sou · H9B391 · 2021-11-24 00:00:00 — 2020/21:204), föreslår regeringen att reglerna förtydligas, moderniseras och anpassas till folkrätten genom att det införs ett nytt 2 kap. i om svensk domstols behörighet. För- slagen innebär bland annat att svensk domstol ska vara behörig att döma över brott som har begåtts utomlands mot svenska medborgare och företag. Det föreslås också att huvudansvaret för prövningen av frågor om åtalsförordnande flyttas från regeringen till riksåklagaren. Lagändringarna föreslås träda i kraft . Förslagen har sin grund i betänkandet Aggressionsbrottet i svensk rätt och svensk straffrättslig domsrätt (SOU 2018:87, s. 251 f.) där även lämnade förslag beträffande straff- bestämmelsen i rymdlagen. Utredningen föreslog att den särskilda domsrättsregeln i rymdlagen skulle upphävas. Frågan om svensk domstols behörighet att döma för brott enligt rymdlagen skulle i stället bedömas enligt den nya föreslagna lydelsen av de allmänna reglerna om svensk straffrättslig domsrätt i 2 kap. . Vidare menade utredningen att ett undantag från kravet på dubbel straffbarhet inte heller skulle regleras i rymdlagen utan i . Utredningen ansåg även att rymdlagens undantag från de allmänna reglerna i brotts- balken om rättsverkan av en utländsk dom som fått laga kraft (prin- cipen om ne bis in idem) inte var motiverat vid en ny lydelse av 2 kap. . Förslagen var i linje med Internationella straffrätts- utredningens förslag i betänkandet Internationella brott och svensk jurisdiktion (SOU 2002:98, s. 205 f.). Regeringen angav emellertid i den framlagda proposi- tionen att det finns skäl att avvakta utfallet av den översyn av rymd- lagen som pågår och inte nu gå fram med de förslag som har föreslagit i denna del. Därför föreslår regeringen enbart ändringar av vissa hänvisningar i straff- bestämmelsen i rymdlagen för att anpassa till att det införs ett nytt 2 kap. i (prop. 2020/21:204, s. 135). På grund av utformningen av det föreslagna tillståndskravet i den nya rymdlagen kan endast svenska medborgare begå brott mot lagen utanför , såvida rymdverksamheten inte bedrivs från en far- kost utomlands som är registrerad i . Enligt regeringens för- slag i den ovan nämnda propositionen om svensk straffrättslig doms- rätt ska svensk domstol vara behörig att döma över brott som har begåtts utanför när vissa anknytningsfaktorer är uppfyllda, bland annat när brottet begåtts av svensk gärningsman eller ombord på ett svenskt fartyg eller luftfartyg (se förslag till 2 kap. 3 § brotts- balken, prop. 2020/21:204). Eftersom svensk domstol därmed har en allmän behörighet att döma över brott som begås utomlands av svenska medborgare eller på svenska fartyg eller luftfartyg finns det inte behov av särskilda bestämmelser om svensk domstols behörig- het i rymdlagen. I linje med regeringens ambition att bestämmel- serna om svensk domstols behörighet ska samlas i – och då de förslag som vi lämnar i detta betänkande inte heller på- verkas av de förslag beträffande rymdlagen som Aggressionsbrotts- utredningen har lämnat – föreslår vi att det inte införs någon särskild bestämmelse om svensk domsrätt i den nya rymdlagen. Det innebär att det inte ska anges i att det finns särskilda bestämmelser om svensk domstols behörighet att döma över brott mot rymdlagen som har begåtts utanför (se för- slag till 2 kap. 4 § 4 , prop. 2020/21:204). Denna bestäm- melse föreslås träda i kraft , men bör upphävas när rymdlagen träder i kraft. Krav på dubbel straffbarhet För att ett brott som har begåtts utomlands ska kunna lagföras i krävs som huvudregel i att gärningen är straff- bar både i och i det land där brottet begåtts (principen om dubbel straffbarhet). Regeringen föreslår i propositionen om svensk straffrättslig domsrätt att när svensk domsrätt grundas på anknyt- ning till svensk gärningsman ska det som utgångspunkt krävas dubbel straffbarhet, men undantag ska finnas för vissa särskilt angivna brott (prop. 2020/21:204, s. 113 ff.). I den nuvarande rymdlagen föreskrivs