sou · H9B361 · 2021-06-30 00:00:00 — Enligt artikel 28.1 ska medlemsstaten, innan den fattar beslut om utvisning med hänsyn till allmän ordning och säkerhet, beakta sådana faktorer som hur länge personen i fråga har befunnit sig på statens territorium, personens ålder, hälsotillstånd, familjesituation, ekonomiska situation, sociala och kulturella integrering i medlems- staten och banden till ursprungslandet. har i flera fall som gällt utvisning på grund av brott uttalat sig om innebörden av de ovan redovisade kraven i arti- kel 27 och 28 (eller motsvarande bestämmelser i tidigare gällande regelverk). Därvid har domstolen genomgående understrukit att principen om den fria rörligheten ska ges en vid tolkning och att undantaget avseende allmän ordning och säkerhet följaktligen ska tolkas restriktivt, så att dess räckvidd inte kan bestämmas ensidigt av varje medlemsstat (se bl.a. Bonsignore, C-67/74, ECLI:EU:C:1975:34, p. 6, mot Bouchereau, C-30/77, ECLI:EU:C:1977:172, p. 33, Calfa, C-348/96, ECLI:EU:C:1999:6, p. 23, Orfanopoulos och Oliveri, p. 64 och 65, Kommissionen mot , p. 34 samt P.I., C- 348/09, ECLI:EU:C:2012:300 p. har domstolen god- tagit att behovet av att tillämpa undantaget kan variera från en Förutsättningarna för utvisning på grund av brott medlemsstat till en annan och från en tidsperiod till en annan. Medlemsstaterna har därför getts ett visst utrymme för att sköns- mässigt bedöma vad hänsynen till allmän ordning och säkerhet kräver (se bl.a. de nämnda rättsfallen mot Bouchereau, p. 34 och P.I, p. I fråga om innebörden av begreppet allmän säkerhet har EU- domstolen gett viss närmare vägledning. Enligt domstolen omfattar begreppet såväl en medlemsstats inre som yttre säkerhet. Den allmänna säkerheten kan påverkas av en inverkan på väsentliga offentliga institutioner och funktioner, av hot mot befolkningens överlevnad, av risken för en allvarlig störning i de yttre förbindel- serna eller av den fredliga samexistensen mellan folken samt av en inverkan på militära intressen. Begreppet kan emellertid också om- fatta sådana syften som bekämpande av vissa allvarliga former av brottslighet (se bl.a. Tsakouridis, C-145/09, ECLI:EU:C:2010:708, p. 43–47). När det gäller inskränkningar av den fria rörligheten med hän- visning till den allmänna ordningen har domstolen som regel nöjt sig med att konstatera att det under alla omständigheter krävs att det ifrågavarande beteendet – utöver den störning av ordningen i sam- hället som varje lagöverträdelse innebär – utgör ett verkligt, faktiskt och tillräckligt allvarligt hot mot ett grundläggande samhällsintresse. Detta innebär i allmänhet ett krav på att det finns en benägenhet hos den berörda personen att uppvisa samma beteende (se P.I., p. 30 och E mot Subdelegación del Gobierno en Álava, C- 193/16, ECLI:EU:C:2017:542, p. I vissa fall är det dock möjligt att det tidigare uppförandet i sig uppfyller villkoren för att kunna anses utgöra ett hot mot den allmänna ordningen (se mot Bouchereau, p. Det är inte heller uteslutet att undantaget beträf- fande allmän ordning kan tillämpas i fall då det endast har varit fråga om upprepad småbrottslighet. Detta gäller dock, liksom i andra fall, endast under förutsättningen att det verkligen föreligger ett sådant hot mot ett grundläggande samhällsintresse som rörlighetsdirektivet kräver (se Polat, C-349/06, ECLI:EU:C:2007:581, p. 28–39 samt jfr KOM [2009] 313, s. 12 f.). har vidare framhållit vikten av att det är utlän- ningens personliga beteende som ska läggas till grund för bedöm- ningen och att tidigare domar för brott inte i sig ska utgöra anledning att inskränka dennes rätt till fri rörlighet. Av detta följer att en Förutsättningarna för utvisning på grund av brott tidigare dom för brott endast kan få betydelse när de omständigheter som ligger till grund för denna dom vittnar om ett personligt uppförande som utgör ett faktiskt hot mot den allmänna ordningen. I linje härmed har