sou · H9B328 · 2021-04-30 00:00:00 — Exempelvis anses ett kulturföremål som förts ut från ett land för att visas på en tillfällig utställning ha förts ut olagligt om det inte återlämnas enligt ursprungsstatens lagstiftning om utförsel av kulturföremål, vars syfte är att skydda statens kulturarv (artikel 5.2). Vidare är konventionen tillämplig på kulturföremål som stulits från en stat. Vad som avses med att ett föremål stulits bestäms utifrån respektive konventionsstats nationella lagstiftning. En konventionsstat som också ingår i EES-samarbetet och därmed även är bunden av de tidigare nämnda direktiven tillämpar direktivens bestämmelser framför konventionen när det är fråga om återlämnande av föremål inom EES. Eftersom konventionen, till skillnad från direktiven, även omfattar återlämnande av stulna föremål är dock konventionen tillämplig på förfaranden som rör återlämnande av stulna föremål inom EES. Det är staten, eller en privatperson i den staten när processen avser stulna föremål, från vilken föremålet olagligen förts ut eller stulits som väcker talan om återlämnande i den stat där föremålet finns. För bifall till en ansökan om återlämnande av olagligen bortförda kulturföremål krävs att den sökande staten kan visa att utförseln strider mot ett eller flera av de intressen som räknas upp i artikel 5.3, t.ex. det fysiska bevarandet av föremålet eller dess sammanhang, bevaran- 8Se avsnitt 5.2 och prop. 2010/11:83. Kulturföremål som olagligt förs in eller ut ur ett land det av information av exempelvis vetenskaplig eller historisk karaktär eller om föremålet har ett betydande kulturellt värde för den egna staten. Domstolen i den senare staten kan om förutsättningarna är uppfyllda meddela beslut om att föremålet ska återlämnas till ursprungsstaten. Under processen kan domstolen använda de interimistiska åtgärder, inklusive säkerhetsåtgärder, som står till förfogande enligt lagstiftningen i den konventionsstat där föremålet finns (artikel 8.3 och 7 kap. 5 § kulturmiljölagen). 5.4Import av kulturföremål enligt EU-förordningen (2019/880) om införsel och import av kulturföremål Inom ramen för arbetet mot finansiering av terrorism och annan organiserad brottslighet har EU:s medlemsländer antagit och rådets förordning (2019/880) om införsel och import av kulturföremål. Reglerna rör handel med länder utanför EU och syftar till att säkerställa ett verkningsfullt skydd mot olaglig handel med kulturföremål, förlust och förstörelse av kulturföremål, bevarande av mänsklighetens kulturarv och förhindrande av finansiering av terrorism och penningtvätt genom försäljning av plundrade kulturföremål till köpare i unionen. Förordningen innehåller ett generellt förbud mot införsel av sådana kulturföremål som räknas upp i en bilaga till förordningen och som förts bort från det land i vilket de skapats eller upptäckts i strid mot det landets lagar och andra författningar (artikel 3.1). Införsel av kulturföremål definieras i artikel 2.2. som all införsel av kulturföremål till unionens tullområde som omfattas av tullövervakning eller tullkontroll inom unionens tullområde i enlighet med förordning (EU) nr 952/2013. För viss import av kulturföremål kräver förordningen att en importlicens eller importörsförklaring kan uppvisas vid införsel till ett medlemsland. Tillfällig införsel av kulturföremål som är avsedd att ställas ut inom EU är i vissa fall undantagen från kravet på importlicens eller importörsförklaring. Det följer av artikel 3.4.c (se också ingresspunkten 19) att tillfällig införsel av kulturföremål för utbildningsändamål, vetenskaplig verksamhet, konservering, restaurering, utställning, digitalisering, scenkonst, akademisk forskning eller Kulturföremål som olagligt förs in eller ut ur ett land för samarbeten mellan museer och liknande institutioner, inte omfattas av kravet på en importlicens eller en importörsförklaring. Förbudet mot införsel av kulturföremål i artikel 3.1 trädde i kraft . Kraven på importlicens och importörsförklaring