sou · H9B394 · 2021-12-01 00:00:00 — Till skillnad mot bestämmelsen om yttrandefrihet i 2 kap. 1 § RF kan TF:s och YGL:s skydd inte begränsas genom vanlig lag utan här krävs det i så fall att grundlagen ändras. TF och YGL är exklusiva straff- och processlagar vid missbruk av tryckfriheten och yttrandefriheten. Detta betyder att myndigheter och andra allmänna organ endast får ingripa med stöd av uttryckliga bestämmelser i och YGL. Det innebär också ett skydd mot straff- rättsliga ingripanden och skadestånd som inte har stöd i yttrande- frihetsgrundlagarna men även skydd mot andra sanktioner, t.ex. avskedande eller andra disciplinåtgärder. Exklusivitetsprincipen som den kallas gäller enbart under förutsättning att TF och YGL är tillämpliga. Om så inte är fallet kan ett ingripande ske enligt vanlig lag, t.ex. (BrB). Ett exempel, med koppling till vårt utredningsuppdrag, på att TF och YGL utgör exklusiva processlagar kan hämtas från ett beslut av () från 2003.55 Bakgrunden var att en fotbollsklubb (VSK) köpte marknadsföringstjänster av ett bolag, där AA, som uppgavs sitta i ledningen för , ut- talade sig i en dagstidning att homosexuella spelare inte fick finnas i något av hans lag. Saken kom att prövas av dåvarande ombudsmannen mot diskriminering på grund av sexuell läggning (HomO), som i ett beslut kritiserade VSK för deras samarbete med . JO granskade i sin tur HomO:s beslut där utgångspunkten var AA:s uttalanden i tidningen och huruvida HomO:s beslut var i kon- flikt med den grundlagsskyddade rätten att uttrycka sig i tryckt skrift. JO anförde att HomO:s besked i praktiken hade inneburit ett ingripande mot AA grundat på hans tidningsuttalanden. Ingripandet hade dock inte formellt riktats mot AA och därför kunde det inte anses strida mot vare sig RF eller TF. JO anförde dock avslutningsvis att HomO:s beslut borde ha utformats annorlunda i de berörda delarna. 55Justitieombudsmannens beslut från , dnr 2638–2000 och 4162–2000. Skyddet mot diskriminering när det inte finns en identifierbar skadelidande Tryckfrihetsbrott samt ansvars- och processordning Till TF:s och YGL:s särdrag hör att de innefattar en särskild reglering av vad som är otillåtet, en speciell reglering av vem som bär ansvar för otillåtna publiceringar och en egen processordning för hur så- dana rättsliga förfaranden ska går till. Här nämner vi helt kort dessa centrala beståndsdelar av grundlagsskyddet för tryck- och yttrande- frihet. TF innehåller en uttömmande uppräkning av gärningar som är tryckfrihetsbrott när de begås genom tryckta skrifter, t.ex. förtal, förolämpning, uppvigling och hets mot folkgrupp. Genom en hän- visning i YGL ska tryckfrihetsbrotten även anses vara yttrandefri- hetsbrott om de begås i medier som omfattas av YGL. För att det ska kunna anses vara ett tryckfrihetsbrott krävs att det är upptaget i både TF, YGL och BrB, det kallas dubbel kriminali- sering. Det innebär att om ett brott tas bort från BrB försvinner även möjligheten att döma till ansvar för motsvarande tryck- och yttrande- frihetsbrott. Det krävs alltså att brotten finns i både YGL och TF samt allmän lag. Det finns också en särskild ansvarsordning vars grundläggande princip är den om ensamansvar, dvs. att endast en fysisk person kan hållas ansvarig enligt TF och YGL, se vidare 8 kap. TF och 6 kap. YGL. En särskild rättegångsordning gäller också, vars mest framträd- ande drag förmodligen är Justitiekanslerns roll som ensam åklagare och medverkan av jury vid fastställandet av straffansvar, se vidare 9 kap. TF och 7 kap. YGL. Diskriminerande uttalanden, krav och svensk grundlag Som framgått ovan i avsnitt 4.2. så har rättspraxis när det gäller frågor om diskriminering i situationer där det saknas en identifierbar skadelidande gällt fall där någon som företrätt (eller har kunnat uppfattas företräda) en arbetsgivare gjort vissa offentliga uttalanden. Det är därför som frågan om reglering av sådana situa- tioner tangerar frågan om yttrandefrihet och det är som vi sett så att ansett att