sou · H9B342 · 2021-06-01 00:00:00 — Sekretessgenombrott skulle därför kräva antingen bestämmelser som möjliggör ett genombrott i flera olika kapitel eller en gemensam sekretessbrytande bestämmelse i Ett tredje alternativ är att införa en uppgiftsskyldighet som inne- bär att sekretess bryts. Bestämmelser om sådan uppgiftsskyldighet finns t.ex. i fråga om särskilt beslutad samverkan mot grov organi- serad brottslighet i vissa fall (2 § LUS) och informationsutbyte mellan olika verksamhetsgrenar (7–9 §§ lagen om brottsbekämpande verksamhet). I fråga om uppgifter som lämnas till myndigheter kan ett sådant sekretessgenombrott ske med stöd av 10 kap. 28 § offentlighets- och sekretesslagen. Det finns emellertid inte lagen om betaltjänster, 3 kap. 14 § lagen om elektroniska pengar samt 8 kap. 4 § och 6 § tredje stycket . någon motsvarande sekretessbrytande bestämmelse i offentlighets- och sekretesslagen vid uppgiftsskyldighet i förhållande till enskilda. Sekretessgenombrott genom uppgiftsskyldighet skulle därför även kräva kompletteringar i offentlighets- och sekretesslagen. 14.4.2Val av regleringsform i fråga om sekretessgenombrott En reglering genom generalklausulen bedöms inte lämplig Samtliga alternativ som presenteras ovan för att bryta sekretessen skulle vara möjliga. Ett sekretessgenombrott genom en justering av general- klausulen skulle emellertid kunna få effekter som inte kan förutses och inte heller nödvändigtvis eftersträvas. Generalklausulen tillämpas på en rad skilda områden och i många olika situationer där myn- digheter utbyter information med varandra. Att i bestämmelsen tyd- liggöra och precisera bara en av alla de situationer där generalklau- sulen tillämpas riskerar att leda till en förändrad tillämpning och en otydlighet i andra situationer. Detta inte minst eftersom en reglering nu delvis avser att även få till stånd ett informationsutbyte som inte följer av en tillämpning av generalklausulen. En justering av be- stämmelsen har inte heller ansetts lämplig för att reglera ett sekretess- genombrott i fråga om ett utökat informationsutbyte mot grov organi- serad brottslighet (se prop. 2015/16:167 s. 23 och jfr prop. 2019/20:123 s. 16). Ett sekretessgenombrott bör redan av dessa skäl inte ske genom en reglering av generalklausulen. En sekretessbrytande bestämmelse bör utformas med närmare bestämmelser om informationsutbytet i penningtvättslagen Det informationsutbyte som eftersträvas avser uppgifter som i viss utsträckning redan kan utbytas mellan myndigheter med stöd av generalklausulen under förutsättning att uppenbarhetsrekvisitet i bestämmelsen är uppfyllt. Att införa ett uttryckligt sekretessgenom- brott skulle i dessa delar framför allt bidra till en ökad tydlighet om när uppgifter får utbytas och därmed en större rättssäkerhet för en- skilda och förutsebarhet för myndigheter. Det sekretessgenombrott som eftersträvas avser dock även delvis att möjliggöra att fler upp- gifter ska kunna utbytas. Det kan medföra att uppgifter av känslig karaktär, som har hämtats in inom ramen för en specifik verksamhet, blir tillgängliga för fler personer och för personer som bedriver annan typ av verksamhet än den som uppgifterna först inhämtats för. Ett sekretessgenombrott kan därmed innebära risk för ökat integritets- intrång (jfr prop. 2019/20:123 s. 18). Detta inte minst eftersom av- sikten bl.a. är att uppgifterna ska kunna ligga till grund för att vidta effektiva åtgärder mot enskilda. Verksamhetsutövare som omfattas av penningtvättslagens skyldig- heter är centrala i arbetet med att vidta åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism. För att kunna förebygga, upptäcka och förhindra sådana företeelser behöver dessa enskilda aktörer tillgång till uppgifter som kan vara sekretessbelagda hos myndigheter. Att involvera enskilda i ett informationsutbyte kan i sig innebära ytter- ligare risk för intrång i den personliga integriteten, bl.a. eftersom upp- gifter hos dessa aktörer kan sakna motsvarande skydd