att svensk domsrätt före- ligger för brott som begås mot lagen utan hinder av reglering om krav på dubbel straffbarhet. Vi anser att det inte heller i fortsättningen bör finnas något krav på dubbel straffbarhet för svensk domstols behörighet när det gäller brott mot rymdlagen. Det bör därför införas en bestämmelse i 2 kap. att kravet på dubbel straffbarhet inte gäller för brott mot den nya rymdlagen (se regeringens förslag till 2 kap. 5 § andra stycket 4 i prop. 2020/21:204 som räknar upp vilka lagstiftningar som undantas från kravet på dubbel straffbarhet). Om ett undantag införs i brotts- balken finns det inte behov av att detta även framgår av den nya rymdlagen. Rättsverkan av en tidigare utländsk dom I finns bestämmelser om principen ne bis in idem, som innebär att om frågan om ansvar för brott har prövats genom en utländsk dom som fått laga kraft, får den tilltalade inte lagföras i för en gärning som omfattats av prövningen. Som nämnts ovan ansåg att rymd- lagens undantag från principen om ne bis in idem inte var motiverat vid en ny lydelse av 2 kap. (SOU 2018:87, s. 251 f.). Internationella straffrättsutredningen uttalade i denna del att undan- taget formulerades efter mönster av dåvarande lydelsen av 14 § lagen om kontinentalsockeln, men eftersom undantaget har tagits bort i den lagen och det föreslås en ny lydelse av bestämmelsen i 2 kap. om rättsverkan av en tidigare utländsk dom, menade utredningen att det var tveksamt om det kunde anses motiverat att ha kvar undantaget i rymdlagen (SOU 2002:98, s. 205 f.). Regeringen föreslår i propositionen om svensk straffrättslig doms- rätt att ett undantag från principen om ne bis in idem ska gälla om den tilltalade har frikänts från ansvar på den grunden att gärningen inte utgjorde brott enligt den lag som den utländska domstolen tillämpade (se förslag till 2 kap. 9 § andra stycket 1 , prop. 2020/21:204). Det finns därmed enligt vår bedömning inte skäl för att den nya rymdlagen ska innehålla ett undantag från principen om ne bis in idem. Enligt 5 § tredje stycket rymdlagen får åtal för brott endast väckas efter regeringens medgivande. Kravet på åtalsmedgivande från reger- ingen motiverades med hänsyn till de avvägningsfrågor som kunde aktualiseras vid bedömningen av om tillstånd krävs för viss verksam- het och att det därför var lämpligt att åtal inte väcks i andra fall än om regeringen förordnar om det (prop. 1981/82:226, s. 12). Kravet på åtalsförordnande i rymdlagen är generellt och gäller alltså oberoende av om brottet har begåtts i eller utanför . I 2 kap. regleras främst krav på åtalsförord- nande för brott som begåtts utanför (se regeringens förslag till 2 kap. 7 §, prop. 2020/21:204). reglerar även krav på åtalsförordnande för brott som begåtts i under vissa förut- sättningar (se regeringens förslag till 2 kap. 2 §, prop. 2020/21:204). Internationella straffrättsutredningen föreslog att bestämmelsen om åtalsförordnande i rymdlagen skulle upphävas eftersom reger- ingens motiv om avvägningssvårigheter vid tillståndsbedömningen inte kunde anses utgöra tillräckliga skäl för en avvikande reglering. I stället skulle de allmänna reglerna om åtalsförordnade i 2 kap. gälla (SOU 2002:98, s. 206). Aggressionsbrottsutred- ningen instämde i förslaget (SOU 2018:87, s. 252 och 293). Reger- ingen beslutade emellertid i propositionen att inte gå fram med förslag på grund av att rymdlagen är föremål för översyn (prop. 2020/21:204, s. 135). En fråga att överväga är alltså om det finns behov av ett sådant generellt åtalsförordnade som finns i den nuvarande rymdlagen. Som utgångspunkt bör beslut som rör straffrättskipningen i princip an- komma på rättsväsendets myndigheter. Även om det skulle upp- komma frågor inom förundersökningen som rör avvägningsfrågor om tillstånd eller frågor om säkerhet eller andra utrikes-, säkerhets- eller försvarspolitiska intressen, kan vi inte se något skäl till att regeringen ska belastas med åtalsfrågor, utan detta bör åvila åklagarväsendet. Vi anser