skyddet av yttrandefriheten såsom det gäller inom EU inte hindrat en reglering av sådana uttalanden. Vi behöver dock i tillägg till detta också göra en analys av vad svensk grundlag innebär för möjligheterna att reglera dylika uttalanden i . Skyddet mot diskriminering när det inte finns en identifierbar skadelidande Särskilt viktig vore en sådan analys om det stod klart att EU- rätten innebar ett krav på sådan reglering, för då måste sådana regler införas för att ska leva upp till sina åtaganden visavi EU. Vår slutsats ovan är dock att ett sådant krav inte går att utläsa. Även utan ett sådant krav behöver vi dock utreda möjligheterna att alls införa sådana regler, för som vi sett hindrar inte direktiven sådana regler och många aktörer, inte minst kommissionen, har ansett att denna typ av reglering utgör ett värdefullt instrument för att motverka diskriminering. Ett första konstaterande är att TF och YGL inte innehåller några regler som förbjuder diskriminerande uttalanden som sådana. Det är således inte möjligt att utan ändring i grundlag införa ett förbud som träffar sådana uttalanden som behandlats i t.ex. Firma , när dessa sker i grundlagsskyddade medier. Frågan om be- hovet av grundlagsändringar – om och hur en sådan eventuell skulle göras – går dock utöver utredningens uppdrag och berörs inte mer här, men är viktig som bakgrund till diskussionen nedan. Det är nämligen så att skulle anses innehålla ett krav på rättsmedel och sanktioner i fall som rör här aktuella typer av uttalanden kommer frågan om förhållande till svensk grundlag att aktualiseras. I avsaknad av nationell reglering, och med grund i direktivens direkta effekt samt företräde framför nationell rätt, kunde nämligen hävdas att det går att föra sådana processer. De svenska grundlagarnas exklusiva reglering av hur man får pröva ansvar för yttranden i offentligheten skulle där- med få vika för krav. Att skulle ha företräde framför all nationell rätt – även grundlag – är dock omtvistat, även om rättspraxis bygger på denna grundbult för hur unionsrätten får verkan i medlemsstaterna. I bygger regleringen i 10 kap. RF på att konstitutionell kompetens inte kan överlåtas från ett organ till ett annat om inte grundlagen uttryckligen tillåter det. Den i sammanhanget viktigaste formen av överlåtelse behandlas i 6 § RF som fick sin nuvarande lyd- else reform av RF.56 I bestämmelsen anges att riks- dagen inom ramen för samarbetet i EU kan överlåta beslutanderätt som inte rör principerna för statsskicket. Sådana överlåtelser förut- sätter att fri- och rättighetsskyddet inom det samarbetsområde till 56Tidigare 5 § första stycket RF. Skyddet mot diskriminering när det inte finns en identifierbar skadelidande vilket överlåtelsen sker motsvarar det som ges i RF och EKMR. Med principerna för statsskicket avses enligt förarbetena andra bestäm- melser som bär upp grundläggande principer för vårt konstitutio- nella system. Det område som inte kan överlåtas är inte inskränkt till bestämmel- serna om grunderna för vårt statsskick utan omfattar också andra bestämmelser som bär upp grundläggande principer i vårt konstitutio- nella system. Som exempel har angetts den fria åsiktsbildningens stora betydelse för det svenska statsskicket. Det är alltså inte möjligt att överlåta normgivningsmakt till EU avseende vissa tryck- och yttrande- frihetsrättsliga principer som anses bära upp den fria åsiktsbildningen. Här avses offentlighetsprincipen och meddelarfriheten men också för- budet mot censur, skyddet av uppgiftslämnare, ansvarighetssystemet och andra viktiga tryckfrihetsrättsliga principer i TF och YGL.57 I samband med att skulle ansluta sig till dåvarande EG (Europeiska gemenskapen) gjordes vissa uttalanden som speglar den svenska synen på förhållandet mellan unionsrätten och svensk grund- lag, där man framhöll att överlåtelser av beslutanderätt inte omfattar grundläggande konstitutionella principer i Sverige.58 Däribland lyftes handlingsoffentligheten liksom de tryck- och yttrandefrihetsrätts- liga