som följer av offentlighets- och sekretesslagen. När formen för ett sekretess- genombrott övervägs behöver alltså hänsyn tas till de risker ett ökat informationsutbyte kan innebära för den personliga integriteten (se vidare avsnitt 14.3.1). Att begränsa skyddet för den personliga integriteten för att kunna vidta åtgärder mot och i förlängningen bekämpa penningtvätt och finansiering av terrorism får i sig anses godtagbart i ett demokratiskt samhälle (jfr artikel 43 i fjärde penningtvättsdirektivet, i lydelsen en- ligt femte penningtvättsdirektivet). Ett helt fritt informationsutbyte för det ändamålet kan emellertid inte anses stå i proportion till det intrång det skulle innebära för den personliga integriteten. En upp- gift från en myndighet om att en viss person är intressant i fråga om penningtvätt eller finansiering av terrorism skulle kunna innebära konsekvenser för personen genom att andra myndigheter vidtar åt- gärder mot personen eller att en verksamhetsutövare inte tillåter personen att utnyttja dess produkter eller tjänster (se avsnitt 16.2.3). Detta trots att de uppgifter som utbyts endast omfattar misstankar som rör den enskilde. Möjligheten att utbyta uppgifter bör därför begränsas till situationer där det kan motiveras av ändamålet för ut- bytet. För att skydda den person som uppgifterna avser från oproportio- nerliga ingrepp bör alltså vissa förutsättningar för informationsutbytet och ett sekretessgenombrott ställas upp. Sådana förutsättningar kan vara vilka aktörer som uppgifter får lämnas till, vilka uppgifter som får utbytas, för vilka ändamål som uppgifterna får behandlas, hur upp- gifterna får spridas och möjligheten att avstå ifrån att lämna uppgif- ter. Dessa faktorer kan även vara relevanta att beakta för att skydda uppgifter om myndigheternas verksamhet. Det skulle avvika från struk- turen i offentlighets- och sekretesslagen att i den lagen detaljerat reglera alla de förutsättningar som ska gälla för det utbyte av infor- mation som avses. En stor del av den reglering som informations- utbytet skulle behöva knyta an till finns dessutom redan i penning- tvättslagen. En reglering av informationsutbytet i anslutning till bestämmelserna i penningtvättslagen skulle på ett tydligare sätt kunna ange de förutsättningar under vilka informationsutbytet ska gälla och vilka som ska träffas av den. Det är därför lämpligt att en bestäm- melse som bryter sekretessen i offentlighets- och sekretesslagen kom- pletteras med närmare bestämmelser om informationsutbytet i pen- ningtvättslagen. Det finns två lämpliga alternativ för att reglera ett sekretessgenombrott Utredningen bedömer att det finns två lämpliga alternativ för att reglera ett sekretessgenombrott med kompletterande bestämmelser utanför offentlighets- och sekretesslagen. Ett alternativ är en uttryck- lig uppgiftsskyldighet i penningtvättslagen som i förhållande till en- skilda kompletteras med ett sekretessgenombrott i offentlighets- och sekretesslagen motsvarande 10 kap. 28 § (se bilaga 5). Ett annat alternativ är en sekretessbrytande bestämmelse i offentlighets- och sekretesslagen som innebär att sekretess inte hindrar att uppgifter lämnas till en annan myndighet eller enskild i de fall som närmare regleras i penningtvättslagen (se bilaga 6). I bilagorna 5 och 6 lämnas ett skal till hur själva sekretessgenom- brottet och ett undantag från eventuell annan tystnadsplikt för respek- tive alternativ skulle kunna utformas. För att bestämmelserna ska kunna tillämpas och tillämpningen ska vara förutsägbar och rätts- säker samt endast medföra ett begränsat intrång för enskilda kommer en sådan reglering att behöva kompletteras och konkretiseras med ytterligare bestämmelser som bl.a. anger de närmare ramarna för informationsutbytet samt skyddet för uppgifter som har lämnats. Avsikten med bilagorna 5 och 6 är alltså inte att fullständigt klargöra hur ett sekretessgenombrott och ett undantag från eventuell annan tystnadsplikt skulle kunna regleras utan att tydliggöra