sou · H9B381 · 2021-10-19 00:00:00 — Enligt socialtjänstlagen är i första hand var och en och inom ramen för sin förmåga, skyldig att försörja sig själv och sin familj. Kommunen har emellertid det yttersta ansvaret för att personer som vistas i kommunen får den hjälp och det stöd som de behöver. Den som inte själv kan tillgodose sina behov eller kan få dem tillgodo- sedda på annat sätt har därför rätt till bistånd av försörjning (försörjningsstöd) och för sin livsföring i övrigt.11 Med försörjning menas medel för att klara mat, hyra och andra lev- nadsomkostnader. Livsföring i övrigt omfattar allt annat som har betydelse när det gäller att bedöma om en människa har en skälig levnadsnivå.12 Även om förutsättningarna för ekonomiskt bistånd i sig inte är uppfyllda, har socialnämnden ett ansvar att hjälpa den som hamnar i en akut nödsituation i enlighet med sitt yttersta ansvar. Det är inte reglerat vad ett sådant bistånd ska innehålla, utan ska göra en individuell bedömning av behov som är akuta i varje enskilt fall. I var och ens skyldighet att försörja sig själv efter bästa förmåga ingår också ett ansvar för att ordna bostad. Utifrån socialtjänstlagen har kommunen endast skyldighet att tillhandahålla bostäder till sär- skilda grupper så som äldre, funktionsnedsatta och vissa nyanlända. Det finns ingen generell skyldighet för socialnämnden att tillgodose behovet av bostad. 81 kap. 1 § socialtjänstlagen. 92 kap. 1 § socialtjänstlagen. 102 kap. 4 § socialtjänstlagen. 114 kap. 1 § socialtjänstlagen. 12Nordstedts juridiska lagkommentar till 4 kap. 1 § socialtjänstlagen, Nya sociallagarna, med kommentarer i lydelsen . En förbättrad tillgång till dricksvatten har ett särskilt utpekat ansvar för vissa grupper, bland annat barn och unga13, äldre människor14, människor med funk- tionsnedsättningar15 och människor med missbruksproblem16. Ut- över att bevilja bistånd i olika former har också skyl- dighet att bedriva förebyggande och uppsökande verksamhet och på olika sätt främja förutsättningarna för goda levnadsförhållanden i kommunen. Det kan till exempel handla om att erbjuda information till särskilt sårbara grupper och att ge stöd till enskilda individer. Det innebär också att samverka med andra myndigheter och samhälls- organ, med olika aktörer inom civilsamhället och den idéburna sektorn. Kommunens yttersta ansvar för stöd och hjälp enligt socialtjänst- lagen omfattar också EU/EES-medborgare som vistas i . Unionsmedborgare som saknar uppehållsrätt eller uppehållstillstånd eller vistas tillfälligt i har som huvudregel bara rätt till bistånd för att avhjälpa en akut nödsituation.17 I många fall rör det som att bevilja enstaka bistånd för mat, logi eller reskostnader för att kunna ta sig tillbaka till det land som EU/EES-medborgaren kommit ifrån.18 Även människor som vistas i utan uppehållstillstånd, så kallade papperslösa, har rätt att ansöka om ekonomiskt bistånd. Det sker sedan en individuell bedömning av om och i vilken form den personen ska ha rätt till bistånd. I huvudsak är det ett så kallat nöd- bistånd som kan bli aktuellt. Det är Inspektionen för vård och omsorg () som utövar till- syn över . Tillsyn innebär granskning av att verksam- heten följer lagar och andra föreskrifter. ska inom ramen för sin tillsyn lämna råd och ge vägledning, kontrollera att brister och missförhållanden avhjälps, förmedla kunskap och erfarenheter som fås genom tillsynen samt informera och ge råd till allmänheten.19 135 kap. 1 § socialtjänstlagen. 145 kap. 4–6 §§ socialtjänstlagen. 155 kap. 7–8 §§ socialtjänstlagen. 165 kap. 9 § socialtjänstlagen. 17Jämför med bestämmelsen i artikel 24.2 i och rådets direktiv /38/EG av om unionsmedborgares och deras familjemedlemmars rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier och om ändring av förordning (EEG) nr 1612/68 och om upphävande av direktiven /221/EEG, 68/360/EEG, 72/194/EEG, 73/148/EEG, 75/34/EEG, 75/35/EEG, 90/364/EEG, 90/365/EEG och 93/96/EEG (Text av betydelse för EES) som anger att den mottagande medlemsstaten inte ska vara skyldig att bevilja socialt bistånd under EU/EES medborgarens uppehälle . 