sou · H9B393 · 2021-11-26 00:00:00 — Regeringen menade vidare att det andra kriteriet för en legal rättig- het – att en förmån ska vara utkrävbar genom att den enskilde har möjlighet att överklaga ett avslagsbeslut för att på så sätt få ut sin rätt – inte heller är problemfritt på hälso- och sjukvårdsområdet. Bland annat ansågs tidsaspekten vara viktig om överprövningen ska ha något praktiskt värde för patienten. En efterhandsprövning som ger patienten rätt till en viss vårdinsats medför inte att patienten får den vård han eller hon behöver vid den aktuella tidpunkten. Detta problem är särskilt påtagligt vid akut vård, men torde även gälla i många andra vårdsituationer. Dessutom krävs kompetens att bedöma såväl rättsliga som medicinska frågor av det organ som ska överpröva beslut inom hälso- och sjukvårdsområdet.86 Även demokratiska skäl mot en rättighetslagstiftning anfördes. Det måste vara möjligt för sjukvårdshuvudmännen att planera för och utforma hälso- och sjukvården på ett sådant sätt att det svarar mot befolkningens behov och önskemål inom ramen för tillgängliga resur- 83SOU 1995:5 Vårdens svåra val och Prop. 1996/97:60 Prioriteringar i hälso- och sjukvården. 1997/98 :189 s. 16. 1997/98:189 s. 16. En rättighetslagstiftning innebär att det ytterst skulle vara dom- stolarna som bedömer olika vårdbehov, avgör om åtgärder blivit riktigt utförda och väger behov i förhållande till nytta och resursutnyttjande och sliter tvister inom hälso- och sjukvården. I ett rättighetsbaserat system inskränks utrymmet för kommunalt fattade demokratiska beslut om prioriteringar i vården i förhållande till befintliga resurser. En övergång från ett system som bygger på skyldigheter för huvud- män och sjukvårdspersonal till ett system som i stor utsträckning byg- ger på rättighetsbaserade principer skulle därmed bli svårt att förena med sjukvårdshuvudmännens lagstadgade generella planeringsansvar för hälso- och sjukvården.87 Mot denna bakgrund har HSL fortfarande karaktären av en skyl- dighetslag. Det har emellertid från lagstiftaren framhållits att en skyl- dighetslagstiftning inte innebär att krav som den enskilde har rätt att ställa på hälso- och sjukvården inte måste respekteras. Det är i det fallet ingen skillnad mellan en rättighetslagstiftning och en skyldighets- lagstiftning. Regioner och kommuner har oavsett lagstiftningens kara- ktär ett ansvar att tillämpa lagstiftningen på avsett sätt.88 infördes patientlagen (2014:821), förkortad PL, vars syfte är att inom hälso- och sjukvårdsverksamhet stärka och tyd- liggöra patientens ställning och främja patientens integritet, självbe- stämmande och delaktighet (1 kap. 1 § PL). , som föregick lagstiftningsärendet, konstaterade att man inte hade för avsikt att argumentera vare sig för eller emot en rättighetslagstift- ning. I stället hänvisades till vad som sagts i och i HSU 2000. riktade i stället in sitt arbete på att tydliggöra patientens roll i sin egen vårdprocess med betoning på själv- och medbestämmande, information och delaktighet.89 Kommunens yttersta ansvar – gränsdragningsfrågor Det är varje kommun som svarar för inom sitt område och har det yttersta ansvaret för att enskilda får det stöd och den hjälp som de behöver (2 kap. 1 § SoL). Av paragrafen följer dock att detta 1997/98:189 s. 17. 1997/98:189 s. 17. 89SOU 2013:2 s. 159. inte innebär någon inskränkning i det ansvar som vilar på andra huvudmän. Bestämmelsen innebär att med det yttersta ansvaret följer en skyldighet för kommunen att i samverkan med andra samhällsorgan medverka till att den enskilde får arbete, bereds sjukvård eller får det stöd eller den hjälp som den enskilde i övrigt behöver. Med ansvaret följer också en skyldighet för kommunen att ge den enskilde behöv- lig vård i väntan på att ansvarig huvudman vidtar behövliga insatser.90 Bakgrunden till det yttersta ansvaret är att det ansetts angeläget att ett organ i samhället får uppgiften att förmedla insatser från andra samhällsorgan och