skillnaden mellan de båda alternativen. Bilagorna ska läsas med detta i åtanke. Över- väganden om den närmare utformningen av ett sekretessgenombrott och ett undantag från eventuell annan tystnadsplikt samt informa- tionsutbytet i övrigt finns i avsnitt 15.1 och avsnitt 15.2.22 Ett sekretessgenombrott kan ske genom en gemensam sekretess- brytande bestämmelse för alla myndigheter i 10 kap. offentlighets- och sekretesslagen eller med flera sekretessbrytande bestämmelser i de kapitel i avdelningarna IV–V som är aktuella för myndigheternas verksamheter.23 Som regel ska en sekretessbrytande bestämmelse ange de specifika bestämmelser om sekretess som bestämmelsen bryter. För respektive myndighet är det också ofta mer överskådligt att den sekretess- brytande bestämmelsen regleras i anslutning till relevanta bestäm- melser om sekretess. Det kan konstateras att 10 kap. innehåller få möjligheter till sekretessgenombrott, inte minst till förmån för en- skilda. De genombrott som finns i 10 kap. handlar om speciella situationer, t.ex. om att kunna lämna information till ombud och fackliga företrädare m.m. En reglering i 10 kap. bör alltså inte ske utan att det finns starka skäl. Det nu aktuella sekretessgenombrottet avser att ta sikte på sär- skilda och tydligt angivna situationer för att underlätta informations- utbytet mellan vissa specifika aktörer (se vidare avsnitt 15.1). Det finns därför inte risk för att relevanta myndigheter inte skulle vara medvetna om möjligheterna till sekretessgenombrott även om detta inte regleras i anslutning till respektive bestämmelse om sekretess. Vilka myndigheter som sekretessgenombrott kommer att gälla för kommer vidare att beslutas av regeringen och kan förändras bero- ende på vilka myndigheter som är involverade i arbetet mot penningtvätt och finansiering av terrorism (se avsnitt 15.1.2). En sekretessbrytande bestämmelse i 10 kap. skulle vara mer flexibel vid sådana förändringar. Som framgår av kapitel 11 är många myndigheter involverade i arbetet mot penningtvätt och finansiering av terrorism. 22En komplett lagstiftning i fråga om regleringen i bilaga 5 finns som 10 kap. 13 a § i avsnitt 1.1 och 4 a kap. i avsnitt 1.2. I fråga om regleringen i bilaga 6 finns ett komplett utkast till lagstift- ning i bilaga 7. 23I avsnitt 15.1.2 övervägs närmare vilka myndigheter som ett sekretessgenombrott bör kunna tillämpas för och sekretessbestämmelser som är aktuella i dessa myndigheters verksamheter. Ett sekretessgenombrott i respektive kapitel skulle därmed innebära sekretessbrytande bestäm- melser i åtminstone 15, 17, 18, 21, 22, 24, 27, 30, 34 och 35 kap. hos dessa myndigheter omfattas av ett stort antal bestämmelser om sekretess som kan vara aktuella för uppgifter som det kan finnas be- hov av att utbyta i det arbetet (i avsnitt 11.3.2 och 11.3.3 redogörs för de i sammanhanget mest centrala bestämmelserna). Utan en ge- mensam sekretessbrytande bestämmelse i 10 kap. skulle regleringen alltså behöva vara utspridd i ett stort antal kapitel i offentlighets- och sekretesslagen. Utredningen anser inte att en sådan reglering är lämplig. Intresset att vidta åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism (se vidare kapitel 9) är enligt utredningens bedömning så starkt att de intressen som bestämmelser om sekretess avser att skydda i regel bör ge vika (se avsnitt 15.1.2). En generell reglering, som i vissa fall ger utrymme att skydda uppgifter (se avsnitt 15.1.3), skulle vara mindre sårbar för ny lagstiftning och underlätta myndigheternas handläggning vid informationsutbyte i aktuellt syfte. Det säkerställer i högre grad att eftersträvat informationsutbyte kommer till stånd. Utredningen bedömer sammantaget att sekretessgenombrott bör ske genom en gemensam bestämmelse i 10 kap. offentlighets- och sekre- tesslagen. Båda alternativen skulle kunna innebära en skyldighet att lämna uppgifter En uttrycklig uppgiftsskyldighet innebär en skyldighet att på eget initiativ lämna uppgifter i de specifika