18Socialstyrelsen, 2020, Vägledning för i arbetet med EU/EES-medborgare, s. 11–12. 1913 kap. 1–3 §§ socialtjänstlagen. En förbättrad tillgång till dricksvatten 16.2.3Lag (1994:137) om mottagande av asylsökande m.fl. Lagen om mottagande av asylsökande m.fl. (LMA) reglerar fram- förallt asylsökandes rätt till sysselsättning, boende och bistånd. Biståndet lämnas i form av logi, bostadsersättning, dagersättning och särskilt bidrag. Även en utlänning som har beviljats uppehållstill- stånd med tillfälligt skydd eller som av särskilda skäl medgetts rätt att vistas i landet medan ansökan om uppehållstillstånd prövas om- fattas av LMA. Det är som beslutar om de förmåner som följer av LMA. Den som omfattas av LMA har inte rätt till bistånd enligt socialtjänstlagen för förmåner av motsvarande karaktär. Inte heller finns det någon rätt till bistånd för bostadskostnader.20 16.2.4Lagen (2006:412) om allmänna vattentjänster Kommunen har det övergripande ansvaret för att anordna vattenför- sörjning inom sitt område genom allmänna va-anläggningar. Med allmänna va-anläggningar avses va-anläggningar som en kommun har ett rättsligt bestämmande inflytande över och som har ordnats och används för att uppfylla kommunens skyldigheter enligt lagen (2006:412) om allmänna vattentjänster (vattentjänstlagen).21 Av vattentjänstlagen framgår att om det med hänsyn till skyddet för människors hälsa eller miljön behöver ordnas vattenförsörjning eller avlopp i ett större sammanhang för en viss befintlig eller bliv- ande bebyggelse ska kommunen se till att behovet , och så länge behovet finns kvar, tillgodoses i verksamhetsområdet genom en allmän va-anläggning.22 Förutsättningen att va-frågorna behöver lösas i ett större sam- manhang innebär normalt att det måste röra fler än bara ett fåtal fastigheter. Hur många som ska vara berörda beror framförallt på hur starkt hälsoskyddsbehovet gör sig gällande eller kan förväntas komma att göra det.23 Enligt praxis behövs det åtminstone en något så när samlad bebyggelse av 20–30 fastigheter som underlag för en allmän va-anläggning.24 I några avgöranden från Mark- och miljö- 201 och 13–14 §§ LMA. 212 och 6 §§ lag (2006:412) om allmänna vattentjänster (vattentjänstlagen). 226 § vattentjänstlagen. 23Mark- och avgörande i mål nr M 13574-19. 2005/06:78, s. 42. En förbättrad tillgång till dricksvatten överdomstolen har dock en samlad bebyggelse av ett färre antal fastigheter än så bedömts utgöra ett större sammanhang.25 En fastighetsägare har rätt att använda en allmän va-anläggning om fastigheten finns inom va-anläggningens verksamhetsområde, behöver en vattentjänst och behovet inte kan tillgodoses bättre på annat sätt.26 I dessa fall ska fastighetsägaren betala avgifter för den allmänna va-anläggningen och avgifternas belopp och hur avgifterna ska beräknas ska framgå av en taxa. Det är kommunen som meddelar föreskrifter om taxan men det totala avgiftsuttaget får inte överstiga de kostnader som är nödvändiga för att ordna och driva va-anlägg- ningen och fördelningen av avgiftsuttaget ska ske utifrån vad som är skäligt och rättvist.27 Enligt vattentjänstlagen är en enskild va-anläggning en anläggning eller annan anordning för vattenförsörjning eller avlopp som inte är eller ingår i en allmän va-anläggning.28 En enskild anläggning för dricksvatten kan ägas och drivas direkt av en fastighetsägare. Det finns också andra lösningar för att samverka kring va-anläggningar, exempelvis gemensamhetsanläggningar eller ekonomiska föreningar. För en gemensamhetsanläggning ligger i första hand ansvaret på de fastigheter som är knutna till den gemensamma anläggningen. I en ekonomisk förening ligger ansvaret istället på de enskilda personer som är knutna till samverkan.29 Även enskild vattenförsörjningen ska leva upp till kraven i dricks- vattenföreskrifterna30. Undantag görs dock för dricksvattenanlägg- ningar som tillhandahåller mindre än dricksvatten (i genomsnitt) eller som försörjer färre än 50 personer, om inte dricksvattnet från en sådan anläggning tillhandahålls eller används som en del av en kommersiell eller offentlig verksamhet.31 Livs- medelsverket har för anläggningar som undantas från dricksvatten- 25Mark- och avgöranden MÖD 2010:28 och 2017:70. 