grundprinciperna om censurförbud, meddelarskydd, ensamansvar m.m. särskilt fram.59 Detta betyder att om överför beslutsmakten till EU i frågor som rör principerna för statsskicket eller som är i strid med RF:s eller EKMR:s rättighetsskydd så har överskridit sina befogenheter.60 Det är inte uteslutet att en svensk domstol i ett sådant fall skulle anse sig vara förhindrad att tillämpa för att den stod i strid med grundlag, snarare än att ge denna företräde framför densamma.61 har också konstaterat att svenska domstolar kan tvingas frångå vad som följer av i 1993/94:KU21, inför EG, SOU 2012:55, En översyn av tryck och yttrandefriheten, del 1, Slutbetänkande av grundlagsutredningen, s. 238. 58Se vidare förarbetena om överlåtelser bl.a. SOU 1993:14, EG och våra grundlagar, prop. 1993/94:114, Grundlagsändringar inför ett svenskt medlemskap i unionen, bet.1993/94:KU21, Grund- lagsändringar inför ett svenskt medlemskap i unionen, SOU 2001:19, Vissa grundlagsfrågor, prop. 2001/02:72, Ändringar i regeringsformen – samarbetet i EU m.m., bet. 2001/02:KU18, Ändringar i regeringsformen – samarbetet i EU m.m. 1993/94:KU21; SOU 2012:55, En översyn av tryck- och yttrandefriheten, slutbetänkande av yttrandefrihetskommittén, del I, s. 235 ff., SOU 2008:125, En reformerad grundlag. 60Axberger, H-G, Yttrandefrihetsgrundlagarna, Yttrandefrihetens gränser grund- lagsreform, upplaga 4:1, 2019, , s. 39. 61Se SOU 2008:125, En reformerad grundlag, s. 500. Skyddet mot diskriminering när det inte finns en identifierbar skadelidande fall där tillämpningen i det enskilda fallet skulle utgöra en allvarlig och otvetydig kränkning av EKMR.62 I detta sammanhang finns inte skäl att försöka hitta en lösning på hur eventuella konflikter mellan svensk grundlag och EU-rätt ska hanteras.63 Hur som helst måste det konstateras att en tolkning av innehåll som innebär att det föreligger en skyldighet att tillhandahålla rättsmedel med sanktioner för situationer där offent- liga uttalanden är diskriminerande utan att någon identifierbar skade- lidande finns skulle komma i konflikt med regleringen i TF och YGL. trädde DL i kraft och i och med det upphävdes de tidigare diskrimineringslagarna.64 Skyddet mot diskriminering om- fattar enligt DL sju diskrimineringsgrunder: kön, könsöverskridande identitet eller uttryck, etnisk tillhörighet, religion eller annan tros- uppfattning, sexuell läggning, funktionsnedsättning och ålder. Det finns enligt 1 kap. 4 § DL sex olika former av diskriminering: direkt diskriminering, indirekt diskriminering, bristande tillgänglighet, trakasserier, sexuella trakasserier och instruktioner att diskriminera. Med direkt diskriminering menas att någon missgynnas genom att behandlas sämre än någon annan behandlas, har behandlats eller skulle ha behandlats i en jämförbar situation, om missgynnandet har samband med kön, könsöverskridande identitet eller uttryck, etnisk tillhörighet, religion eller annan trosuppfattning, funktionsnedsätt- ning, sexuell läggning eller ålder. Indirekt diskriminering innebär att någon missgynnas genom tillämpning av en bestämmelse, ett kriterium eller ett förfaringssätt som framstår som neutralt men som kan komma att särskilt miss- gynna personer med visst kön, viss könsöverskridande identitet eller uttryck, viss etnisk tillhörighet, viss religion eller annan trosuppfatt- ning, viss funktionsnedsättning, viss sexuell läggning eller viss ålder, såvida inte bestämmelsen, kriteriet eller förfaringssättet har ett be- 62NJA 2014 s. 79, p. 63I SOU 2012:55, En översyn av tryck och yttrandefriheten, del 1, Slutbetänkande av grundlagsutred- ningen förs ett resonemang som kan vara en utgångspunkt för en sådan bedömning. 