också underkänt nationella regle- ringar som innebär att utvisning är en automatisk följd av vissa över- trädelser eller att utvisning beslutas på grundval av en presumtion, utan att vederbörlig hänsyn tas till personens eget uppförande och det hot mot den allmänna ordningen som denne utgör. (Se mot Bouchereau, p. 27 och 28, Calfa, p. 24–28, Orfanopoulos och Oliveri, p. 66–70 och 90–94 samt Kommissionen mot , p. Rörlighetsdirektivet innehåller även bestämmelser som ger ett förstärkt skydd mot utvisning för vissa kategorier av unionsmedbor- gare och deras familjemedlemmar. Beträffande de som har perma- nent uppehållsrätt i den mottagande medlemsstaten får utvisning enligt artikel 28.2 inte beslutas annat än om det föreligger ett allvar- ligt hot mot allmän ordning eller säkerhet. I fråga om personer som har uppehållit sig i den mottagande medlemsstaten under de tio föregående åren får utvisning enligt artikel 28.3 inte beslutas annat än om beslutet grundar sig på tvingande hänsyn till allmän säkerhet. Det sistnämnda kravet gäller även underåriga, såvida inte utvisningen är nödvändig för barnets bästa enligt . Begreppet ”tvingande hänsyn” till allmän säkerhet är betydligt mer restriktivt än begreppet ”allvarligt hot” i den mening som avses i artikel 28.2. Begreppet ”tvingande hänsyn till allmän säkerhet” förutsätter näm- ligen inte enbart förekomsten av en inverkan på den allmänna säker- heten, utan dessutom att en sådan inverkan är synnerligen allvarlig. I rättsfallet Tsakouridis konstaterade att organiserad olaglig narkotikahandel kan vara av sådan omfattning att den utgör ett direkt hot mot tryggheten och den fysiska säkerheten för hela eller en stor del av befolkningen. Domstolen ansåg av den anled- ningen att bekämpandet av organiserad olaglig narkotikahandel kan omfattas av begreppet ”tvingande hänsyn till allmän säkerhet” och att bekämpandet av sådan brottslighet under alla förhållanden om- fattas av begreppet ”allvarligt hot mot allmän ordning eller säkerhet” i den mening som avses i artikel 28.2. I rättsfallet P.I. fann EU-dom- stolen att brottslighet som innefattar sexuellt utnyttjande av barn kan omfattas av begreppet ”tvingande hänsyn till allmän säkerhet”, under förutsättning att dessa brott har begåtts på ett synnerligen grovt sätt. Förutsättningarna för utvisning på grund av brott Slutligen ska nämnas att artikel 33.2 stadgar att om ett sådant ut- visningsbeslut som avses i artikel 33.1 verkställs efter det att beslutet fattades, ska medlemsstaten kontrollera om den be- rörda personen fortfarande utgör ett verkligt hot mot den allmänna ordningen eller säkerheten, och bedöma om omständigheterna har ändrats sedan utvisningsbeslutet fattades. Därtill följer av arti- kel 32.1 att utlänningar som meddelats återreseförbud av hänsyn till allmän ordning eller säkerhet ska ha möjlighet att få beslutet om- prövat på visst angivet sätt. 3.3.8Direktivet om varaktigt bosatta Europeiska unionens råd antog direktivet 2003/109/EG om varaktigt bosatta tredjelandsmedborgares ställning (direktivet om varaktigt bosatta). Enligt direktivet ska en tredje- landsmedborgare som varit bosatt länge i en medlemsstat kunna söka och erhålla en särskild status – ställning som varaktigt bosatt – i den medlemsstaten. Den som beviljats denna ställning ska tiller- kännas vissa särskilda rättigheter som liknar dem som tillkommer unionsmedborgare. Genom direktivet 2011/51/EU om ändring av direktivet 2003/109/EG om varaktigt bosatta tredjelandsmedbor- gares ställning (ändringsdirektivet), som antogs , utvidgades direktivet om varaktigt bosatta till att även omfatta per- soner som beviljats internationellt skydd. Särskilda regler angående möjligheten för innehavare av s.k. EU- blåkort (uppehålls- och arbetstillstånd för högkvalificerad anställ- ning) att beviljas ställning som varaktigt bosatt tredjelandsmed- borgare finns i rådets direktiv /50/EG av om villkor för tredjelandsmedborgares inresa