därför att en särskild bestämmelse om ett generellt åtalsförordnande inte ska införas i den nya rymdlagen. I stället gäller de allmänna reglerna om åtalsförordnade i 2 kap. . Att inte införa bestämmelser om åtalsförordnande i speciallagstift- ning är också i linje med regeringens ambition att bestämmelserna om svensk domstols behörighet ska samlas i (jfr prop. 2020/21:204, s. 124). I propositionen om svensk straffrättslig domsrätt föreslås att huvudansvaret för prövningen av frågor om åtalsförordnande flyttas från regeringen till riksåklagaren. Om det emellertid finns anledning att anta att prövningen har särskild betydelse för utrikes- eller säkerhetspolitik och riksåklagaren bedömt att det inte före- ligger hinder mot att väcka åtal, ska riksåklagaren med eget yttrande överlämna ärendet till regeringen för beslut (se förslag till 2 kap. 8 § samt prop. 2020/21:204 s. 124 f.). 10 Skadestånd och försäkring I detta kapitel behandlar vi frågor om ansvar och skadestånd i hän- delse av att ett rymdföremål orsakar skada. Även frågan om försäk- ringskrav för de som bedriver rymdverksamhet behandlas. I avsnitt 10.2 redogör vi för reglerna om skadestånd och försäk- ring i de internationella rymdtraktaten, i nuvarande nationell rätt och i några utvalda länders rymdlagstiftningar samt i modellagen. I av- snitt 10.3 behandlas skadeståndskrav som gäller för utsändning och verksamhet i rymden, dels för skada på jorden och på farkoster under flygning, dels för skada på tredje part i rymden. I avsnittet behandlas även frågan om staten ska kunna kräva ersättning för skador som staten fått ersätta på grund av åtaganden enligt internationella överenskommelse, så kallad regressrätt, och om det strikta ansvaret och regressansvaret ska begränsas till ett visst belopp. Avslutningsvis diskuteras krav på försäkring i avsnitt 10.4. I artikel 6 i rymdfördraget föreskrivs att fördragsslutande stater bär internationellt ansvar för såväl statlig som icke-statlig verksamhet i yttre rymden. Artikel 7 anger att varje fördragsslutande stat som sänder ut föremål i yttre rymden, eller medverkar till utsändning eller från vars territorium utsändning sker, är internationellt ansvarig för skada på jorden, i luftrummet eller i rymden, inklusive på månen och andra himlakroppar. I ansvarskonventionen finns det mer detaljerade bestämmelser om ansvar för skador som orsakas av rymdföremål. Med uttrycket skada avses förlust av liv, kroppskada eller annat men för hälsan eller också förlust av eller skada på egendom som tillhör stat, fysisk eller juridisk person eller internationell mellanstatlig organisation (arti- kel 1). Begreppet utsändande stat definieras som stat som sänder ut ett rymdföremål eller medverkar vid utsändandet av ett rymdföremål eller stat från vars område eller anordningar ett rymdföremål sänds ut (artikel 1.c). Med uttrycket utsändande avses även försök till ut- sändande (artikel 1.b). Begreppet utsändande stat i ansvarskonven- tionen skiljer sig därmed från samma begrepp i registreringskonven- tionen, eftersom i den sistnämnda konventionen innefattas inte försök till utsändande i definitionen. Utsändande stat ska vara ovillkorligen förpliktigad att lämna er- sättning för skada som dess rymdföremål orsakat på jordens yta eller på luftfartyg under flygning (artikel 2). Av artikel 3 i ansvarskonventionen följer att om en utsändande stats rymdföremål orsakar skada på en annan utsändande stats rymd- föremål i rymden, ska den förstnämnda staten vara ansvarig endast om skadan beror på fel eller försummelse av staten eller person som staten är ansvarig för. Bestämmelsen gäller även för skada på person eller egendom ombord på rymdföremålet. I artikel 4.1 regleras solidariskt ansvar för utsändande stater för skada som drabbar en tredje stat. Ansvaret är ovillkorligt för de utsändande staterna om skadan drabbar tredje stat på jordens yta eller dess luftfartyg under flygning. Om skadan drabbar tredje stats rymdföremål i rymden – eller person eller egendom