tillgodose det behov av bistånd som därutöver kan behövas i det enskilda fallet.91 Det yttersta ansvaret har av lag- stiftaren ansetts vara en viktig förutsättning för att den enskildes eko- nomiska och personliga trygghet ska kunna garanteras av samhället. Förutom rätten till bistånd för försörjningen och livsföringen i övrigt, innebär kommunens ansvar en skyldighet att hjälpa den enskilde när han eller hon har svårt att finna vägarna till den hjälp och service som samhället i övrigt kan ge eftersom hjälpbehövande, på grund av sin utsatta situation, ibland kan sakna tillräcklig initiativkraft för att hitta rätt i ett komplicerat samhälle. I SoL:s förarbeten har uttalats att kommunens huvuduppgift är att bistå med sådana hjälp- och stödinsatser som inte faller inom något annat samhällsorgans ansvarsområde (till exempel sjukvårdens).92 Där- utöver är det uppgifterna att ge den enskilde råd och anvisningar och att vid behov förmedla insatser från andra organ som är särskilt betydelsefulla. Av kommunens ansvar följer även uppgiften att vidta tillfälliga åtgärder i väntan på att en ansvarig huvudman kan ge den enskilde behövlig vård eftersom uppgiften att provisoriskt bistå den som har ett akut hjälpbehov utgör en naturlig del av det sociala arbetet.93 I olika lagstiftningsärenden har gränsdragningsfrågan mellan social- tjänsten och hälso- och sjukvården diskuterats. , som föregick SoL, avstod från att precisera ansvarsfördel- ningen eftersom en detaljreglering kunde bli ett hinder för utveck- lingen. Detta väckte emellertid en del kritik från bland annat Social- 1979/80:1 Del A s. 523. 1979/80:1 Del A s. 142. 92I förarbetena talas genomgående om ”sjukvård” i stället för det uttryckssätt som används , hälso- och sjukvård. 1979/80:1 Del A s. 144. styrelsen som framhöll svåra gränsdragningsproblem inte minst vad gäller alkohol- och narkotikamissbrukare. Även utvecklingen inom psykiatri och kriminalvård ansågs ställa krav på en precisering. Då- varande framförde också behovet av närmare ansvarsreglering bland annat vad avser behandling av missbrukare samt att när vårdresurserna är knappa kan en oklar reglering av ansvaret lätt leda till att berörda huvudmän inte sätter in tillräckliga resurser för sin verksamhet utan i stället förlitar sig till andra huvudmäns åtgär- der. Även dåvarande påtalade risken för att andra huvudmän undviker att bygga ut angränsande resurser.94 Föredragande statsråd fann den framförda kritiken begriplig men konkluderade att vården av psykiskt sjuka och vården av missbrukare, ofta är sammansatta och det kan vara svårt att urskilja gränserna mel- lan sjukvård och ”social rehabilitering”. I allmänhet ansågs det dock inte möta några svårigheter att avgöra om ett vårdbehov ska tillgodo- ses av dåvarande landstingskommunen inom sjukvårdens ram eller av den kommunala och detta ansågs även gälla i flertalet fall av sammansatt vårdbehov. I den mån den som är intagen för sjuk- vård också har behov av en klart urskiljbar social tjänst, till exempel barntillsyn eller ”social hemhjälp,” behöver några gräns- dragningsproblem inte uppkomma, anfördes det. har här ett klart ansvar. På samma sätt följer det klart av det kommunala ansvaret att socialnämnden ska svara för den ”sociala rehabilitering” som kan krävas till exempel beträffande alkohol- och narkotikamiss- brukare sedan det omedelbara behovet av sjukvård tillgodosetts.95 Sammanfattningsvis föreslogs alltså inte några detaljerade regler för ansvarsfördelningen mellan och sjukvården SoL. Lagstiftaren utgick i stället från att de tveksamheter som kan upp- komma smidigast får sin lösning genom överenskommelser mellan huvudmännen. På detta sätt kan bland annat lokala behov och önske- mål bäst tillgodoses. Principen om ett yttersta ansvar för kommu- nerna skulle genom socialtjänstreformen inte innebära någon ändring i fördelningen av de uppgifter som låg hos kommunerna respektive dåvarande landstingskommuner. Det är således, anfördes i förarbetena, inte heller en uppgift att bygga upp resurser för sjukvård.96 Om socialnämnden, i ett enskilt fall, finner att behov 1979/80:1 Del A s. 146 f. 1979/80 :1 Del A s. 148. 