fall som skyldigheten omfattar. Offentlighetsprincipen kan emellertid även innebära en skyldighet för myndigheter att lämna uppgifter utan att det finns en uttrycklig uppgiftsskyldighet. Enligt 2 kap. 15 § tryckfrihetsförordningen ska den som begär ut en allmän handling som får lämnas ut genast eller så snart det är möjligt få ta del av handlingen. Av 6 kap. 4 § offent- lighets- och sekretesslagen framgår vidare att en myndighet på be- gäran av en enskild ska lämna uppgift ur en allmän handling som för- varas hos myndigheten, om inte uppgiften är sekretessbelagd eller det skulle hindra arbetets behöriga gång. Motsvarande skyldighet gäller enligt 6 kap. 5 § offentlighets- och sekretesslagen i förhållande till andra myndigheter beträffande uppgifter som en myndighet förfogar över. Det innebär att när en uppgift inte omfattas av sekretess eller när en sekretessbrytande bestämmelse är tillämplig kan myndigheten inte vägra tillgång till uppgifter som någon frågar efter om inte utläm- nandet hindrar arbetets behöriga gång. För en uppgiftsskyldighet i förhållande till enskilda krävs att uppgiften finns i en allmän hand- ling, dvs. en framställning i skrift eller bild eller en upptagning som med tekniska hjälpmedel kan läsas eller avlyssnas eller uppfattas på annat sätt som förvaras hos, har upprättats hos eller inkommit till en myndighet (2 kap. 3 och 4 §§ tryckfrihetsförordningen). Därutöver skulle myndigheternas serviceskyldighet enligt 6 § förvaltningslagen i vissa fall kunna innebära en skyldighet för myndigheter att på eget initiativ lämna uppgifter som en enskild behöver för att ta till vara sina intressen. Sådan hjälp ska ges i den utsträckning som är lämplig med hänsyn till frågans art, den enskildes behov av hjälp och myn- dighetens verksamhet. Även om alternativet med ett sekretessgenombrott som inte är kopplad till en uttrycklig uppgiftsskyldighet i huvudsak kan tolkas som en möjlighet att i vissa fall dela uppgifter innebär den alltså i viss mån även en skyldighet att lämna uppgifter i de situationer som bestäm- melsen medger ett sekretessgenombrott. I den praktiska tillämpningen kommer det alternativet dock i regel endast att innebära en skyldig- het i de fall uppgifterna begärs ut (se 6 kap. 4 och 5 §§ offentlighets- och sekretesslagen), medan en uttrycklig uppgiftsskyldighet även inne- bär en skyldighet att på eget initiativ lämna ut uppgifter. Eftersom en uttrycklig uppgiftsskyldighet inte förutsätter att uppgifterna finns i en allmän handling (se 2 kap. 3 och 4 §§ tryckfrihetsförordningen) är vidare den skyldighet att lämna ut uppgifter till enskilda som följer av 6 kap. något mer begränsad än en uttrycklig uppgiftsskyldighet. En uppgiftsskyldighet skulle gälla även i förhållande till en särskild krets enskilda Det finns redan flera bestämmelser om uppgiftsskyldighet mellan myndigheter (se bl.a. i 6 § lagen [1998:543] om hälsodataregister, 1 § förordningen [2006:527] om uppgiftsskyldighet för om införsel eller utförsel av skjutvapen, 2 § LUS och 21–23 §§ förord- ningen [2017:532] om studiestartsstöd). Att en myndighet kan ha en sådan skyldighet i förhållande till andra myndigheter kan upplevas naturligt mot bakgrund av myndigheternas särskilda roll med bl.a. ansvar för centrala funktioner i samhället. Det ansvaret omfattar t.ex. att skydda medborgarna mot brott, att säkerställa finansieringen av den offentliga sektorn, att ge enskilda ersättning för sin försörjning i vissa fall samt att tillhandahålla samordning och sprida kunskap i Denna roll kan inbegripa myndighetsutövning, dvs. åtgärder som ytterst är uttryck för det offentligas maktbefogenheter i förhållande till enskilda. Med det ansvar och de uppgifter som åligger myndigheter är det av yttersta vikt att dessa verksamheter bedrivs korrekt. För att det ska vara möjligt behöver myndigheterna i många fall tillgång till uppgifter som finns i en annan offentlig verksamhet. Med myndigheternas särskilda ställning i samhället kan en uppgiftsskyldighet mellan myn- digheter i särskilda situationer motiveras. Det kan emellertid framstå som främmande, och principiellt avvikande, att ålägga myndigheter en skyldighet att lämna uppgifter till enskilda, inte minst om upp- gifterna omfattas av sekretess. De enskilda som det här skulle vara fråga om att involvera i ett informationsutbyte är verksamhetsutövare enligt penningtvättslagen. Det rör sig alltså om aktörer som har getts en speciell roll för att vidta åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism. För att förebygga, upptäcka och förhindra att deras produkter och tjänster utnyttjas för dessa ändamål ska verksamhetsutövare bl.a. kontrollera och bedöma vilken risk en kund innebär i fråga om penningtvätt och finansiering av terrorism samt övervaka kundernas aktiviteter och transaktioner. Det innebär att verksamhetsutövarna i viss mån utför uppgifter som kan hänföras till de brottsbekämpande myndigheterna. Genom verksamhetsutövarnas rapporteringsskyldighet och uppgifts- skyldighet underlättas myndigheternas arbete mot penningtvätt och finansiering av terrorism (4 kap. 3 och 6 §§ penningtvättslagen). Det finns dock inte någon motsvarande skyldighet för myndigheterna att lämna information för att underlätta verksamhetsutövarnas arbete (jfr emellertid 4 kap. 3 a§ penningtvättslagen). Myndigheterna har i regel tillgång till en mängd uppgifter som de får på olika sätt, bl.a. genom omvärldsbevakning, sin egen verksam- het och informationsutbyte med andra myndigheter. Det kan röra sig om information som även finns tillgänglig för andra men också om sekretessbelagd information, t.ex. underrättelseinformation. Verk- samhetsutövarna baserar sin kunskap i huvudsak på information från den egna verksamheten. De har därmed begränsad tillgång till upp- gifter om misstänkta personer och nätverk samt mönster och tren- der avseende kriminella beteenden som myndigheterna vanligtvis har för att identifiera misstänkta beteenden och relevanta personer. Det försvårar verksamhetsutövarnas arbete att granska och övervaka Utan sådan tillgång som myndigheterna har när de utför motsvarande uppgifter har verksamhetsutövarna alltså begränsade för- utsättningar att förebygga, upptäcka och förhindra penningtvätt och finansiering av terrorism. För att kraftfullt kunna vidta åtgärder mot dessa företeelser behöver aktörerna ha relevant information. Att verk- samhetsutövare har fått en närmast polisiär roll i vissa avseenden, och att det ligger i det allmännas intresse att de kan utföra denna uppgift, skulle alltså kunna motivera en uppgiftsskyldighet för myndigheter i förhållande till verksamhetsutövare i vissa fall. En sekretessbrytande reglering bör kompletteras med vissa säkerhetsåtgärder Det kan finnas uppgifter hos myndigheter som är av särskilt känslig karaktär och därför inte bör lämnas till någon annan. Eftersom båda alternativen kan innebära en uppgiftsskyldighet behöver båda kom- pletteras med en ventil som innebär att uppgifter inte ska lämnas ut i vissa fall. Även om ett sekretessgenombrott genom en uttrycklig uppgiftsskyldighet innebär att uppgifter som utgångspunkt ”ska” lämnas ut måste en sådan skyldighet inte vara ovillkorlig (se bl.a. 2 § LUS, 9 § lagen om brottsbekämpande verksamhet och 3 § andra stycket lagen [2008:206] om underrättelseskyldighet vid felaktiga utbetalningar från välfärdssystemen). Även en uttrycklig uppgiftsskyldighet kan och bör alltså kompletteras med en ventil. En myndighet skulle därmed ha vissa möjligheter att inte lämna ut upp- gifter som är särskilt skyddsvärda. Därutöver kan regleringen utfor- mas på ett sådant sätt att myndigheten har kontroll över när och till vilka ett sekretessgenombrott blir aktuellt (se vidare avsnitt 15.1). Genom sådana säkerhetsåtgärder skulle man kunna säkerställa att en myndighet inte tvingas lämna ut uppgifter av känslig karaktär på ett inte eftersträvat sätt. En möjlighet till en flexibel tillämpning av den sekretessbrytande bestämmelsen kan innebära både fördelar och nackdelar Som konstateras ovan kan båda alternativen innebära en uppgifts- skyldighet. Alternativet med en sekretessbrytande bestämmelse utan en uttrycklig uppgiftsskyldighet innebär i huvudsak en skyldighet i de fall uppgifterna begärs ut. En uttrycklig uppgiftsskyldighet skulle innebära en skyldighet att även självmant lämna uppgifter i de fall som skyldigheten omfattar. Det första alternativet ger därmed myndig- heten större flexibilitet och utrymme att avgöra vilka uppgifter som är lämpliga att lämna ut och som myndigheten självmant vill dela med sig av. Det ger myndigheten större möjligheter att skydda upp- gifter och det skulle därmed kunna upplevas som en större trygghet att delta i ett samarbete som kan aktualisera ett särskilt sekretess- genombrott, inte minst när ett sådant samarbete behöver inledas rela- tivt snabbt. Det kan finnas en risk för att en myndighet upp- lever en större möjlighet att skydda uppgifter än vad som faktiskt finns med hänsyn till uppgiftsskyldigheten som följer av 6 kap. offent- lighets- och sekretesslagen. En sådan felaktig trygghet skulle kunna leda till att en myndighet inte är tillräckligt noggrann i förberedel- serna för att arrangera samarbetet på det sätt som kan vara nödvändigt. Det är inte säkert att den som behöver en uppgift är medveten om att uppgiften finns hos en myndighet och där kan fråga efter den. Den som behöver uppgiften kan därför vara beroende av att myn- digheten självmant väljer att lämna ut den. Redan en viss osäkerhet om den ventil som innebär att uppgifter inte ska lämnas ut är tillämplig kan bidra till att en myndighet för säkerhets skull väljer att inte lämna ut uppgiften. Om det inte finns en skyldighet, utan endast en möjlig- het, att lämna uppgifter som inte uttryckligen efterfrågas skulle en myndighet kunna bli alltför försiktig med att lämna ut en uppgift som någon annan behöver. Det eftersträvade informationsutbytet skulle därmed i viss mån kunna hämmas utan en uttrycklig uppgiftsskyl- dighet. En osäkerhet om hur en sekretessbrytandebestämmelse ska tolkas har i tidigare sammanhang bedömts innebära en risk för att myndigheter inte utnyttjar bestämmelsen i behövlig utsträckning (jfr prop. 2015/16:167 s. 20 f. och prop. 2019/20:166 s. 74 och 90). En konstruktion med en uppgiftsskyldighet minskar risken för att relevanta aktörer inte får del av information i den utsträckning som behövs för att aktörerna ska kunna vidta åtgärder mot penning- tvätt och finansiering av terrorism. Ett sekretessgenombrott i form av en uttrycklig uppgiftsskyldighet ger en tydlig signal om att upp- gifter, i vart fall som utgångspunkt, ska lämnas i vissa angivna fall. Med en uppgiftsskyldighet säkerställs i större utsträckning att de upp- gifter som behövs hos en aktör såväl kan som ska lämnas till denna och leder sannolikt till att aktörerna i högre omfattning får relevanta En sådan tydlig presumtion för att uppgifter ska lämnas minskar även osäkerheten i sekretessprövningen hos myndigheten. Tillämpningsområdet för informationsutbytet kan bli omfattande Uppgiftsskyldigheten i LUS är begränsat till att förebygga, förhindra och upptäcka viss brottslighet, dvs. gäller endast under underrättelse- stadiet. Det bedömdes inte finnas samma behov av en uppgiftsskyl- dighet när det gällde utredningsverksamheten (se prop. 2015/16:167 s. 28). Informationsutbytet i fråga om penningtvätt och finansiering av terrorism avser emellertid även att involvera aktörer där samma möjligheter till informationsutbyte på förundersökningsstadiet inte finns. Det kan även finnas behov av att utbyta information utanför den brottsbekämpande verksamheten (se vidare avsnitt 15.1). Tillämp- ningsområdet för informationsutbytet som gäller enligt LUS är där- för mer begränsat än vad som kan bli fråga om för att vidta åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism. Ett bredare ändamål för informationsutbytet skulle kunna inne- bära större risker med en uttrycklig, och delvis mer omfattande, upp- giftsskyldighet.