64Jämställdhetslagen (1991:433), lagen (1999:130) om åtgärder mot diskriminering i arbetslivet på grund av etnisk tillhörighet, religion eller annan trosuppfattning, lagen (1999:132) om förbud mot diskriminering på grund av funktionshinder, lagen (1999:133) om förbud mot diskriminering i arbetslivet på grund av sexuell läggning, lagen (2003:307) om förbud mot diskriminering samt lagen (2006:67) om förbud mot diskriminering och annan kränkande behandling av barn och elever. Skyddet mot diskriminering när det inte finns en identifierbar skadelidande rättigat syfte och de medel som används är lämpliga och nödvändiga för att uppnå syftet. Med bristande tillgänglighet menas att en person med en funk- tionsnedsättning missgynnas genom att sådana åtgärder för tillgäng- lighet inte har vidtagits för att den personen ska komma i en jäm- förbar situation med personer utan denna funktionsnedsättning som är skäliga utifrån krav på tillgänglighet i lag och annan författning, och med hänsyn till de ekonomiska och praktiska förutsättningarna, varaktigheten och omfattningen av förhållandet eller kontakten mellan verksamhetsutövaren och den enskilde, samt andra omständigheter av betydelse. Med trakasserier menas ett uppträdande som kränker någons vär- dighet och som har samband med någon av diskrimineringsgrunderna. Med sexuella trakasserier menas ett uppträdande av sexuell natur som kränker någons värdighet, se vidare om trakasserier och sexuella trakasserier i kapitel 8. Förbudet mot diskriminering i 2 kap. DL finns inom flera olika samhällsområden t.ex. arbetslivet, varor, tjänster och bostäder m.m., utbildning, och hälso- och sjukvården samt . Diskrimineringsersättning och annan ersättning Enligt 5 kap. 1 § DL ska den som bryter mot diskriminerings- eller repressalieförbuden, eller den som inte uppfyller sina skyldigheter om att utreda och vidta åtgärder mot trakasserier och sexuella tra- kasserier i 2 kap. DL, betala diskrimineringsersättning för den kränk- ning som överträdelsen innebär. Diskrimineringsersättningen betalas ut i dess helhet till den skadelidande. En arbetsgivare kan också, enligt 5 kap. 1 § andra stycket DL, bli skyldig att utge ekonomiskt skadestånd, dvs. ersättning för ekono- misk skada, t.ex. förlorad lön eller kostnader av olika slag. Ekono- miskt skadestånd kan bara betalas ut vid arbetsgivares överträdelser av förbudet mot diskriminering i 2 kap. 1 § första stycket DL och mot repressalier i 2 kap. 18 § DL. Ekonomiskt skadestånd utgår inte vid beslut som rör anställning eller befordran. I den mån en enskild lider ekonomiska skador på grund av ett sådant beslut ersätts dessa inte av DL. Skyddet mot diskriminering när det inte finns en identifierbar skadelidande Om det finns särskilda skäl kan ersättningen, enligt 5 kap. 1 § tredje stycket DL, sättas ned helt eller delvis. I de fall kränkningen förekommer i arbetslivet är det arbetsgivaren som ska betala ersätt- ningen och i de situationer utbildningsanordnare bryter mot förbuden ska huvudmannen för verksamheten betala ersättningen. Om någon diskrimineras genom en bestämmelse i ett individuellt avtal eller i ett kollektivavtal på ett sätt som är förbjudet enligt DL ska bestämmelsen jämkas eller förklaras ogiltig om den som diskri- mineras begär det. Om bestämmelsen har sådan betydelse för avtalet att det inte skäligen kan krävas att detta i övrigt ska gälla med oför- ändrat innehåll får avtalet jämkas även i annat hänseende eller i sin helhet förklaras ogiltig. Slutligen kan en bestämmelse förklaras sakna verkan om någon diskrimineras genom en ordningsregel eller lik- nande intern bestämmelse på arbetsplatsen om den som diskrimi- neras begär det. Diskrimineringsersättning är alltså en särskild form av skade- stånd. I förarbetena till DL framhålls att överträdelser av diskrimi- neringslagen ska ses som en allvarlig kränkning, och när diskriminering förekommit ska påföljden vara kännbar för den som är skyldig.65 Diskrimineringsersättningen har en dubbel funktion – dels ska den ersätta den kränkning som överträdelsen innebär, dels ska den avskräcka från diskriminering. () har i en dom benämnt de två olika komponenterna som upprättelse- ersättning respektive preventionspåslag.66 Diskrimineringsersättningen ska alltså i varje enskilt fall bestämmas så att den utgör en rimlig kompensation till den drabbade utifrån allvaret i överträdelsen. Dess- utom ska den bidra till att på ett effektivt sätt motverka förekomsten av diskriminering i samhället.67 HD anförde att när det gäller att bestämma en rimlig kompen- sation för det lidande som kränkningen har fört med sig finns det anledning att hämta ledning från den allmänna skadeståndsrätten. Men när det handlar om preventionssyftet gör sig andra överväg- anden gällande; i den delen skiljer sig diskrimineringsersättningen från skadeståndspåföljden.68 Preventionspåslaget har i stället karaktären av ett slags straff. 2007/07:95, Ett starkare skydd mot diskriminering, s. 390. 66NJA 2014 s. 499 I, p. 67NJA 2014 s. 499 I, p. 68NJA 2014 s. 499 I, p. Skyddet mot diskriminering när det inte finns en identifierbar skadelidande Det tycks dock finnas en skillnad i praxis mellan allmänna dom- stolar och Arbetsdomstolen (AD). De allmänna domstolarna delar oftast upp bedömningen av ersättningen i de två komponenter som HD har angett dvs., upprättelseersättning och preventionspåslag. AD gör i stället en helhetsbedömning och dömer ut ett samlat be- lopp, där den skadelidande får en rimlig kompensation och där de preventiva aspekterna beaktas. Om denna skillnad har någon prak- tisk betydelse är dock oklart. Rätt att föra talan DO har tillsyn över DL. DO, en arbetstagarorganisation eller en ideell organisation som enligt sina stadgar har att ta tillvara sina med- lemmars intressen och som inte är en arbetstagarorganisation får som part föra talan för enskild som medger det, enligt 6 kap. 2 § DL. Detta innebär att DO, den ideella organisationen eller arbetstagar- organisationen inte får föra talan om den enskilda personen inte har medgett detta. När en arbetstagarorganisation har rätt att föra talan för en enskild enligt 4 kap. 5 § lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister, får DO eller föreningen föra talan endast om arbets- tagorganisationen avstår från detta. Om den skadelidande är krävs vårdnadshavarens eller vårdnadshavarnas medgivande. DO eller den ideella organisationen får även föra annan talan i mål om diskrimineringsersättning. Det kan t.ex. handla om en talan som grundar sig i lagen (1982:80) om anställningsskydd. En enskild skadelidande kan också själv föra sin talan i domstol. DO respektive föreningen avgör själva för vilka mål de vill föra talan i domstol. En enskild kan inte heller överklaga DO eller för- eningens ställningstagande att inte driva en domstolsprocess. Per- sonen kan i sådana fall i stället själv föra en talan i domstol. Sammanfattningsvis krävs att det finns en enskild person som är villig att gå till domstol för att en sanktion i form av diskriminerings- ersättning ska kunna betalas ut. DO har dock möjlighet att meddela tillsynsbeslut även när det inte finns någon enskild skadelidande. 69 På sätt kan myndigheten ge 69Se t.ex. DO:s beslut , GRA 2017/77 och DO:s beslut , TIL 2020/5. Skyddet mot diskriminering när det inte finns en identifierbar skadelidande uttryck för sin uppfattning även i fall där ingen enskild drabbad kunnat hittas, till vägledning för andra. Dessa beslut är inte juridiskt bindande och går heller inte att överklaga. Det finns ingen sanktion kopplad till besluten. Aktiva åtgärder definieras i 3 kap. 1 § DL som ett förebyggande och främjande arbete för att inom en verksamhet motverka diskrimi- nering och på annat sätt verka för lika rättigheter och möjligheter oavsett någon av de skyddade grunderna. Bestämmelserna är ut- formade som en ramlagstiftning, vilket innebär att de ska anpassas utifrån arbetsgivarens verksamhet. Bestämmelserna är i första hand inte avsedda att tillämpas i enskilda fall utan är framåtsyftande och av generell eller kollektiv natur.70 Redan uppkommen diskriminering omfattas av diskrimineringsförbuden i 2 kap. DL.71 När det gäller det främjande arbetet för lika rättigheter och möj- ligheter syftar det på ett arbete för att utjämna skillnader i förut- sättningar mellan olika grupper.72 Arbetet