96Se om kommunens ansvar för viss hälso- och sjukvård i 11–13 kap. HSL. av sjukvård föreligger, har socialnämnden i första hand att hänvisa den hjälpsökande till sådan vård och vid behov förmedla kontakt mellan den hjälpsökande och vårdinrättningen. Kommunen har ingen skyl- dighet att ens interimistiskt tillhandahålla sjukvårdsinsatser men ska svara för insatser som ligger inom ramen för och som är bäst ägnade att stödja och hjälpa den enskilde. Å andra sidan, uttala- des vidare, är det angeläget att landstingskommunen (numera regionen) i möjligaste mån begränsar sina uppgifter till de sjukvårdande. Var- ken kommuner eller landstingskommuner är i längden betjänta av att landstingskommunen till exempel bygger upp sociala resurser inom den öppna vården som är parallella till socialtjänsten.97 I förarbetena till socialtjänstlag kommenterades särskilt skiljelinjen av vård- och behandlingsinsatser inom och sådana insatser som är att hänföra till hälso- och sjukvård som är sjuk- vårdshuvudmannens ansvar att tillgodose. Sålunda anfördes att det inte kan vara rimligt att till exempel kostnader för psykoterapi, alter- nativ medicinsk behandling eller andra sjukvårdande insatser ska bekos- tas av . Det är viktigt att markera att kommunernas yttersta ansvar för att de som vistas i kommunen får det stöd och den hjälp som de behöver inte ska omfatta insatser som åligger annan huvudman. Att enskilda i vissa fall kan vara missnöjda med att de inte får den behandling de önskar inom hälso- och sjukvården får inte medföra att kommunerna tvingas ta över det ansvaret från regio- nerna. betonades vikten av att och hälso- och sjukvården utvecklar samverkan kring personer som har pro- blem, vilka kräver insatser från båda huvudmännen.98 Det sagda framgår också av rättspraxis där Högsta förvaltnings- domstolen i 1992 ref 57 angående sjukvård i form av psykoterapi uttalat – då på grund av resursbrist sjukvård i form av psykoterapi kunnat beredas först – inte ansett att den sociala distrikts- nämnden var skyldig att ge bistånd till vården eftersom det inte fanns ett behov. I RÅ 2004 ref 79 ansökte en person om bi- stånd till behandlingskostnader för psykoterapi hos en privat terapeut som inte var ansluten till . HFD ansåg att kommu- nen inte var skyldig att ge bistånd till betalning av psykoterapi i privat regi, eftersom sökandens tillstånd inte ansågs vara så akut att det inte gick att avvakta den behandling som kunde erbjuda. 1979/80 :1 Del A s. 148 f. 2000/01:80 s. 93. Av om ekonomiskt bistånd framgår också att enskilda i vissa fall kan vara missnöjda med att de inte får den behandling de önskar inom hälso- och sjukvården vilket inte får med- föra att kommunerna tvingas ta över det ansvaret från regionerna.99 5.7.4Kommunens insatser vid missbruk Till socialnämndens uppgifter hör bland annat att göra sig väl förtrogen med levnadsförhållandena i kommunen, medverka i samhällsplaner- ingen, informera om och genom uppsökande verksamhet och på annat sätt främja förutsättningarna för goda levnadsförhål- landen. har också att svara för omsorg och service, upp- lysningar, råd, stöd och vård, ekonomisk hjälp och annat bistånd till familjer och enskilda som behöver det (3 kap. 1 § SoL). Insatserna inom ska vara av god kvalitet och det ska finnas personal med lämplig utbildning och erfarenhet. Kvaliteten i verksamheten ska systematiskt och fortlöpande utvecklas och säkras (3 kap. 3 § SoL). Enligt 11 kap. 1 § SoL ska socialnämnden, utan dröjsmål, inleda utredning av vad som genom ansökan, anmälan eller på annat sätt har kommit till nämndens kännedom och som kan föranleda någon åtgärd av nämnden. Enligt 11 kap. 4 § SoL är socialnämnden skyldig att slutföra en utredning avseende barns skydd och fatta beslut i ärendet även om barnet byter vistelsekommun. Detsamma gäller om en utred- ning inletts och ärendet avser vård av missbrukare. Den nya vistelse- kommunen är skyldig att på begäran bistå med den utredning som socialnämnden kan behöva för att fatta beslut i ärendet. 