ombord på rymdföremålet – krävs fel eller försummelse av någon av de utsänd- ande staterna för att ansvar ska kunna utkrävas. Solidariskt ansvar innebär att skadeståndsskyldigheten fördelas efter graden av de ut- sändande staternas fel eller försummelse. Om det inte kan fastställas i vilken utsträckning staterna varit vållande ska skadeståndsansvaret fördelas lika mellan dem (artikel 4.2). I artikel 5.1 i ansvarskonventionen finns regler om solidariskt skadeståndsansvar då två eller fler stater gemensamt sänder ut ett rymdföremål. Av artikel 5.2 framgår att den stat som ersatt skadan har regressrätt gentemot övriga utsändande stater och att staterna kan ingå avtal hur ansvaret ska fördelas mellan dem. är den stat från vars territorium eller anordning rymdföremålet har utsänts en av de solidariskt ansvariga utsändande staterna. En utsändande stat kan enligt artikel 6.1 befrias från ovillkorligt ansvar om skadan helt eller delvis är en följd av grov försummelse eller av en handling eller underlåtenhet från den ersättningssökande staten i avsikt att orsaka skada. Befrielse från ansvar gäller inte enligt artikel 6.2 om skadan beror på att en utsändande stats verksamhet inte är förenlig med internationell rätt. De internationella överenskommelserna reglerar emellertid endast skador som kan göras folkrättsligt gällande. Skador som drabbar en stats eget territorium eller egna medborgare omfattas inte av an- svarskonventionen. Detta gäller även för annan stats medborgare som deltar i utsändningsverksamheten (artikel 7). I artikel 8 föreskrivs vem som kan kräva ersättning av utsändande stat för skadan. Primärt är det stat som lider skada eller vars fysiska eller juridiska personer som lider skada. Om den stat som en skade- lidande person tillhör inte framställt ersättningskrav kan den stat på vars område skadan tillfogats personen kräva ersättning. Om ingen av dessa stater framställt ersättningskrav kan stat där den skadelid- ande personen är stadigvarande bosatt kräva ersättning. Av artikel 9 framgår att krav på ersättning för skada ska fram- ställas hos en utsändande stat på diplomatisk väg. För att göra gäll- ande ett krav på skadestånd enligt ansvarskonventionen krävs inte att den ersättningssökande staten först har uttömt inhemska rätts- medel. Ansvarskonventionen hindrar inte att skadeståndstalan väcks inför domstol eller förvaltningsmyndighet i utsändande stat. Däremot kan inte krav väckas enligt ansvarskonventionen – eller annan bind- ande internationell överenskommelse – för samma skada som är före- mål för nationell prövning i utsändande stat (artikel 11). I artikel 10 regleras preskription. Av bestämmelsen följer att krav på ersättning för skada ska framställas hos utsändande stat från den dag då skadan inträffade eller från den dag då den ansvarsskyldiga utsändande staten identifierades. Internationell rymdrätt reglerar inte krav på försäkringar. Den svenska rymdlagen reglerar inte ansvarsfrågor utan endast regress- rätt för staten. I 6 § rymdlagen föreskrivs att om svenska staten på grund av åtaganden i internationella överenskommelser fått ersätta skador som har uppstått till följd av sådan rymdverksamhet som har bedrivits av någon annan än svenska staten, ska den som har bedrivit rymdverksamheten ersätta staten vad den har utgett på grund av nämnda åtaganden, såvida det inte finns särskilda skäl som talar mot det. Enligt förarbetena till bestämmelsen om statens regressrätt fram- går det att ansvaret för skador enligt rymdfördraget och ansvars- konventionen i princip är strikt och att svenska staten på grund av konventionsförpliktelserna kan bli skyldig att utge skadestånd för skador som har uppkommit till följd av enskilda subjekts rymdverk- samhet. Regeringen ansåg därför att svenska staten skulle ha möjlig- het att i sin tur återkräva skadeståndsbeloppet från de enskilda subjekten och att återbetalningsskyldigheten skulle vara oberoende av vållande – strikt regressansvar – och obegränsad. Då det kan finnas