbjudanden från Arbetsförmedlingen.73 och Arbetsförmed- lingen har ett överenskommet arbetssätt för omställningsmöten som används av båda myndigheterna och tydliggör vad som ska göras och vilken myndighet som ansvarar för vad. Omställningsmöte är aktuellt för försäkrade som är arbetslösa, eller som är anställda men som inte bedöms kunna gå tillbaka till sin arbetsgivare. Omställningsmötet genomförs efter att beslutet är fattat. Syftet med ett omställningsmöte är att den försäkrade ska få den information som behövs för att övergången till Arbetsförmedlingen ska bli så bra som möjligt för den försäkrade, utan att viktig infor- mation från andra aktörer går förlorad. Under omställningsmötet ska aktörerna tillsammans med den försäkrade börja planera för det stöd som han eller hon kan behöva för att kunna ta tillvara sin arbets- förmåga. Efter mötet ska personen veta vad Arbetsförmedlingen kan erbjuda och villkoren för ersättning från arbetslöshetsförsäkringen. Om det passar bäst att ha ett kombinerat avstämnings- och omställ- ningsmöte eller att ha mötena var för sig avgör handläggaren i varje 2002/03:89, s. 28 f. 71110 kap. 14 § SFB. 2004/05:21, s. 70–74. 2009/10:45, s. 23. Rätten till sjukersättning – regelverk och handläggning Omställningsmöte ska emellertid inte erbjudas till den som har ett pågående sjukpenningärende och som får avslag på ansökan om sjukersättning, eftersom det i detta fall fortfarande finns ett pågående ersättningsärende. Huvudsyftet med omställningsmötet är att den försäkrade ska ha blivit erbjuden en kontakt med Arbetsförmedlingen. På så sätt är tanken att det har skapats en bra övergång mellan myndigheterna för den försäkrade, utan att man förlorar viktig information. Hand- läggaren erbjuder ett omställningsmöte i samband med att han eller hon informerar den försäkrade om att överväger att avslå ansökan om sjukersättning. Omställningsmötet ska erbju- das både muntligt och skriftligt. Att erbjuda mötet muntligt bedöms vara viktigt för att säkerställa att den försäkrade förstår syftet med mötet, det vill säga att det handlar om information om arbetsmark- naden och vad Arbetsförmedlingen kan erbjuda. Om den försäkrade även vill ha ett möte för att diskutera ett negativt beslut ska handläg- garen även erbjuda honom eller henne ett särskilt samtal om detta. Handläggaren ska också informera om att de val den försäkrade gör om att aktivt söka arbete eller inte kan påverka framtida sjukpen- ninggrundande inkomst, ersättning från arbetslöshetskassa och/eller ersättning från andra instanser. har möjlighet att bevilja den som har sjukpenning sjukersättning utan ansökan (36 kap. 25 § SFB). Man kan då säga att sjukpenningen byts ut mot sjukersättning. Det finns ingen tidsgräns eller på förhand bestämd tidpunkt för när under ett sjukfall Försäk- ringskassan ska pröva om det finns förutsättningar för ett utbyte. Det är ingen skillnad i bedömningen om den försäkrade ansöker om sjukersättning eller om initierar ett utbyte av sjuk- penning mot sjukersättning – kriterierna för rätten till sjukersättning är lika i båda fallen. Ett utbyte bör göras när den försäkrades arbetsförmåga är stadigvarande nedsatt och alla rehabiliteringsmöjlig- heter bedöms vara uttömda.74 7433 kap. 5 och 6 §§ SFB och prop. 2007/08:136, s. 88–89. – regelverket i andra nordiska länder Av utredningsdirektivet framgår att utredningen bör kartlägga mot- svarande förhållanden i övriga nordiska länder vad gäller villkoren för ersättning vid långvarigt nedsatt arbetsförmåga. I följande avsnitt redovisas denna kartläggning, som omfattar såväl motsvarigheter till sjukersättningen som till aktivitetsersättningen. 6.1.1Villkor för rätt till ersättning I kan personer som har stadigvarande nedsatt arbetsför- måga beviljas förtidspension. Ersättningen beviljas endast om arbets- förmågan är helt nedsatt samt om alla rehabiliteringsmöjligheter är uttömda.1 Enligt huvudregeln beviljas förtidspension endast till per- soner , även om det i undantagsfall även är möjligt att bevilja förtidspension . Personer som är kan beviljas ”ressourceforløb for unge”. Denna ersättning är tids- begränsad upp till i taget. Syftet med ressourceforløb är att stärka insatserna för personer och som har nedsatt arbetsför- måga genom stöd av (kommunala) rehabiliteringsteam. Vidare är inten- tionen att personer och som har nedsatt arbetsförmåga i så stor utsträckning som möjligt ska beviljas en tidsbegränsad ersätt- 1Före 2013 fanns det flera olika former av förtidspension i .