99Socialstyrelsen, Ekonomiskt bistånd, , s. 56. Förebygga och motverka missbruk Enligt 3 kap. 7 § första stycket SoL, ska socialnämnden arbeta för att förebygga och motverka missbruk av alkohol och andra beroendefram- kallande medel. ska även arbeta för att förebygga och motverka missbruk av spel om pengar. Nämnden ska, enligt 7 § andra stycket, genom information till myn- digheter, grupper och enskilda och genom uppsökande verksamhet sprida kunskap om skadeverkningar av missbruk och om de hjälpmöjlig- heter som finns. De i andra stycket angivna insatserna har angetts särskilt men någon fullständighet är inte avsedd. har frihet att utforma de förebyggande insatserna på det sätt som i varje enskilt fall ter sig mest ändamålsenligt.100 I fråga om barn och unga har socialnämnden att, enligt 3 kap. 3 a § SoL, se till att det finns rutiner för att förebygga, upptäcka och åtgärda risker och missförhållanden inom verksamhet. I bestäm- melsen finns också särskilda krav på handläggarkompetens dels vid bedömningen av om utredning ska inledas, dels vid utredning och bedömning av behovet av insatser eller andra åtgärder, eller uppfölj- ning av beslutade insatser. ansvarar också för att det finns tillgång till öppna insatser för att kunna möta barns, ungas och vårdnadshavares olika behov (3 kap. 6 a § SoL). Av 5 kap. 1 § SoL framgår socialnämndens omfattande ansvar vad gäller barn och unga, bland annat att verka för en uppväxt under trygga och goda förhållanden, uppmärksamma och verka för att barn och unga inte vistas i miljöer som är skadliga för dem och med särskild uppmärksamhet följa utvecklingen hos barn och unga som har visat tecken till en ogynnsam utveckling. ska också aktivt arbeta för att förebygga och motverka missbruk av alkoholhaltiga drycker, andra berusningsmedel eller beroendeframkallande medel och dop- ningsmedel och spel om pengar. har, enligt 5 kap. 9 § SoL, skyldighet att aktivt sörja för att den enskilde missbrukaren får den hjälp och vård som han eller hon behöver för att komma ifrån missbruket. Nämnden ska i samför- 100SoU 1979/80:44 s. 106 f. stånd med den enskilde planera hjälpen och vården och noga bevaka att planen fullföljs. Innebörden är att socialnämnden alltid måste bedriva en aktiv verk- samhet för att nå och hjälpa de enskilda människor som har sådana problem även om de inte själva har begärt hjälp. I förarbetena fram- hålls att kan den enskilde motiveras till frivillig behandling är det nöd- vändigt att göra upp en behandlingsplan i samråd med honom eller henne. Avbryts behandlingen måste reagera och aktivt försöka motivera den enskilde till ett nytt behandlingsförsök.101 Om skyldighet att aktivt sörja för hjälp och vård i förhållande till frivillighetsprincipen och självbestämmanderätten har från lagstiftarens sida uttalats, detta inte betyder att man alltid ska respektera ett djupt destruktivt beteende som ett tungt missbruk kan innebära. Även om en person med missbruk inte frivilligt söker hjälp för att komma ifrån detta betyder inte det att han eller hon inte vill komma ifrån det eftersom många har en ambivalent inställning till sina problem. som de bär på en vilja att komma ifrån miss- brukslivet saknar de ofta en tilltro till sin egen förmåga att ta sig ur det. Mot bakgrund av dessa insikter, anfördes i förarbetena, måste insat- serna för personer med ett tungt missbruk utformas. Om socialtjäns- ten uteslutande intar en erbjudande attityd i den meningen att man passivt inväntar att den enskilde själv söker hjälp, riskerar man att lämna dessa människor åt sitt öde. De kommer aldrig att söka hjälp, hur hjälpbehövande de än är. får därför aldrig invänta att motivationen för förändring ska inställa sig hos den enskilde. Det krävs aktiva insatser i form av uppsökande