och vistelse för högkvalifi- cerad anställning (blåkortsdirektivet). Direktivet om varaktigt bosatta genomfördes i svensk rätt den och lagstiftning med anledning av ändringsdirektivet trädde i kraft . Blåkortsdirektivet genomfördes i svensk rätt . I direktivet om varaktigt bosatta fastställs villkoren för en med- lemsstats beviljande och återkallande av ställning som varaktigt bosatt. Enligt huvudregeln i artikel 4.1 krävs laglig och oavbruten vistelse på en medlemsstats territorium för att en tredjelandsmed- Förutsättningarna för utvisning på grund av brott borgare ska kunna beviljas sådan ställning. Av de särskilda regler som enligt blåkortsdirektivet gäller för innehavare av EU-blåkort, fram- går att utlänningar som tillhör denna grupp under vissa förut- sättningar får lägga samman vistelseperioder i olika medlemsstater för att kunna uppfylla kravet på vistelseperiodens längd. Enligt direktivet om varaktigt bosatta krävs dessutom att tredjelandsmed- borgaren har förmåga att försörja sig själv och de familjemedlemmar som denne har försörjningsansvar för. Medlemsstaterna får dess- utom kräva att tredjelandsmedborgaren följer villkoren för integre- ring i enlighet med nationell lagstiftning. Ställningen som varaktigt bosatt ska i huvudsak vara permanent, men kan under vissa förutsättningar gå förlorad. Så kan bland annat vara fallet om ställningen har förvärvats genom bedrägeri, om ett utvisningsbeslut har fattats eller vid långvarig frånvaro från unionen. I direktivet om varaktigt bosatta fastställs också de rättigheter som är förbundna med denna ställning. Till den som har beviljats ställning som varaktigt bosatt ska bland annat utfärdas ett särskilt EU-uppehållstillstånd som ska gälla . Personer med ställning som varaktigt bosatt i en medlemsstat ska under vissa vill- kor ha rätt att bosätta sig i en annan medlemsstat och få uppehålls- tillstånd där. Om varaktigt bosatta utövar sådan rätt till bosättning ska deras anhöriga som ingår i kärnfamiljen också ha rätt att bosätta sig i den andra medlemsstaten, under förutsättning att familjen redan var bildad i den första medlemsstaten. Direktivet ger den som beviljats ställning som varaktigt bosatt tredjelandsmedborgare ett skydd mot utvisning som liknar det som gäller för unionsmedborgare. Enligt artikel 12.1 får en varaktigt bosatt nämligen utvisas endast om han eller hon utgör ett reellt och tillräckligt allvarligt hot mot allmän ordning eller säkerhet. Ett sådant beslut får enligt artikel 12.2 inte grundas på ekonomiska över- väganden. Av artikel 12.3 framgår att, innan beslut om utvisning av en varaktigt bosatt fattas, ska det beaktas hur länge bosättningen i medlemsstaten har varat, den berörda personens ålder, följderna för vederbörande och dennes familjemedlemmar samt banden med bo- sättningslandet eller avsaknaden av band med ursprungslandet. De ovan nämnda kraven innebär, i likhet med vad som gäller vid utvisning av unionsmedborgare, att ett beslut om utvisning inte får fattas per automatik eller enbart på grundval av tidigare fällande domar i brottmål. En bedömning måste alltid göras i det enskilda Förutsättningarna för utvisning på grund av brott fallet av om tredjelandsmedborgaren utgör ett reellt och tillräckligt allvarligt hot mot den allmänna ordningen eller säkerheten. Därtill ska de olika omständigheter som räknas upp i artikel 12.3 beaktas. (Se Zibell, C-371/08, ECLI:EU:C:2011:809, p. 79–83, López Pastuzano, C-636/16, ECLI:EU:C:2017:949, p. 25–28 och WT, C- 448/19, ECLI:EU:C:2020:467, p. 19–21.) och rådet antog direktiv /115/EG om gemensamma normer och förfaranden för åter- vändande av tredjelandsmedborgare som vistas olagligt i medlems- staterna(återvändandedirektivet). Direktivet genomfördes i svensk rätt 2012 (prop. 2011/12:60) och föranledde ytterligare författnings- ändringar vid en uppföljning 2017 (prop. 2016/17:61). Direktivet ska tillämpas på tredjelandsmedborgare som vistas olagligt på en