och undantagen från dessa krav träder i kraft successivt när det EU-gemensamma licenssystemet enligt förordningen är färdig, dock (artikel 16). Kommissionen har fått i uppdrag att i en genomförandeakt fastställa den närmare regleringen av förfarandet, bl.a. hur undantaget rörande tillfällig införsel av kulturföremål ska tillämpas. Rättsläget är dock oklart för betänkandets överlämnande. Det är tänkbart att inte alla kulturföremål som tillfälligt lånas in till en utställning kommer att undantas från kravet på importlicens och importörsförklaring i genomförandeakten. Möjligheten till undantag kan t.ex. göras beroende av vilken juridisk form inrespektive utlånaren bedriver sin verksamhet. Kommissionens genomförandeakt beräknas vara färdigställd . Det finns ett antal internationellt bindande instrument där åtagit sig att samarbeta med andra länder kring, och medverka till, återlämnandet av stulna eller olovligt bortförda föremål. Ett föremål som lånas in till för att ställas ut på en utställning i landet kan således behöva tillstånd för att föras ut ur det land det normalt är hemmahörande eller ett annat land som det befunnit sig i. Genom den senaste lagstiftningen inom EU, den s.k. importförordningen, kan det även finnas ett krav på att ett föremål som importeras från tredje land åtföljs av en importlicens eller importörsförklaring. Föremål tillhörande nu nämnda kategorier, dvs. föremål som kräver tillstånd för ut- och/eller införsel i någon form, behöver inte vara undantagna från möjligheten att omfattas av en immunitetslag. Men det bör framgå av ansökan om föremålet omfattas av ett sådant krav på tillstånd (se vidare avsnitt 7.4.2). Vid utformningen av en nationell immunitetslag är det värdefullt att göra en internationell utblick för att undersöka och jämföra hur andra länder som har valt att skydda inlånade kulturföremål mot processuella ianspråktaganden har utformat sin lagstiftning. Den internationella utvecklingen på området präglas av att anspråk som framställs i domstol gentemot inlånade kulturföremål ökar. Ut- vecklingen har satt press på många länder att skapa bättre rättsliga förutsättningar för att skydda inlånade kulturföremål och på så sätt bibehålla eller öka det internationella kulturutbytet. På internationell nivå har FN:s konvention om immunitet för stater och deras egendom (immunitetskonvention) och utvecklingen och tolkningen av den internationella sedvanerätten om immunitet varit viktig. Konventionen har dock ännu inte börjat gälla och omfattningen av en sedvanerättslig immunitet för kulturföremål är omdiskuterad (se 4 kap.). Eftersom det saknas en internationellt bindande överenskommelse på området, har flera andra internationella initiativ tagits. En särskild grupp inom () har utarbetat ett utkast till konvention rörande immunitet för både statsägda och privatägda kulturföremål. Utkastet antogs på ILA:s årliga konferens . har utkastet inte lett till ett fortsatt arbete för att skapa en konvention. Inom ramen för on inom () togs ett initiativ till en icke-bindande förklaring till stöd för den sedvanerättsliga karaktären av relevanta delar av FN:s konvention om immunitet för stater och deras egendom, att vissa statsägda kulturföremål, som visas temporärt på en utställning, är skyddade av immunitet.1 Även inom EU har immunitet för kulturföremål varit uppe på dagordningen. Kulturens vikt och värdet av utbyte och samarbete inom såväl EU som i ett internationellt perspektiv lyfts uttryckligen fram i artikel 167 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt. Där framgår att EU som helhet ska bidra till kulturens utveckling med respekt för staternas nationella och regionala mångfald som unionen ska framhäva det kulturella kulturarvet. Unionens insatser ska syfta till att främja samarbetet mellan medlemsstaterna och vid behov stödja och komplettera deras verksamhet när det gäller –att förbättra kunskaperna om och att sprida de europeiska folkens kultur och historia, –att bevara och skydda det kulturarv som har europeisk betydelse, –icke-kommersiellt kulturutbyte, och –konstnärligt och litterärt skapande, även inom den audiovisuella sektorn. Arbetet inom EU har varit inriktat på att tillgängliggöra kulturarvet inom unionen. Frågan om kulturföremåls rörlighet (collections mobility) lyftes specifikt fram i för kultur 2005–2006. I arbetsplanen var ett av fem fokusområden rörlighet för konstföremål, samlingar och utställningar.2 I rapporten to Europe, Recommendations on collection mobility for European museums pekades avsaknaden av skydd mot processuella ianspråktagande ut som ett av flera hinder mot utställningars rörlighet över nationsgränserna.3 Gruppen föreslog en komparativ studie av den existerande nationella lagstiftningen inom EU uppmanade gruppen medlemsstater som saknade skyddslagstiftning att stifta sådan. Arbetet fortsatte senare genom en plan 2006 rörande lån för utställningar inom EU. En av sex tillsatta arbetsgrupper arbetade särskilt med frågan om ett skydd mot processuella ianspråktaganden. 1Declaration on Jurisdictional Immunities of State-Owned Cultural Property, content/declaration-on-jurisdictional-immunities-of-state-owned-cultural-property (senast besökt ). 2Europeiska unionens råds resolution 13839/04 ”Work plan for culture 2005–2006”. 3Se rapporten: Lending to Europe, Recommendations on collection mobility for European museums. Erfarenheterna och resultatet från arbetsgruppens arbete togs vidare in i arbetsplanen för kultur 2008–2010 och rådets resolution /C287/01 från om en europeisk kulturagenda. Det tillsattes i detta skede en expertgrupp för att arbeta fram rekommendationer som skulle öka kulturföremåls rörlighet. Resultatet av expertgruppens studie visade att medlemsländerna valt olika vägar i frågan om ett skydd för inlånade föremål och att det fanns olika uppfattningar om existensen av en internationell sedvanerättslig regel. De olika nationella modeller som framkom bland medlemsstaterna var följande. •Några länder har en nationell lag som särskilt skyddar kulturföremål från processuella ianspråktaganden tillämplig på –kulturföremål inlånade från utländska stater eller, –kulturföremål inlånade från både utländska stater och privata aktörer. •Några länder har en generell nationell immunitetlag som inte särskilt anger kulturföremål utan ger ett immunitetsskydd för all utländsk statsägd egendom som befinner sig i landet under förutsättning att den är avsedd för ett offentligt ändamål (dvs. •Andra länder var av uppfattningen att kulturföremål som lånas in från en utländsk stat omfattas av ett skydd under en internationell sedvanerätt om immunitet. •Slutligen ansåg några länder att inlånade kulturföremål skyddas mot ianspråktaganden genom att staten i det enskilda fallet utfärdar en garanti, ett s.k. letter of comfort eller stödbrev. Det framkom således av studien att medlemsstaterna valt skilda sätt att åstadkomma ett processuellt skydd för inlånade kulturföremål. Skillnaderna menade expertgruppen har sitt ursprung i utformningen av respektive nationellt rättssystem, antalet inlån av föremål och internationella utställningar samt vilka krav som framställts från långivare. Slutsatsen var att det inte fanns något exempel inom EU som kunde sägas vara bättre än något annat. Expertgruppen rekommenderade därför att EU inte skulle föreslå någon generell immunitetslag eller uttala sig om innehållet i medlemsländernas nationella lagar. Det kan alltså inte sägas att det finns någon internationellt rekommenderad modell för utformningen av ett immunitetsskydd. Det är däremot klart att det internationellt rekommenderas att varje enskild stat på nationell basis vidtar lagstiftningsåtgärder för att åstadkomma ett skydd för inlånade utställningsföremål mot rättsliga åtgärder ett sådant föremål befinner sig i inlåningslandet. Nedan följer nu en redogörelse över hur några länder har valt att skydda tillfälligt inlånade kulturföremål från processuella ianspråktaganden. Utredningen ska enligt direktiven särskilt studera finländska förhållanden. Därutöver har några större och några mindre europeiska länder studerats. Av har utredningen valt att studera , som är en mycket betydande aktör i sammanhanget. är, som nämnts, det land som särskilt pekas ut i utredningens direktiv som intressant att studera. har tagit aktiv del i arbetet inom EU för en ökad rörlighet av kulturföremål. Landet var bland annat värd för ”Encouraging the mobility of collections” (2006) och är det enda land i som infört en nationell skyddslagstiftning. införde nämligen 2011 en lag (697/2011) om förbud mot beslag av vissa utställningsföremål som förs in i . utfärdade tidigare s.k. stödbrev eller letters of comfort. Vissa utlånare ansåg att sådana garantier inte utgjorde ett tillräckligt skydd. Förbudslagen är avsedd att skydda ett utställningsföremål som är i från att tas i beslag eller på annat sätt omhändertas av en myndighet. I lagens 3 § förtydligas att det som avses är ett skydd mot kvarstad, utmätning, verkställighet av överlåtelseskyldighet eller annan verkställighet som kan hindra att föremålet återlämnas till utlånaren.4 Uttrycket ”beslag” har alltså en mycket vidsträckt innebörd i den finländska lagen. De föremål som omfattas av lagen är ”utställningsföremål”. Be- greppet har hämtats från den finländska lagen om statsgaranti för 4Se vidare i propositionen RP 236/2010 rd s.12. konstutställningar.5 För att ett utställningsföremål ska omfattas av skyddet ska utställningen arrangeras av ett offentligrättsligt samfund eller en allmännyttig privaträttslig juridisk person. Annorlunda uttryckt omfattas både statsägda och privatägda föremål av lagen. Utställningen som föremålen lånas in till ska vara konstnärligt eller kulturhistoriskt betydande eller anses viktig för det internationella kulturutbytet. Vissa omständigheter kan utgöra hinder mot att meddela ett beslut om beslagsförbud. Till exempel kan ett beslagsförbud inte meddelas om det finns skäl att anta att utställningsföremålet tagits i från någon genom brottslig handling eller om äganderätten, eller en därmed jämförbar rätt, är tvistig. Om ett beslagsförbud uppenbarligen skulle strida mot ett internationellt avtal som är bindande för eller mot Europeiska unionens lagstiftning utgör även det hinder mot att meddela ett beslut om förbud. Ett beslut kan inte heller meddelas för föremål som lånas in till en kommersiell utställningsverksamhet (2 §). Det finländska förfarandet inleds med att utställningsarrangören ansöker om beslagsförbud vid Undervisnings- och kulturministeriet, normalt före det att förbudet ska träda i kraft. Ansökan ska enligt 4 § innehålla uppgifter –om sökanden och utlånaren, –om den tid under vilken skydd begärs, –som möjliggör identifiering av föremålet, och –om det land varifrån utställningsföremålet förs ut kräver ett tillstånd för utförsel till . Till ansökan ska även fogas en utredning som visar att förutsättningarna enligt 2 § är uppfyllda och en kopia av avtalet eller utkastet till avtal mellan sökanden och den som lånar ut föremålet. Identifieringsuppgifterna ska minst innehålla uppgift om vem som lånar ut föremålet, föremålets namn, datum när det färdigställdes, inventarienummer och föremålets proveniens.6 Ett beslut om beslagsförbud kan meddelas för högst . Om något oförutsägbart hinder uppstår 5Lagen om statlig garanti för konstutställningar (411/1986). 6https://minedu.fi/sv/forbud-mot-beslag-av-utstallningsforemal (senast besökt ). som gör att utställningsföremålet inte kan föras ut ur landet fortsätter förbudet att gälla fram efter det att hindret upphörde. Ett beslut om beslag eller annat ianspråktagande som meddelats i strid mot ett förbud ska utan dröjsmål upphävas av den myndighet eller domstol som beslutat om åtgärden, antingen på utställningsarrangörens ansökan eller på eget initiativ. Vid behov ska myndigheten eller domstolen förordna om att föremålet ska återlämnas till utställningsarrangören (5 §). Vid prövningen tillämpas den finländska förvaltningslagen. Ett beslut enligt lagen går inte att överklaga. Vid utredningens kontakter med Undervisnings- och kulturministeriet har det framkommit att de hanterar 5–10 ansökningar . Erfarenheterna av lagen är uteslutande positiva och det har inte uppstått några särskilda problem vid tillämpningen av lagen. Någon ändring eller tillägg till lagen är inte planerat. har även ratificerat immunitetskonvention. har en särskild lag om immunitet för statsägda kulturföremål. Lagen fick sin huvudsakliga lydelse 2004. De föremål som skyddas av lagen är utländska statsägda föremål som lånas in tillfälligt för att ställas ut vid en offentlig utställning. För att omfattas av lagen ska föremålen anses ha ett artistiskt, vetenskapligt, kulturellt eller historiskt värde. Kulturföremål som berörs av en ekonomisk eller kommersiell aktivitet omfattas inte av lagens skydd. Det krävs ingen ansökan eller särskilt beslut för att omfattas av lagen. Skyddet gäller automatiskt från det att föremålet anländer till belgiskt territorium. Företrädare för museibranschen har i kontakt med utredningen uppgett att trots existensen av lagen förekommer det att långivare kräver en särskild försäkran från låntagaren inför ett lån. Vid en sådan förfrågan skriver premiärministerns sekretariat en försäkran som sedan lämnas till den utländske långivaren. Försäkran saknar juridiskt värde men har varit tillräcklig för att säkerställa att det aktuella lånet har kommit till stånd. Den belgiska uppfattningen är också att utländska statsägda kulturföremål som tillfälligt finns sig i är skyddade av immunitet genom internationell sedvanerätt. var det första landet i som införde ett särskilt immunitetsskydd i sin nationella lagstiftning. Bakgrunden till lagstiftningsärendet är bl.a. den rättsprocess som rörde ett antal inlånade konstverk av . Det ryska museet i () hade lånat ut konstverk till i . konstverken befann sig på fransk mark begärde en dotter till den tidigare ägaren Shchukin att ett antal konstverk skulle beläggas med kvarstad och att konstverken skulle vara deponerade vid museet i under domstolsprocessen. Dottern hävdade att konstverken felaktigt tillfallit den ryska staten 1918 genom nationalisering. åsin sida att konstverken var skyddade av statsimmunitet eftersom var en statlig enhet som åtnjöt immunitet för dess icke-kommersiella handlingar, vilket utlån av konstverk ansågs vara. I första instans ogillade domstolen talan och angav att ryska museum var offentliga institutioner vars egendom, i det här fallet konstverk, åtnjöt immunitet. Domen överklagades men för prövning i andra instans hade konstverken lämnat . Talan ogillades därför på den grund att konstverken inte längre fanns i landet.7 För att skapa ett bättre skydd för inlånade utställningsföremål och öka viljan att låna ut konstverk till infördes artikel 61 i n° 94–679 portant diverses dispositions d'ordre économique et financier. Les biens culturels prêtés par une puissance étrangère, une collectivité publique ou une institution culturelle étrangères, destinés à être exposés au public en , sont insaisissables pour la période de leur prêt à l’Etat français ou à toute personne morale désignée par lui. Un arrêté conjoint du ministre de la culture et du ministre des affaires étrangères fixe, pour chaque exposition, la liste des biens culturels, détermine la durée du prêt et désigne les organisateurs de l’exposition.8 7Stchoukine mot d’Art et de Culture , Hermotage Museum , Pushkin Museum och ryska staten, Tribunal de Grande Instance , 1ère Ch., 1ère section, , nr 6218/93. Rättsfallet är inte publicerat men redogörs för i Woudenberg, Nout van, State Immunity and Cultural objects on , 2012, s. 282–285. 8I State Immunity and Cultural objects on (Woudenberg, Nout van, 2012) finns på s. 286 en engelsk översättning av den franska bestämmelsen; ”Cultural objects loaned by a foreign power, a foreign public or cultural entity, which are to be exhibited to the public in , cannot be seized while they are loaned to the or any legal person designated by it. A decree issued jointly by the Minister of Culture and the Minister of Foreign Affairs fixes, for each exhibition, the list of cultural objects, determines the duration of their loan and identifies the organisers of the exhibition”. Lagen ger utländska statsägda föremål immunitet när de lånas in av en statlig fransk institution. Bestämmelsen anger inte uttryckligen skyddets omfattning. Utifrån lagens placering, i en civilrättslig kontext, kan den slutsatsen dras att lagen endast utgör ett skydd mot civilrättsliga ianspråktaganden.9 För att få ett skydd under lagen krävs att inlånaren ansöker om skydd. Handläggande myndighet samråder med och . Om föremålet uppfyller kraven offentliggörs beslutet i en officiell tidning. Om beslutet inte överklagas efter publiceringen vinner det laga kraft. har undertecknat och ratificerat immunitetskonvention och även undertecknat den förklaring som utarbetats av I samband med att ratificerade den europeiska konventionen om statsimmunitet antogs även den nationella lagen om statsimmunitet genom State Immunity Act, 1978. Lagen innebär att en utländsk stats egendom har immunitet mot civilprocessuella anspråk i när den utländska staten utför icke-kommer- siella handlingar i landet. Lagen skyddar inte uttryckligen kulturföremål men de kan, under förutsättning att utställningen ses som icke-kommersiell, omfattas av lagen så som lös egendom. har historiskt tolkat begreppet ”stat” restriktivt och endast låtit begreppet inkludera regering och departement. Eftersom utställningsföremål ofta ägs av andra statliga enheter, så som mer eller mindre fristående museer, innebär lagen endast ett begränsat skydd i samband med inlån av utställningsföremål. Rättsläget skapade därför en osäkerhet bland utländska långivare kring vilket skydd lagen faktiskt ger ett utställningsföremål som lånas in till . Behovet av en särskild lagstiftning som skyddar kulturföremål ställdes på sin spets när flera utställningar gick om intet och . Trots att även utfärdade s.k. letters of comfort utgjorde det inte ett tillräckligt skydd 9Woudenberg, Nout van, State Immunity and Cultural objects on , 2012, s. 287. för internationella långivare som vägrade eller tvekade över att låna ut föremål till Storbritannien.10 Kraven som ställdes från internationella långivare satte igång arbetet med att utforma en särskild skyddslag för kulturföremål. antogs artiklarna 134–138 under sektion 6 i The Tribunals, Courts and Enforcement Act. Skyddet är i jämförelse med flera andra länder brett eftersom det avser både statsägda och privatägda föremål och skyddar mot såväl civilprocessuella som straffprocessuella ianspråktaganden. De föremål som skyddas ska vara avsedda att ställas ut av ett museum eller galleri på en offentlig utställning. En offentlig utställning är en utställning som är öppen för allmänheten, med eller utan inträde, där syftet inte är att sälja föremålet. Bestämmelserna utgör ett mellanting mellan ett automatiskt skydd och ett ansökningsförfarande. Förfarandet inleds med att ett museum eller ett galleri som vill låna in ett utländskt föremål ansöker om att bli godkänt av en central myndighet, såvitt avser är det The Secretary of State for Culture, Media and Sport. Myndigheten kontrollerar vilken undersökning som den sökande institutionen gör av utställningsföremåls identitetsuppgifter och proveniens. Myndigheten kontrollerar även om institutionen följer nationella riktlinjer rörande samlingar och lån (artikel 136). En institution som blir godkänd kan därefter låna in föremål under förutsättning att institutionen publicerar utförlig information om respektive föremål på institutionens hemsida, före utställningen och utställningen pågår. Förfarandet innebär att ett godkänt museum eller galleri inte behöver ansöka om ett nytt godkännande inför varje nytt inlån, så länge information publiceras i enlighet med lagen och varje enskilt föremål uppfyller kraven i artikel 134.