verksamhet, förnyade kontakter med dem som avvisat erbjudanden om behandling och ett målmedvetet motivationsarbete. Som en naturlig del i behandlings- arbetet bör också ingå att man arbetar med familj, andra anhöriga och den enskildes sociala nätverk. Särskilt viktigt är det att unga personer med missbruk inte lämnas ifred med detta. Intar en passivt erbjudande attityd mot dessa riskerar deras sociala situation att helt raseras.102 I 5 kap. 9 § SoL sägs ingenting om vilka åtgärder socialnämnden ska vidta för att uppnå det uttalade syftet att den enskilde ska komma ifrån sitt missbruk. Det kan röra sig om ekonomisk hjälp, men det påtalas i förarbetena att inte kan begränsa sina insatser 101SoU 1979/80:44 s. 106 f. 1987/88:147 s. 18 f. till att trygga försörjningen. Den enskilde måste tillförsäkras det stöd och den behandling som behövs för att han eller hon ska få realistiska möjligheter att förbättra sin livssituation. I förarbetena har under- strukits, att är det fråga om så allvarliga situationer som avses i LVM, ställs det särskilt stora krav på att försöka få till stånd behandlings- och stödinsatser. Därvid är det viktigt att den enskilde själv får välja mellan olika behandlingsalternativ. I frivilligheten kan emellertid inte ligga något fritt val att fortsätta med missbruk som riskerar att föröda den enskildes liv och hälsa. Vill den enskilde inte medverka i behandling eller fullföljs inte den planerade vården, åter- står det bara att undersöka om förutsättningar för tvångsvård före- ligger.103 Vikten av att missbrukarvården, oberoende av om den ges i fri- villiga former eller med tvång, får en långsiktigt stödjande inriktning har framhållits i förarbetena. Inriktningen av det sociala arbetet måste göra det möjligt att se den kontinuerliga och långvariga relationen som ett viktigt arbetsinstrument. Strävan bör vara att få till stånd sam- ordnade och planerade insatser och undvika att den enskilde går runt mellan olika vårdenheter på ett planlöst destruktivt sätt. En sådan inriktning av arbetet förutsätter att den instans som har huvudan- svaret för den långsiktiga kontakten med den enskilde fungerar som samordnare i den kedja av vårdorgan och myndigheter som han eller hon kan ha kontakt med. bör följa den enskilde under hela behandlingsförloppet oavsett var i vårdsystemet han eller hon för tillfället befinner sig, inte minst viktigt är detta efter insti- tutionsvistelser. har ansvaret för förberedelser inför institutionsvistelsen, kontakten under denna och uppföljningen därefter, även om det omedelbara behandlingsansvaret ligger på institu- tionsledningen den enskilde vårdas där. En liknande ansvarsfördelning borde enligt förarbetena eftersträvas när klienten beretts akut- eller avgiftningsvård inom sjukvården eller vistats inom Kriminalvården.104 ska, enligt 6 kap. 1 § SoL, sörja för att den som behö- ver vårdas eller bo i ett annat hem än det egna tas emot i ett familje- hem, hem för vård eller boende (HVB). Detta gäller såväl i fråga om barn som vuxna. ska också sörja för stödboende för barn och unga i åldern 16–. Varje kommun ansvarar för att det 1987/88:147 s. 20. 1987/88:147 s. 21. finns tillgång till sådana boenden (6 kap. 2 §). Behovet av sådana hem som avses i 12 § LVU samt 22 och 23 §§ LVM tillgodoses av staten (6 kap. 3 § SoL). Försörjning och livsföring i övrigt Den som inte själv kan tillgodose sina behov, eller kan få dem till- godosedda på annat sätt, har enligt 4 kap. 1 § första stycket SoL rätt till bistånd av försörjning (försörjningsstöd)och för sin livsföring i övrigt. Bestämmelsen ger uttryck för människans eget ansvar att klara sin livsföring, men också för att samhället i vissa fall ska träda in med stöd när den enskilde inte kan klara detta. Enligt 4 kap. 1 § tredje stycket SoL får, vid prövningen av behovet av bistånd för livsföringen i övrigt, hänsyn inte tas till den enskildes ekonomiska förhållanden om rätten att ta ut avgifter för biståndet regleras i 8 kap. Avgörande är härvid om rätten att ta ut avgift är reglerad i 8 kap. SoL, inte om det i det enskilda fallet föreligger en rätt för kommunen enligt 8 kap. SoL att ta ut avgift eller inte, eller om kommunen väljer att avstå från att ta ut avgift trots att det finns en rätt att göra det.105 Med försörjning avses medel för att klara mat, hyra och andra lev- nadsomkostnader. Försörjningsstöd består av två delar och lämnas, enligt 4 kap. 3 § SoL, för skäliga kostnader för 1) livsmedel, kläder, skor, lek och fritid, förbrukningsvaror, hälsa och hygien samt dags- tidning och telefon, 2) boende, hushållsel, arbetsresor, hemförsäk- ring samt medlemskap i fackförening och arbetslöshetskassa. Skäliga kostnader enligt punkt 1 beräknas som huvudregel enligt en för hela riket gällande norm (riksnorm) på grundval av officiella prisunder- sökningar av olika hushållstypers baskonsumtion (jfr 2 kap. SoF). Bistånd för livsföringen i övrigt omfattar allt annat som har bety- delse när det gäller att bedöma om en person har en skälig levnadsnivå. Det har från lagstiftarens sida inte ansetts önskvärt att i lagen ange vilka konkreta hjälpåtgärder som kan komma i fråga. Dels kan explicit uttryckta åtgärder framstå som mer önskvärda än andra, dels kan ett system med miniminormer leda till att kommunerna i ett ansträngt ekonomiskt läge undviker att lämna bistånd i större utsträckning än 2009/10:57 s. 29. vad normerna föreskriver, även om det i det enskilda fallet skulle te sig befogat att ge en mer omfattande insats.106 I senare lagstiftnings- ärende anförs att begreppet ”för sin livsföring” sammanfattar en lång rad olika behov av stöd och hjälp, service, behandling, vård och omsorg. Behoven kan tillgodoses med olika insatser, som i vissa fall varierar utifrån såväl individuella förhållanden som tillgängliga resurser. Möj- liga insatser påverkas också genom metodutveckling och . Här är professionella kunskap av stor betydelse och också samspelet med den enskilde.107 Syftet med bestämmelserna om rätt till bistånd är att tillförsäkra den enskilde stöd och hjälp inom när sådana insatser är nödvändiga för att den enskilde ska kunna klara sin försörjning och sin livsföring i övrigt. I dessa situationer är nämnden skyldig att bistå den enskilde. Nämnden ska i varje särskilt fall vidta de åtgärder som behövs för att avhjälpa det uppkomna behovet. Valet av åtgärder kom- mer därvid att bero på förhållandena i det enskilda fallet.108 Rätten till stöd och hjälp från nämnden kan emellertid enligt lagens förarbeten inte avse andra insatser än sådana som bedöms kunna till- godose den enskildes behov på ett lämpligt sätt. Av all- männa bestämmelser följer att insatserna ska utformas i samförstånd med den enskilde. Den enskilde har dock inte någon ovillkorlig rätt att erhålla en viss bestämd insats.109 Vid valet av åtgärd måste hänsyn tas till vilka alternativa resurser som finns att tillgå inom kommunen. I Högsta domstolens avgörande HFD 2013 ref 39 hade X ett konsta- terat alkoholmissbruk och hade varit föremål för öppenvårdsinsatser. X var negativt inställd till ytterligare öppenvård och ansökte om bistånd för behandling vid . Kommunen ansåg dock att X kunde komma till rätta med sitt alkoholmissbruk genom strukturerad öppenvårdsbehandling. HFD hänvisade till förarbetena till socialtjänstlagen varav det framgår att vid bedömningen av vilken insats som kan komma i fråga måste en sammanvägning göras av olika omständigheter såsom den önskade in- satsens lämplighet som sådan, kostnaderna för den i jämförelse med andra insatser samt den enskildes önskemål. Det kan inte finnas en obegränsad frihet för den enskilde att välja sociala tjänster oberoende av kostnad (prop. 2000/01:80 s. 91). HFD konstaterade att båda de i målet aktuella vårdformerna ansågs enligt Högsta förvaltningsdomstolens bedömning i sig lämpliga. X hade emellertid ställt sig helt avvisande till ytterligare 1979/80:1 Del A s. 185. 2000/01:80 s. 90. 1979/80:1 Del A s. 185. 109Jfr JO 1990/91 s. 182.