fall där det framstår som skäligt att återbetalningsskyldigheten mot staten jämkas eller helt bortfaller menade regeringen att bestämmel- sen skulle innehålla en regel om att sådan skyldighet bara föreligger om inte särskilda skäl talar för annat (prop. 1981/82:226 s. 12 f.). Det finns inte något krav på försäkring i nuvarande rymdlagstiftning. Enligt 7 § i den finska rymdlagen ersätter staten skador som rymd- föremål orsakat. Staten har regressrätt gentemot verksamhetsutöv- aren till den del som verksamhetsutövaren i enlighet med finsk skade- ståndslag hade varit ansvarig för skadan gentemot den skadelidande. För skador på jordens yta eller på luftfartyg som är i luften, dess passagerare eller någon som tillhör besättningen gäller inte denna begränsning, utan i dessa fall är den regressrätt mot verksamhetsutövaren strikt, dvs. verksamhetsutövaren blir återbetal- ningsskyldig även utan att ha orsakat skadan uppsåtligen eller av vållande. Maximibeloppet för statens regressrätt är . Om verksamhetsutövaren inte följt rymdlagen och tillståndsvillkoren är regressrätten obegränsad. Enligt de finska förarbetena är det moti- verat med ett maximibelopp för statens regressrätt, så att den som bedriver rymdverksamhet kan planera sin rymdverksamhet med be- aktande av värsta tänkbara påföljd. Det anges vidare i förarbetena att om verksamhetsutövarens ansvar inte begränsas i lagstiftningen kan det antas att verksamhetsutövarens ekonomiska förmåga inte räcker till, varvid en obegränsad regressrätt ändå inte kan tillgodoses till fullt belopp. Enligt förarbetena är maximibeloppet av statens regress- rätt i , och rymd- lagstiftningar samt i tillståndspraxis och det motsvarar det typiska maximibeloppet enligt de försäkringar som finns på om- rådet (RP 157/2017 rd, s. 45 f.). Enligt 8 § första stycket i den finska lagen ska verksamhetsutövaren teckna en försäkring mot skador som rymdverksamheten orsakar tredje parter, åtminstone upp till maximibeloppet för statens regress- rätt. Av bestämmelsens andra stycket framgår att arbets- och närings- ministeriet får avstå från att kräva en sådan försäkring, om uppsänd- ningsbolagets försäkring eller någon annan motsvarande försäkring till väsentliga delar täcker verksamhetsutövarens och statens ansvar för skador som rymdverksamheten orsakat tredje parter, eller om ministeriet kan godkänna den risk för skador på jordens yta, i luften och i rymden som rymdverksamheten medför utifrån den risk- bedömning som verksamhetsutövaren har lämnat ministeriet i sam- band med tillståndsansökan. Enligt 5 § i den finska förordningen ska en försäkring täcka åt- minstone rymdförmålets uppsändningsfas och funktionerna i anslut- ning därtill till dess att rymdföremålet har lagt sig i sin omloppsbana. Arbets- och näringsministeriet får dock avstå från att kräva en sådan försäkring, om risken för att rymdföremålet kolliderar med ett annat rymdföremål i omloppsbanan är under 1/1 000 och sannolikheten för att rymdföremålet eller delar av det inte brinner i atmosfären är under 1/10 000. Enligt 3 § i den finska lagen tillämpas inte bestämmelserna om försäkringsskyldighet på rymdverksamhet som bedrivs av Försvars- makten. Enligt 11 § i den danska lagen är operatören förpliktigad att ersätta skada som ett rymdföremål orsakat på personer och egendom på jorden och luftfartyg under flygning. För skador utöver detta, dvs. för skador på tredje parts egendom i rymden, är operatören ansvarig enligt dansk rätts allmänna skadeståndsregler. Har den skadelidande uppsåtligen eller av grovt vållande medverkat till skadan kan ersätt- ningen nedsättas eller bortfalla. Av 12 § framgår att för de fall staten har betalt ut ersättning till tredje part kan operatören blir återbetalningsskyldig gentemot staten, i enlighet med operatörens ansvar i 11 §. I 10 § i den danska rymdförordningen föreskrivs att operatörens ersättningsansvar inte får överstiga . Be- gränsningen gäller inte om operatören har orsakat skadan uppsåt- ligen eller av grovt