2616 § vattentjänstlagen. 2726, 30–31 och 34 §§ vattentjänstlagen. 282 § vattentjänstlagen. 29Albinsson , , Gemensamhetsanläggningar för va – en del i genomför- andet av kommuners va-planer, VA-guiden rapport 2016:1, s. 7. Anläggningslagen (1973:1149) reglerar hur gemensamhetsanläggningar inrättas och vilka villkor som kan ställas. 30Livsmedelsverkets föreskrifter (SLVFS 2001:30) om dricksvatten. 312 § dricksvattenföreskrifterna. En förbättrad tillgång till dricksvatten föreskrifterna utfärdat allmänna råd där det bland annat anges vilka kvalitetskrav som bör vara uppfyllda.32 Till skillnad från det kommunala dricksvattnet, som i huvudsak är av god kvalitet i , så har många enskilda vattenanläggningar en dålig dricksvattenkvalitet. Den samlade kunskapen om dricks- vattenkvaliteten är emellertid bristfällig när det gäller enskilda vatten- anläggningar. Det går därför inte att uppskatta omfattningen av even- tuella hälsorisker på grund av sämre dricksvattenkvalitet i sådana anläggningar.33 Ett annat problem som kan uppstå med enskild vatten- försörjning är att vattentäkten inte längre ger tillräckligt med vatten för att uppfylla de behov som hushållet och fastigheten har.34 Enskild vattenanläggning finansieras och betalas av den som är verksamhetsutövare, det vill säga exempelvis fastighetsägare, sam- fällighetsföreningar och företag. Om den inte uppfyller eller dricksvattenföreskrifternas krav är verksamhetsutövarens an- svarig för att investera och underhålla anläggningen så att den klarar kraven.35 Det kan till exempel handla om att installera ett bättre reningssystem, anlägga en ny brunn eller använda en annan vatten- täkt. Kommunen och relevanta myndigheter kan i denna situation vara behjälpliga med att ge råd och vägledning. har till exempel tagit fram allmänna råd och annan vägledning för den som ska anlägga egen brunn.36 Om dricksvattnet blir otjänligt eller brunnen sinar kan den som har enskild vattenförsörjning också ta kontakt med sin kommun. Vissa kommuner har tappställen att hämta dricksvatten på eller kan på något annat sätt erbjuda den enskilde dricksvatten i den akuta situationen. Fastighetsägare som vill ansluta sig till det kommunala va-nätet får vända sig till kommunen. Kommunen är i sin tur ansvarig för att kraven i 6 § vattentjänstlagen uppfylls. Fastighetsägaren och andra som anser att det finns ett behov av att vattentjänsterna ska lösas med en allmän va-anläggning, kan också vända sig till i form av en förfrågan om att ett tillsynsärende ska startas utifrån bestämmelserna i 51 § vattentjänstlagen. Av 51 § vattentjänstlagen 32Livsmedelsverket, 2015, Råd om enskild dricksvattenförsörjning. 33Socialstyrelsen, 2008, Dricksvatten från enskilda vattentäkter – Ett nationellt tillsynsprojekt 2007, s. 36. 34Livsmedelsverket och geologiska undersökning, 2014, Sköt om din brunn för bra dricksvatten, s. 13. 35SOU 2018:34, s. 71. 36Se bland annat , 2015, Råd om enskild dricksvattenförsörjning och Livs- medelsverket och geologiska undersökning, 2014, Sköt om din brunn för bra dricksvatten. En förbättrad tillgång till dricksvatten framgår att utövar tillsynen över att kommunen fullgör skyldigheten enligt 6 § att tillgodose behovet av vattentjänster. Läns- styrelsen ska enligt förarbetena till lagen vaka över och verka för att kommunen ordnar och vidmakthåller en allmän va-anläggning där det behövs.37 kan då förelägga kommunen att inrätta ett verksamhetsområde för en eller flera vattentjänster. Det finns i princip ingen skyldighet för kommunen eller va-huvud- mannen att lösa frågan om vatten och avlopp för fastigheter utanför verksamhetsområdet. Under vissa