medlemsstats territorium (artikel 2.1). Medlemssta- terna får dock besluta att inte tillämpa direktivet på vissa sådana medborgare, bland annat de som har utvisats på grund av brott (artikel 2.2 b). När direktivet genomfördes i svensk rätt utnyttjades inte denna möjlighet till undantag generellt utan endast i vissa speci- fika fall, exempelvis i fråga om tidsfrist för frivillig avresa, återrese- förbuds längd och tidsgränser för förvar (prop. 2011/12:60 s. 26, 32 f., 52 och 74 f.). Huvudregeln är alltså att återvändandedirektivet är tillämpligt även i fråga om utvisning på grund av brott. Av artikel 6.1 i återvändandedirektivet framgår att medlems- staterna ska utfärda beslut om återvändande för de tredjelands- medborgare som vistas olagligt på deras territorium. Med beslut om återvändande avses ett administrativt eller rättsligt beslut enligt vilket en tredjelandsmedborgares vistelse är olaglig och som ålägger eller fastställer en skyldighet att återvända. Ett beslut om återvän- dande i direktivets mening motsvaras i svensk rätt av ett beslut om avvisning eller utvisning. Regeln i artikel 6.1 är tvingande, men en medlemsstat har i praktiken stor möjlighet att avstå från att utfärda ett sådant beslut genom att tillämpa något av de undantag som finns i artiklarna 6.2–6.5. Bland dessa kan nämnas att en medlemsstat med stöd av artikel 6.4 kan införa eller behålla regler som innebär att en tredjelandsmedborgare som vistas olagligt i medlemsstaten när som Förutsättningarna för utvisning på grund av brott helst av ömmande, humanitära eller andra skäl kan beviljas ett själv- ständigt uppehållstillstånd eller någon annan form av tillstånd som ger rätt att stanna i landet. Utöver de nyssnämnda bestämmelserna innehåller direktivet bland annat regler om tidsfrist för frivillig avresa, förvar, verkställig- het och inreseförbud. I detta sammanhang ska reglerna om inrese- förbud – som i svensk rätt benämns återreseförbud – beröras något ytterligare. Fortsättningsvis kommer det svenska begreppet att användas. I artikel 11.1 i återvändandedirektivet finns en tvingande regel som föreskriver att ett beslut om återvändande ska åtföljas av ett inreseförbud om någon tidsfrist för frivillig avresa inte har beviljats eller om en person inte har följt ett beslut att återvända. Enligt samma artikel får en medlemsstat också i andra fall besluta att ett beslut om avvisning eller utvisning ska åtföljas av ett återreseförbud. En medlemsstat har dock enligt artikel 11.3 tredje stycket alltid möj- lighet att av humanitära skäl avstå från att utfärda ett sådant förbud. I artikel 11.2 i återvändandedirektivet finns en tvingande regel som anger hur länge ett återreseförbud får gälla. Längden av ett för- bud ska fastställas med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet och får inte överstiga . Om en tredjelandsmedborgare utgör ett allvarligt hot mot allmän ordning, allmän säkerhet eller nationell säkerhet får ett återreseförbud vara längre. Beträffande utlänningar som utvisats på grund av brott har utnyttjat möjligheten till undantag från den angivna begränsningen av återreseförbudens längd (se prop. 2011/12:60 s. 52). Vid utvisning på grund av brott kan ett återreseförbud enligt svensk rätt således meddelas än eller utan tidsbegränsning. Längden på ett återreseförbud enligt artikel 11.2 ska beräknas från den tidpunkt då personen faktiskt lämnade medlemsstaternas territorium (se dom i mål Ouhrami, C-225/16, ECLI:EU:C:2017:590, p. antog och rådet direktiv /95/EU om normer för när tredjelandsmedborgare eller stats- lösa personer ska anses berättigade till internationellt skydd, för en Förutsättningarna för utvisning på grund av brott enhetlig status för flyktingar eller personer som uppfyller kraven för att betecknas som subsidiärt skyddsbehövande, och för innehållet i det beviljade skyddet (skyddsgrundsdirektivet). Direktivet, som ut- gör en omarbetning av det första skyddsgrundsdirektivet 