vållande, inte har tillstånd för rymdverksamheten, åsidosatt väsentliga villkor i tillståndet eller det är fråga om person- skada. Regeringen kan enligt 13 §, som ett villkor för tillståndet, kräva att operatören tecknar en försäkring eller ställer annan ekonomisk garanti, för de ersättningskrav som följer av 11 §. Försäkringen ska falla ut direkt till den skadelidande eller till staten om det gäller regress- rätt. Institutioner som ligger under statens försäkringsordning om- fattas inte av försäkringskravet. I förarbetena nämns att ett exempel på institutioner som inte omfattas av försäkringskrav är universi- teten (2015/1 LSF 128, s. 38). Enligt 11 § i den danska rymdförordningen delegerar regeringen till Uddannelses- og Forskningsstyrelsen att bedöma om det ska ställas krav på operatören att teckna försäkring och om försäkringens om- fattning. Detta ska bedömas utifrån ansökningen och risken att rymd- föremålet orsakar skada. Enligt 21 § i det norska lagförslaget är operatören strikt ersättnings- skyldig för skada förorsakad av rymdföremål på jorden och på luft- fartyg under flygning. Det strikta ansvaret gäller inte om den skade- lidande visat uppsåt eller grov oaktsamhet eller om den skadelidande deltog i utsändningsverksamheten. För skador som orsakats av rymd- föremål i rymden är operatören ansvarig enligt allmän norsk skade- ståndsrätt (22 §). Har betalt ut ersättning enligt inter- nationella överenskommelser kan staten kräva regress från operatören (23 §). Skadeståndsansvaret enligt 21–23 §§ är enligt 24 § begränsat till 600miljoner norska kronor () om inte ett annat belopp fastställs i tillståndet. Denna beloppsbegränsning gäller inte om operatören uppvisat uppsåt eller grov oaktsamhet. Enligt 25 § i det norska lagförslaget är operatören skyldig att ha en försäkring eller annan säkerhet som täcker operatörens ersättnings- ansvar för rymdverksamheten. Försäkringen ska täcka det ansvar som operatören har enligt lagen med en försäkringssumma om 600 mil- joner norska kronor om inte myndigheterna beslutar om ett annat belopp i tillståndet. Operatörer som omfattas av statens försäkrings- ordning är undantagna från försäkringsplikt. I det norska betänkandet diskuteras nivån på försäkringssumman och utredningen anför att beloppet bör vara en utgångspunkt som är i nivå med sådana försäkringar i andra europeiska länder som , och för franska utsänd- ningsleverantören (Rett i bane, s. 111). Artikel 34 i Act handlar om skadestånd och före- skriver att verksamhetsutövaren ska ersätta brittiska staten för alla skador på person eller egendom på brittiskt territorium eller farkoster i luften (artikel 34.2). Ansvaret kan begränsas för de händelser där den skadedrabbade varit involverad i verksamheten (artikel 34.3). Tillståndsgivaren kan begränsa verksamhetsutövarens ansvar när det gäller ersättningen till staten (artikel 34.5 och 34.6). Omstän- digheter för när ansvaret är begränsat ska framgå av villkoren för tillståndet. Ambitionen är att begränsa ansvaret så långt möjligt men undanta grov oaktsamhet, felaktigheter eller att operatören inte följt villkoren i tillståndet. Det strikta ansvaret bedöms följa på utsändningar från Stor- givet ansvarskonventionens lydelse om att ansvaret delas mellan utsändande stater. Staten kommer att utvärdera utvecklingen och säkerställa att skadeståndsanspråken inte hämmar de brittiska företagens konkurrenskraft på den internationella marknaden. Det strikta ansvaret gäller inte för händelser i rymden och därmed ska förstås att verksamhetsutövaren är fullt ansvarig för eventuella skador på tredje part. hade redan i rymdlagen (Outer Space Act) ett villkor för tillstånd att verksamhetsutövaren har försäkring som täcker skador på tredje part när det gäller verksamheten i rymden. Den nya lagen (Act) reglerar även försäkringskrav för utsändningen och föreskriver att ett tillstånd kan förenas med krav på vad en försäkring ska omfatta, vad som kan exkluderas och vilka belopp som ska täckas (artikel 38).