med de aktiva åtgärderna ska ske fortlöpande i fyra steg: undersöka, analysera, åtgärda samt följa upp och utvärdera. Detta ska ske inom fem områden: arbetsförhållanden, löner och andra anställningsvillkor, rekrytering och befordran, utbildning och kom- petensutveckling samt möjligheten att förena förvärvsarbete med föräldraskap. Därutöver ska det finnas rutiner och riktlinjer i syfte att förhindra trakasserier, sexuella trakasserier och repressalier. Arbetet med de aktiva åtgärderna ska dokumenteras. Den som inte fullgör sitt arbete med aktiva åtgärder kan vid vite föreläggas att göra det efter framställan till nering från DO, och om DO avstår kan en arbetstagarorganisation göra det. Vitessanktionen är utformad som ett handlingsdirigerande instru- ment, där vitet syftar till att tvinga fram ett önskat beteende. Det är först när ett tillsynsobjekt inte rättar sig efter ett föreläggande från till- synsmyndigheten som en framställan om vite kan bli aktuell. 2015/116:135, Ett övergripande ramverk för aktiva åtgärder i syfte att främja lika rättig- heter och möjligheter, s. 31. 2015/116:135, Ett övergripande ramverk för aktiva åtgärder i syfte att främja lika rättig- heter och möjligheter, s. 32. 2015/116:135, Ett övergripande ramverk för aktiva åtgärder i syfte att främja lika rättig- heter och möjligheter, s. 32. Skyddet mot diskriminering när det inte finns en identifierbar skadelidande melserna om aktiva åtgärder innebär alltså att det inte behövs en en- skild skadelidande för att DO ska kunna begära ett vitesföreläggande. En fråga som utredningen diskuterat är om brister i det aktiva åtgärdsarbetet även kan omfatta arbetsgivarens agerande, t.ex. offent- liga uttalanden vid en rekryteringssituation, vilka skulle kunna kopplas till en bakomliggande diskriminerande rekryteringspolicy, på det sätt som kommit att uppmärksammas i rättspraxis, se ovan avsnitt 4.2. I en sådan situation skulle DO vid en tillsyn kunna konstatera att policyn är diskriminerande och begära att tillsyns- objektet ändrade denna. Om tillsynsobjektet inte tillgodoser kraven från DO har myndigheten då möjlighet att hemställa om ett vites- föreläggande hos . Det är alltså inte är otänkbart att reglerna om aktiva åtgärder skulle kunna ha viss in- verkan på förekomsten av diskriminerande uttalanden m.m. Men måste konstateras att detta regelverk främst är inriktat på det förebyggande arbetet och att sanktionen inte har de funktioner som diskrimineringsersättningen har.73 Enligt uppgift till utredningen från DO förutsätter myndigheten att de flesta arbetsgivare rättar sig efter myndighetens påpekanden. Om så inte sker har DO alltså möjlighet att begära ett vitesföre- läggande. Denna möjlighet utnyttjas dock inte i någon större ut- sträckning och vi har därför i vårt tidigare delbetänkande föreslagit en rad åtgärder för att effektivisera systemet med aktiva åtgärder.74 Det finns en särskild lag som reglerar ansvaret för elektroniska anslagstavlor, lag (1998:112) om elektroniska anslagstavlor, BBS. Denna lag kan vara av intresse för genomgången av skydd för ut- talanden som inte omfattas av TF:s och YGL:s skydd. Med elektroniska anslagstavlor avses, enligt 1 § BBS, en tjänst för elektronisk förmedling av meddelanden. I förarbetena anges att det är avgörande om den som använder tjänsten kan ta del av andras 73I SOU 1997:174, Räkna med mångfald! Förslag till lag mot etnisk diskriminering i arbetslivet m.m., s. 229 anges att aktiva åtgärder tar hand om sådan diskriminering som förbudet inte rår på. Vidare framhålls att genom aktiva åtgärder kan sådant diskriminerande beteende från en arbetsgivare angripas som inte omfattas av diskrimineringsförbudet. Arbetsgivarens hand- lande kan rikta sig mot en större grupp, t.ex. genom diskriminerande platsannonser, utan att det går att urskilja någon eller några enskilda diskriminerade arbetstagare eller arbetssökande. 74SOU 2020:79, Effektivare tillsyn över diskrimineringslagen – aktiva åtgärder och det skollags- reglerade området.