2004/83/EG, trädde i kraft och genomfördes i svensk rätt 2015 (prop. 2013/14:248). Skyddsgrundsdirektivet är en del av EU:s gemensamma euro- peiska asylsystem som grundas på en fullständig tillämpning av och New York-protokollet. Huvudsyftet med direktivet är att garantera dels att medlemsstaterna tillämpar gemen- samma kriterier för att fastställa vilka personer som har ett verkligt behov av internationellt skydd, dels att en miniminivå av förmåner är tillgänglig för dessa personer i samtliga medlemsstater. Medlems- staterna får ha förmånligare bestämmelser än de som finns i direktivet. Med internationellt skydd avses enligt skyddsgrundsdirektivet flyktingstatus och status som subsidiärt skyddsbehövande (i svensk rätt benämnt som alternativt skyddsbehövande). Medlemsstaterna är skyldiga att bevilja sådan status till en tredjelandsmedborgare eller en statslös person som uppfyller direktivets krav för att betraktas som flykting respektive subsidiärt skyddsbehövande. Begreppet flykting definieras i artikel 2 d i direktivet på i princip samma sätt som i artikel 1 A 2 i (se av- snitt 3.3.2). I kapitel III i skyddsgrundsdirektivet finns närmare be- stämmelser om de materiella villkor som ställs upp för att en tredjelandsmedborgare eller en statslös person ska kunna betraktas som flykting i den mening som avses i artikel 2 d. Således anges i artikel 9 vad som avses med förföljelse och i artikel 10 ett antal faktorer som medlemsstaterna ska ta hänsyn till vid bedömningen av de olika skälen till förföljelsen. Av artikel 11 framgår när en flykting ska upphöra att vara flykting och i artikel 12 anges vilka som är undantagna från att kunna anses som flyktingar. Artikel 12.2 mot- svarar artikel 1 A F i . Begreppet subsidiärt skyddsbehövande definieras i artikel 2 f i skyddsgrundsdirektivet. Definitionen omfattar tredjelandsmedbor- gare eller statslösa personer som inte uppfyller kraven för att beteck- nas som flykting. Det ska dock finnas grundad anledning att förmoda att den berörda personen, om han eller hon återsänds till sitt ur- sprungsland, eller, i fråga om en statslös person, till det land där han eller hon tidigare hade sin vanliga vistelseort, skulle utsättas för en Förutsättningarna för utvisning på grund av brott verklig risk att lida allvarlig skada enligt artikel 15 och som inte kan, eller på grund av en sådan risk inte vill begagna sig av det landets skydd. Enligt artikel 15 utgörs allvarlig skada av a) dödsstraff eller avrättning, b) tortyr eller omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning eller c) allvarligt och personligt hot mot en civil- persons liv eller lem på grund av urskillningslöst våld i situationer av internationell eller intern väpnad konflikt. Ytterligare ett kriterium för att betraktas som subsidiärt skyddsbehövande är att den berörda personen inte omfattas av artikel 17.1 och 17.2. som anger i vilka fall någon är undantagen från att kunna tillhöra denna kategori. Bestämmelser om skydd mot avvisning finns i artikel 21 i skydds- grundsdirektivet. Begreppet avvisning motsvarar här både avvisning och utvisning i svensk rätt (se prop. 2009/10:31 s. 150). I artikel 21.1 slås fast att medlemsstaterna i enlighet med sina internationella förpliktelser ska respektera principen om non-refoulement. Om det inte är förbjudet enligt dessa förpliktelser får medlemsstaterna enligt artikel 21.2 avvisa en flykting, vare sig denne formellt erkänts eller ej, om det finns skälig anledning att anta att vederbörande utgör en fara för säkerheten i den medlemsstat där han eller hon befinner sig eller om vederbörande utgör en samhällsfara i medlemsstaten med hänsyn till att han eller hon genom en lagakraftvunnen dom har dömts för ett synnerligen allvarligt brott. Skyddsgrundsdirektivet innehåller inte några motsvarande be- stämmelser avseende subsidiärt skyddsbehövande, eftersom en utlänning som utgör en fara för säkerheten i den medlemsstat där han eller