förutsättningar kan vattentjänster från den allmänna anläggningen tillhandahållas sådana fastigheter, men det sker i så fall utifrån ett särskilt avtal mellan huvudmannen och fastighetsägaren. Ett sådant avtal faller utanför bestämmelserna i vattentjänstlagen.39 Fastighetsägaren får då en förbindelsepunkt anvisad vid huvudmannens ledning men all ledningsdragning från huvudmannen ska bekostas av fastighetsägaren. Avgiften för inkopp- ling måste minst täcka huvudmannens kostnader eftersom verksam- het utanför verksamhetsområdet inte får belasta va-kollektivet eko- nomiskt.40 Krisberedskap om dricksvatten handlar om att kunna hantera exem- pelvis olika typer av föroreningar i vattentäkt, vattenverk och led- ningsnät, hot och sabotage, akut avbrott som ledningsbrott och el- avbrott, naturolyckor och risk för torka och vattenbrist.41 Det finns en rad olika bestämmelser som reglerar frågan om myndigheter och kommuners ansvar för krisberedskap och vid olyckor. Dessa finns bland annat i lagen (1992:1403) om totalförsvar och höjd beredskap, förordningen (2015:1052) om krisberedskap och bevakningsansvariga myndigheters åtgärder vid höjd beredskap, lagen (2006:544) om kommuners och landstings åtgärder inför och vid extraordinära händelser i fredstid och höjd beredskap samt lagen (2003:778) om skydd mot olyckor. 2005/06:78, s. 49 och s. 151. 38Jämför Mark- och avgörande i mål nr M 13574-19. 39Qviström, , 2016, Vattentjänstlagen, upplaga 2, , s. 51. 40Svenskt Vatten, 2016, Fastighetsägares rätt, verktygslada/juridik/oversikt-regelverk/vattentjanster-regler-fragor-och- praxis/fastighetsagares-ratt-att-anvanda-en-allman-va-anlaggning/, hämtat . 41Myndigheten för samhällsskydd och beredskap, 2020, i krisberedskap: 2, Kommunala verksamheter, dricksvatten, s. 5. En förbättrad tillgång till dricksvatten ningen har utförligt beskrivit krisberedskap i förhållande till dricks- vattenförsörjningen i betänkandet SOU 2016:32.42 Det ska därutöver nämnas att har utfärdat föreskrifter om åtgärder mot sabotage och annan skadegörelse riktad mot dricksvattenanlägg- ningar (LIVSFS 2008:13). Dessa bestämmelser har som syfte att skydda dricksvattenförsörjningen.43 Det är dock inte reglerat till exempel hur nöd- eller reservvatten ska tillhandahållas, i vilken mängd eller under hur lång tidsperiod. föreskrifter om dricksvatten reglerar endast att åtgärder ska vidtas när det utgående dricksvattnet inte uppfyller kraven i föreskrifterna.44 Som har nämnts, anger vattentjänstlagen att vattenför- sörjning ska ordnas om det behövs med hänsyn till människors hälsa och miljön. Det framgår också av den lagen att va-anläggningen ska kunna tillgodose skäliga anspråk på säkerhet.45 I förarbetena till lagen anges att huvudmannen är skyldig att se till att anläggningen alltid fyller sitt ändamål. Det ligger dock, enligt förarbetena, i sakens natur att tillfälliga och kortvariga inskränkningar i möjligheten att använda anläggningen vid reparations- och underhållsarbeten måste kunna förekomma. Vid mer omfattande inskränkningar bör huvudmannen kunna anses ha skyldighet att ordna med lämpliga ersättningstjänster.46 Utredningens förslag: Det behövs inte några lagändringar för att genomföra direktivets bestämmelse gällande att förbättra eller upprätthålla tillgången till dricksvatten. Inte heller i förhållande till utsatta och marginaliserade grupper behövs några sådana ändringar. Detsamma gäller för direktivets bestäm- melse om att främja användningen av dricksvatten genom att inomhus- och utomhusutrustning installeras på allmän plats. 42SOU 2016:32 s. 581–655. 431 § LIVSFS 2008:13. 44Livsmedelsverket, 2007, Risk- och sårbarhetsanalyser för dricksvattenförsörjning, s. 5. 456, 10 och 13 §§ vattentjänstlagen. 2005/06:78, s. 67. En förbättrad tillgång till dricksvatten ska ansvara för och följa upp frågan om att för- bättra eller upprätthålla tillgången till dricksvatten och att främja användningen av dricksvatten ur kran. Ett sådant ansvar ska fram- gå av förordningen om länsstyrelseinstruktion. 16.3.1Stort handlingsutrymme för medlemsstaterna vid införandet av artikel 16 Av artikel 16.1 dricksvattendirektiv följer att de åtgärder som medlemsstaten förväntas vidta för att förbättra eller upprätt- hålla tillgången till dricksvatten inte får påverka tillämpningen av artikel 9 i EU:s ramdirektiv för vatten47 samt subsidiaritets- och pro- portionalitetsprinciperna48. Avsikten med subsidiaritetsprincipen är att garantera att besluten fattas så nära medborgarna som möjligt. Principen innebär att EU endast ska vidta åtgärder när dessa är mer effektiva än de åtgärder som kan vidtas på nationell, regional eller lokal nivå, förutom på områden där unionen har exklusiv behörighet. Principen har ett nära samband med proportionalitetsprincipen, som innebär att åtgärder som vidtas av EU inte får gå utöver vad som är nödvändigt för att uppnå målen i fördragen. I skälen till dricksvattendirektiv anges att unionen och medlemsstaterna inom sina respektive befogen- hetsområden har åtagit sig att uppnå målen för hållbar utveckling och erkänt att det är medlemsstaterna som har det huvudsak- liga ansvaret vid uppföljningen och översynen, på nationell, regional och global nivå, för att framsteg görs för att nå dessa mål. Vissa av målen för hållbar utveckling, liksom rätten till dricksvatten, omfattas inte av unionens miljöpolitik eller socialpolitik, som är begränsad och kompletterande till sin natur.49 I artikel 9 i EU:s ramdirektiv för vatten finns principen om kost- nadstäckning. Prispolitiken för vatten ska ge vattenförbrukarna till- räckliga incitament till effektiv användning av vattenresurserna och att den därigenom bidrar till att uppnå miljömålen i EU:s ramdirek- tiv för vatten samt att de olika vattenanvändarna bidrar till kostnads- 47Europaparlamentets och rådets direktiv /60/EG av om upprätt- ande av en ram för gemenskapens åtgärder på vattenpolitikens område. 48Subsidiaritets- och proportionalitetsprinciperna finns i artikel 5.3 i fördraget om Europeiska unionen () och protokoll nr 2 om tillämpning av subsidiaritets- och proportio- nalitetsprinciperna. 49Skäl 34 dricksvattendirektiv. En förbättrad tillgång till dricksvatten Medlemsstaterna kan härvid beakta kostnadstäckningens sociala, miljömässiga och ekonomiska effekter liksom geografiska och klimatiska förhållanden i den eller de regioner som påverkas. Sammantaget innebär vad som angetts ovan att varje medlemsstat har ett stort handlingsutrymme att bedöma vilka åtgärder som är nödvändiga och lämpliga att vidta för att uppfylla kraven i aktuell artikel. De åtgärder som artikel 16.1 ställer krav på när det gäller utsatta och marginaliserade grupper är till stora delar socialpolitiskt, och inom detta område har EU bara begränsade befogenheter. Det huvudsakliga ansvaret för sådana frågor ligger hos den svenska reger- ingen. Dessutom får enligt artikel 16.1 lokala, regionala och kulturella perspektiv och förhållande för vattendistribution beaktas vid bedöm- ningen av vilka åtgärder som ska vidtas. Även när det gäller främjandet av användningen av kranvatten genom att installera inomhus- och utomhusutrustning lämnar direk- tivet att stort utrymme för varje medlemsstat att avgöra vilka åt- gärder som behövs eller är möjliga. Det framgår av artikel 16.2 att sådan utrustning endast behöver installeras på allmän plats när så är tekniskt möjligt och på ett sätt som står i proportion till behovet av sådana åtgärder och med beaktande av särskilda lokala förhållanden, såsom klimat och geografiska förhållanden. 16.3.2Den generella tillgången till dricksvatten i är god Så som det framgår i avsnitt 16.2.4 och 16.2.5 finns både allmän och enskild vattenförsörjning i . Systemet för dricksvattenför- sörjningen är väl utbyggt i , både i tätort och på landsbygd. Nio av tio invånare i har allmän vattenförsörjning.50 Cirka 1,2 miljoner permanentboende och ungefär lika många fritidsboende har enskild vattenförsörjning.51 I tätorter är anslutningen till det all- männa va-nätet nära nog hundraprocentig. På landsbygden är man oftare hänvisad till egna anordningar för såväl vattenförsörjning som avlopp, vilka fastighetsägaren då själv är ansvarig för.52 50Svenskt Vatten, 2020, Resultatrapport för VASS drift 2019 tillståndet i , rapport , s. 4. 51Livsmedelsverket, 2021, Egen brunn, innehall/mat-och-dryck/dricksvatten/egen-brunn?AspxAutoDetectCookieSupport=1, hämtat . 52Qviström, 2016, Vattentjänstlagen, upplaga 2, , s. 15. En förbättrad tillgång till dricksvatten Den generella tillgången till dricksvatten är enligt utredningen god och dricksvatten är dessutom relativt billigt för hushållen.53 Att det i enstaka fall och för enskild vattenförsörjning finns en bristande vattenkvalitet eller vattentillgång är inte något som bör förändra denna bedömning. 16.3.3Artikel 16.1 medför inga ytterligare skyldigheter gentemot enskild vattenförsörjning Det följer av artikel 16.1 dricksvattendirektiv att medlems- staten ska identifiera människor utan eller med en begränsad tillgång till vatten. Den som har en enskild vattenförsörjning som inte fungerar tillfredställande kan i och för sig vara en sådan person. Frågan är vilka krav som artikel 16.1 ställer i förhållande till en sådan person. Så som det redogjorts för i avsnitt 16.2.5 är den enskilde själv ansvarig om det uppstår problem med den enskilda vattenanlägg- ningen, även om kommunen och myndigheterna på olika sätt kan vara behjälpliga. Att kommunens ansvar när det gäller allmän vatten- försörjning inte sträcker sig längre än vad som regleras i vatten- tjänstlagen får tillskrivas de kostnader som skulle uppstå för kom- munen och i förlängningen va-kollektivet, för det fall kommunen skulle vara skyldig att inrätta allmän va-anläggning på mer avlägsna och glest befolkade platser. Ett sådant synsätt kan inte anses oför- enligt med artikel 16.1. Det får anses vara upp till den enskilde medlemsstaten att utifrån de förutsättningar som föreligger i respek- tive land bestämma hur vattenförsörjningen ska vara utformad. Ut- redningen bedömer med detta i beaktande att även om det skulle uppstå en bristande tillgång till dricksvatten för den som har enskild vattenförsörjning så innebär inte regleringen artikel 16.1 att , och i praktiken kommunerna, är skyldigt att utvidga sitt ansvar när det gäller att ordna med allmän vattenförsörjning. Möjligheten till att i vissa fall ändå kunna ansluta till det kommunala va-nätet samt den hjälp som den som har enskild vattenförsörjning kan få i form av råd och stöd av bland annat kommunen och ligger i linje med vad som anges i artikel 16.1. Utredningen bedömer därför att det inte finns behov av att införa ny lag- stiftning eller vidta några andra åtgärder i den här frågan. 53Svenskt Vatten, 2019, Dricksvattenfakta, vatten/dricksvattenfakta/, hämtat . En förbättrad tillgång till dricksvatten även tas i beaktande att bestämmelsen i artikel 16.1 främst har till- kommit för att marginaliserade och utsatta grupper, som inte har ekonomiska medel eller av andra orsaker inte har tillgång till sam- hällets service, ska få en förbättrad tillgång till dricksvatten. 16.3.4Tillgången till dricksvatten för utsatta och marginaliserade grupper hanteras inom ramen för befintlig lagstiftning Utsatta och marginaliserade grupper som saknar stadigvarande boende Som i flertalet länder finns det i människor som lever i en utsatt situation och i ett socialt utanförskap. Utredningen har i följ- ande avsnitt identifierat några av dessa grupper, men avsikten är inte att i detta sammanhang ge en fullständig bild av vilka utsatta och marginaliserade grupper som finns i . En grupp som kan anses vara utsatt och marginaliserad är män- niskor som lever utan ett ordnat boende. Det finns många orsaker till att människor hamnar i hemlöshet. Sociala problem som miss- bruk, psykisk ohälsa och behov av försörjningsstöd är anledningen till att människor hamnar i social hemlöshet. För att de ska få och klara av ett eget boende krävs ofta någon form av stöd.