hon befinner sig eller som har förövat ett allvarligt brott är utesluten från att anses som subsidiärt skyddsbehövande enligt undantagsbestämmelserna i artikel 17. Artikel 21 i skyddsgrundsdirektivet har sin motsvarighet i be- stämmelserna om non-refoulement i artikel 33 i Genèvekonven- tionen. Skyddet enligt skyddsgrundsdirektivet är dock i vissa avse- enden mer långtgående än det som säkerställs genom artikel 33 i . Hänvisningen i artikel 21 i direktivet till för- bud enligt internationella förpliktelser innebär nämligen att det är absolut förbjudet att avvisa eller utvisa en utlänning på ett sådant sätt att han eller hon skulle riskera att utsättas för tortyr, då detta skulle strida mot artikel 3 i och artikel 3 i Europa- konventionen (se prop. 2009/10:31 s. 151). Till detta kommer att artikel 21.2 i skyddsgrundsdirektivet ska tolkas och tillämpas med Förutsättningarna för utvisning på grund av brott iakttagande av de rättigheter som garanteras i rättighetsstadgan, sär- skilt i artikel 4 och artikel 19.2 i denna. Även dessa bestämmelser föreskriver ett absolut förbud mot tortyr och omänsklig eller för- nedrande behandling eller bestraffning, liksom mot utvisning till en stat där det finns en allvarlig risk för att vederbörande skulle utsättas för sådan behandling. I dessa fall får utvisning alltså inte ske även om utlänningen skäligen kan antas utgöra eller utgör en fara av de slag som anges i artikel 33.2 i och artikel 21.2 ide förenade målen C-391/16, C-77/17 och C-78/17, ECLI:EU:C:2019:403, p. 93–95.) De flesta av EU:s medlemsländer, och ett antal andra europeiska länder, deltar i det s.k. . Schengensam- arbetet syftar i huvudsak till att uppnå fri rörlighet inom Schengen- området genom att människor ska kunna resa utan att behöva visa pass när de passerar gränserna mellan de länder som anslutit sig. är fullt ut anslutet till . Schengenreglerna är införlivade i . Schengens informationssystem (SIS) är ett informationssystem som använder för att utbyta information med varandra inom ramen för polissamarbete och straffrättsligt sam- arbete samt immigrationskontroll. SIS används till exempel för att föra in uppgifter om efterlysta eller eftersökta personer eller före- mål. På migrationsområdet används SIS för att föra in så kallade SIS- spärrar för tredjelandsmedborgare som ska nekas tillträde till Schengen på grund av att de har ett återreseförbud eller att en med- lemsstat anser att tredjelandsmedborgaren utgör ett hot mot till exempel allmän ordning och säkerhet. Sökningar och kontroll i SIS sker vid olika tillfällen, exempelvis när någon ansöker om Schengenvisering, innan ett uppehållstillstånd beviljas, vid gränskontroll och annan kontroll som verkställs av polismyndighet eller tullmyndighet. SIS består dels av en central del, dels en nationell del som både är en spegling av centrala SIS, och det register där varje medlemsstat ansvarar för sina egna registreringar. I ansvarar för den nationella delen av SIS. Förutsättningarna för utvisning på grund av brott SIS inrättades ursprungligen på grundval av bestämmelser i genkonventionen4. När fullt ut anslöt sig till Schengensam- arbetet antogs bland annat lagen (2000:344) om Schengens informa- tionssystem för att genomföra regler om SIS (prop. 1999/2000:64). antogs ett nytt regelverk för SIS varpå en ny och mer avancerad version av SIS lanserades 2013 under benämningen SIS II. Användningen av SIS inom ramen för polissamarbete och straffrättsligt samarbete kom då att regleras i rådets beslut /533/RIF av om inrättande, drift och användning av andra generationen av Schengens informationssystem (SIS II). Användningen av SIS inom området gräns- och migrationskontroll kom att regleras i Europaparlament- ets och rådets förordning (EG) nr 1987/2006 av om inrättande, drift och användning av andra generationen av Schengens informationssystem (SIS II), i fortsättningen SIS II- förordningen. antogs tre nya EU-förordningar om SIS: