sou · H9B383 · 2021-10-26 00:00:00 — En student får avskiljas från högskoleutbildning enligt de villkor som anges i 4 kap. 6, 6 a och 6 b §§ högskolelagen (1992:1434).En student får endast avskiljas enligt de villkor som anges i 4 kap. 6 b § högskolelagen om förutsättningarna för avskiljande enligt 4 kap. 6 eller 6 a § högskolelagen inte föreligger.Föreslagen lydelse3 a §Ett beslut om avskiljande enligt de villkor som anges i 4 kap. 6 b § högskolelagen (1992:1434) ska alltid innebära att studenten tills vidare inte får antas till eller fortsätta någon sådan utbildning som avses i 2 och 3 §§ förordningen (20XX:000) om kontroll i belastningsregistret inför antagning till vissa högskoleutbildningar.41 1.11Förslag till förordning om ändring i förordningen (2007:989) om avskiljande av studenter från högskoleutbildning Härigenom föreskrivs i fråga om förordningen (2007:989) om avskiljande av studenter från högskoleutbildning dels att 2, 4 och 20 §§ ska ha följande lydelse, dels att det ska införas en ny paragraf, 3 a §, av följande lydelse. Lydelse enligt betänkandets för- Föreslagen lydelse slag till förordning om ändring i förordningen, med ikraftträdande En student får avskiljas från högskoleutbildning enligt de villkor som anges i 4 kap. 6 och 6 a §§ högskolelagen (1992:1434). Andra beslut än slutliga beslut om avskiljande som avses i 3 och 3 a §§ och beslut om interimistiskt avskiljande enligt 12 och 13 §§ får dock inte överklagas. Ett beslut om avskiljande som avses i 3 § ska omprövas tidigast efter det att beslutet meddelades, om den som beslutet avser begär det skriftligen. Vid en sådan omprövning gäller i tillämpliga delar bestämmelserna om avskiljande. Ett beslut om avskiljande som avses i 3 a § ska omprövas om den som beslutet avser begär det skriftligen. Vid sådana omprövningar gäller i tillämpliga delar bestämmelserna om avskiljande. I 40 § förvaltningslagen (2017:900) finns bestämmelser om överklagande till allmän förvaltningsdomstol. Andra beslut än slutliga beslut om avskiljande som avses i 3 § och beslut om interimistiskt avskiljande enligt 12 och 13 §§ får dock inte överklagas. 1.Denna förordning träder i kraft . 2.Beslut om avskiljande enligt de villkor som anges i 4 kap. 6 b § högskolelagen (1992:1434) får endast avse studenter som påbörjat sin utbildning efter utgången av . 9Senaste lydelse 2018:1026. 1.12Förslag till förordning om ändring i officersförordningen (2007:1268) Härigenom föreskrivs att 16 § officersförordningen (2007:1268) ska ha följande lydelse. Den som enligt 12 § skiljs från grundläggande officersutbildning inom Försvarsmakten får avgångsvederlag från och med den dag utbildningen avbryts till och med den från det att beslutet om att skilja honom eller henne från utbildningen meddelades. Av- gångsvederlaget betalas per dag med belopp motsvarande den dagersättning som han eller hon hade vid skiljandet från utbildningen. Den som enligt 4 kap. 6 § hög- Den som enligt 4 kap. 6 eller skolelagen (1992:1434) och för- 6 a § högskolelagen (1992:1434) ordningen (2007:989) om avskil- och förordningen (2007:989) om jande av studenter från högskole- avskiljande av studenter från hög- utbildning avskiljs från utbildning skoleutbildning avskiljs från ut- som leder till officersexamen vid bildning som leder till officers- Försvarshögskolan, får avgångs- med dagen från det att beslutet om från och med dagen från det att att avskilja honom eller henne beslutet om att avskilja honom från utbildningen meddelades. eller henne från utbildningen med- Avgångsvederlaget betalas per dag med belopp motsvarande den dag- per dag med belopp motsvarande ersättning som han eller hon hade den dagersättning som han eller vid avskiljandet från utbildningen. hon hade vid avskiljandet från Denna förordning träder i kraft . 2 Utredningens uppdrag och arbete Direktiven för vårt uppdrag beslutades av regeringen (dir. 2020:111). Direktiven i sin helhet finns i bilaga 1. Uppdragets två huvuddelar innebär att vi dels ska ta ställning till om belastningsregisterkontroll bör ligga till grund för antagning till vissa högskoleutbildningar och om sådan kontroll bör införas inför verksamhetsförlagda delar inom vissa högskoleutbildningar utöver lärarutbildningen (där det redan används), dels se över regleringen om avskiljande av studenter. Uppdraget är – med visst undantag för , se nedan – begränsat till att endast avse statliga universitet och högskolor, det ingår alltså inte i uppdraget att lämna förslag som berör enskilda utbildningsanordnare. I uppdraget som avser belastningsregisterkontroll ingår att vi ska bedöma vilka brott som bör kunna utgöra hinder mot att antas till vissa utbildningar eller genomgå verksamhetsförlagda delar av en utbildning samt föreslå hur ett eventuellt system med belastningsregisterkontroll ska utformas. Vi ska också överväga om det bör finnas möjlighet att begära omprövning av beslut som innebär nekad antagning eller nekad verksamhetsförlagd utbildning på grund av brottslighet samt lämna förslag i fråga om överklagande. I analysen ska vi enligt uppdraget beakta såväl skyddsaspekter som integritetsaspekter. I uppdraget som avser avskiljande av studenter ingår att vi ska föreslå ökade möjligheter att avskilja en student även i fall när det inte bedöms finnas en påtaglig risk för att studenten kan komma att skada en annan person eller värdefull egendom under utbildningen. Dessutom ska vi kartlägga och identifiera om det finns ytterligare omständigheter som antingen bör utgöra grund för avskiljande, men , eller avstängning än . Vi ska också ta ställning till om förslagen om avskiljande bör be- Utredningens uppdrag och arbete gränsas till vissa högskoleutbildningar eller om de ska gälla samtliga högskoleutbildningar. Även i denna del ska vi lämna förslag om överklagande. I vårt uppdrag ingår även att analysera och ta ställning till om de förslag vi lämnar i fråga om avskiljande av studenter inom universitet och högskolor även ska gälla för studerande i eller om ändringar bör göras. Uppdraget som avser är alltså begränsat på så vis att frågor om belastningsregisterkontroll inte omfattas. Vi ska också analysera om dataskyddsregleringen behöver kompletteras för att nödvändig personuppgiftsbehandling ska kunna ske på ett ändamålsenligt sätt vid hantering enligt det regelverk som vi föreslår samt ta ställning till hur uppgifterna ur belastningsregistret ska kunna skyddas hos de aktörer som eventuellt ges rätt att ta del av dessa. För samtliga delar av uppdraget gäller att vi ska lämna nödvändiga författningsförslag. Dessutom ska vi redogöra för ekonomiska och andra konsekvenser av våra förslag, särskilt för studenter vid universitet och högskolor, studerande inom , , universitet och högskolor, samt övriga berörda myndigheter. Vi påbörjade arbetet . Arbetet har därefter bedrivits i nära samarbete med experterna. har vi haft sex utredningssammanträden. Utredaren och sekreterarna har haft möten med företrädare för , , Universitets- och högskolerådet (UHR), och kommuner och regioner (SKR). Därutöver har SKR, och Myndigheten för getts möjlighet att lämna skriftliga synpunkter på utkast till de förslag som berör myndigheterna. Synpunkter från , statliga universitet och högskolor, och har även inhämtats via experterna från respektive myndighet. På grund av covid-19-pandemin har samtliga sammanträden och möten genomförts digitalt. om integritet och dataskydd förs av och innehåller bl.a. uppgifter om personer som ådömts påföljd för brott. Det övergripande syftet med registret är att olika myndigheter, särskilt de brottsbekämpande och rättsvårdande myndigheterna, på ett enkelt sätt ska få tillgång till sådana uppgifter som behövs i deras verksamhet. innehåller alltså uppgifter om enskilda som är av integritetskänsligt slag. Frågor om vem som ska ha tillgång till de uppgifter som finns registrerade i belastningsregistret och hur sådan tillgång ska ges, behöver därför ta sin utgångspunkt i det svenska grundlagsskyddet och den internationella reglering som är bunden av till skydd för den personliga integriteten (avsnitt 3.2). Behandlingen av uppgifter i och från belastningsregistret måste dessutom vara förenlig med dataskyddslagstiftningen, som bl.a. syftar till att värna den personliga integriteten. Vi redogör därför även för den nya dataskyddsreformen (avsnitt 3.3). Detta kapitel innehåller alltså en översikt över den grundläggande rättighets- och dataskyddsreglering som styr den del av vårt arbete som rör uppgifter i belastningsregistret. En närmare redovisning av den lagstiftning som direkt reglerar belastningsregistret och vem som har rätt att få ta del av de uppgifter som finns i registret ges i kapitel 7 och 8, medan det i kapitel 10 görs en genomgång av de hänsyn som måste tas när ett förslag om ny belastningsregisterkontroll övervägs och utformas. Grundläggande regler om integritet och dataskydd 3.2Reglering till skydd för den personliga integriteten Den personliga integriteten skyddas av regeringsformen. Av målsättningsbestämmelsen i 1 kap. 2 § fjärde stycket följer att det allmänna ska värna den enskildes privat- och familjeliv. Målsättningsbestämmelsen anger ett viktigt mål för den samhälleliga verksamheten, men den är inte rättsligt bindande för det allmänna och ger därför inte upphov till några individuella rättigheter. En rättsligt bindande föreskrift finns däremot i 2 kap. 6 § andra stycket. Av denna framgår att var och en gentemot det allmänna är skyddad mot betydande intrång i den personliga integriteten, om det sker utan samtycke och innebär övervakning eller kartläggning av den enskildes personliga förhållanden. Bestämmelsen tillkom i samband med den senaste översynen av regeringsformen och trädde i kraft den Syftet var att förstärka grundlagsskyddet för den personliga integriteten. I förarbetena anges att det inte är det huvudsakliga syftet med en åtgärd som är avgörande för om den ska anses innebära övervakning eller kartläggning av en enskilds personliga förhållanden, och därmed omfattas av grundlagsskyddet, utan vilken effekt åtgärden har. Som exempel på en sådan åtgärd anges registrering av personuppgifter i polisens belastningsregister. Registreringen innebär en kartläggning av alla som har dömts eller på annat sätt har lagförts för brott, även om registrets uttalade ändamål är att ge information åt olika myndigheter om belastningsuppgifter som behövs bl.a. för att utreda brott och bestämma straff samt vid lämplighets- och tillståndsprövning av olika slag (En reformerad grundlag, prop. 2009/10:80, s. 180 f.). Enligt 2 kap. 20 och 21 §§ får begränsningar i skyddet för den personliga integriteten endast göras i lag och för att tillgodose ändamål som är godtagbara i ett demokratiskt samhälle. En begränsning får aldrig gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som har föranlett den och inte heller sträcka sig så långt att den utgör ett hot mot den fria åsiktsbildningen såsom en av folkstyrelsens grundvalar. Genom denna bestämmelse kommer alltså en proportionalitetsprincip till uttryck (se Jermsten, Regeringsformen [1974:152] 21 §, Lexino [] med hänvisningar). En begränsning får inte heller göras enbart på grund av politisk, religiös, kulturell eller annan sådan åskådning. Grundläggande regler om integritet och dataskydd 3.2.2FN:s allmänna förklaring om de mänskliga rättigheterna Det internationella arbetet för mänskliga rättigheter tar sin utgångspunkt i den allmänna förklaring om de mänskliga rättigheterna som () antog 1948. I artikel 12 i förklaringen anges bl.a. att ingen får utsättas för godtyckligt ingripande i fråga om privatliv, familj, hem eller korrespondens och att var och en har rätt till lagens skydd mot sådana ingripanden och angrepp. I artikel 29 anges vilka inskränkningar i deklarationens fri- och rättigheter som är tillåtna. Sådana inskränkningar får endast göras i lag och enbart om syftet är hänsyn till och respekt för andras fri- och rättigheter samt för att tillgodose krav på moral, allmän ordning och allmän välfärd. Rättigheterna i förklaringen om de mänskliga rättigheterna har senare förts in och vidareutvecklats i ett antal konventioner som är bindande för de anslutna staterna, däribland . Artikel 12 i förklaringen återfinns i artikel 17 om medborgerliga och politiska rättigheter. Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna () gäller som svensk lag (se lagen [1994:1219] om den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna). Enligt artikel 8 har var och en rätt till respekt för sitt privat- och familjeliv, sitt hem och sin korrespondens. Inskränkningar i dessa rättigheter får endast göras med stöd av lag och om det är nödvändigt med hänsyn till statens säkerhet, den allmänna säkerheten, landets ekonomiska välstånd eller till förebyggande av oordning eller brott eller till skydd för hälsa eller moral eller för andra personers fri- och rättigheter. Varje konventionsstat har en viss frihet (”of appreciation”) att avgöra om en inskränkning är nödvändig, men inskränkningarna måste vara proportionerliga (, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, 5, s. 370 och , Lag [1994:1219] om den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, artikel 8, Karnov [] [besökt ]). Artikel 8 ger enligt praxis upphov inte bara till en förpliktelse för det allmänna att avhålla sig från omotiverade Grundläggande regler om integritet och dataskydd inskränkningar, utan även en skyldighet för det allmänna att se till att enskilda även i förhållande till andra enskilda tillförsäkras en rätt till respekt för privat- och familjeliv. har såvitt vi känner till inte prövat frågan om rätten till respekt för privatliv kränkts vid belastningsregisterkontroll i samband med antagning till högre utbildning eller inför praktiska delar av sådan utbildning. Domstolen har dock prövat en i viss mån liknande situation, nämligen då kontroll gjorts inför anställning (M.M. mot , dom ). konstaterade att klaganden gått miste om en anställning på grund av att en varning hon fått funnits registrerad i brottsregistret och att hon, så länge registreringen fanns kvar, riskerade att drabbas av liknande konsekvenser. Domstolen fann vidare att registreringen gällde känsliga persondata som under vissa förhållanden kunde bli tillgängliga för andra personer, eventuellt långt efter det att den registrerade händelsen ägt rum. Det var därför viktigt att ha klara och detaljerade regler om behandlingen av sådana persondata och föreskrifter om hur länge uppgifterna fick lagras, hur de fick användas, när andra personer kunde få tillgång till uppgifterna och när de skulle avlägsnas ur registret. Enligt var inte lagregleringen på tydlig i fråga om insamlande, bevarande och utlämnande av personuppgifter, och det gjordes i brottsregistreringen inte heller skillnad med avseende på brottets art, den tid som förflutit sedan det begicks och den betydelse brottet kunde ha för en anställning. I det aktuella fallet var det dessutom bekymmersamt att lagringen av uppgiften om varningen hade fortgått längre än vad hon hade haft anledning att räkna med när hon accepterat en varning i stället för att kräva domstolsprövning. Domstolen kom därför fram till att registerkontrollen stod i strid med rätten till respekt för privatliv enligt artikel 8. Den personliga integriteten skyddas också av den stadga om de grundläggande rättigheterna (rättighetsstadgan) som Europeiska unionen (EU) antagit. Stadgan är rättsligt bindande för EU:s medlemsstater och har, inom ramen för fördragens tillämpningsområde, företräde framför föreskrifter i den nationella rättsordningen. Grundläggande regler om integritet och dataskydd I stadgan, artikel 3, 7 och 8, slås fast att var och en har rätt till fysisk och mental integritet, respekt för sitt privat- och familjeliv, sin bostad och sina kommunikationer samt skydd av de personuppgifter som rör honom eller henne. I artikel 52 anges i vilken utsträckning inskränkningar får göras i de rättigheter som erkänns i stadgan. Ut- gångspunkten är att sådana inskränkningar endast får göras i lag och ska vara förenliga med det väsentliga innehållet i rättigheterna. Be- gränsningar får endast göras om de är nödvändiga och svarar mot ett allmänt samhällsintresse som erkänns av unionen eller behovet av skydd för andra människors rättigheter och friheter. genomfördes en genomgripande dataskyddsreform inom EU. Reformen omfattade dels en allmän dataskyddsförordning1, dels ett dataskyddsdirektiv2 som behandlar dataskyddet vid brottsbekämpning, lagföring, straffverkställighet och upprätthållande av allmän ordning och säkerhet. En konsekvens av reformen är att personuppgiftslag har upphävts och att den svenska lagstiftningen om personuppgiftsbehandling har setts över och anpassats. Dataskyddsförordningen började tillämpas . Förordningen, som är direkt tillämplig, utgör en ny generell reglering för behandling av personuppgifter inom EU och ersätter det tidigare gällande dataskyddsdirektivet3. Förordningen ska tillämpas på sådan behandling av personuppgifter som helt eller delvis sker på automatisk väg och på annan behandling än automatisk av personuppgifter som ingår 1Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2016/679 av om skydd för fysiska personer med avseende på behandling av personuppgifter och om det fria flödet av sådana uppgifter och om upphävande av direktiv /46/EG (allmän dataskyddsförordning). 2Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2016/680 av om skydd för fysiska personer med avseende på behöriga myndigheters behandling av personuppgifter för att förebygga, förhindra, utreda, avslöja eller lagföra brott eller verkställa straffrättsliga påföljder, och det fria flödet av sådana uppgifter och om upphävande av rådets rambeslut /977/RIF. 3Europaparlamentets och rådets direktiv /46/EG av om skydd för enskilda personer med avseende på behandling av personuppgifter och om det fria flödet av sådana uppgifter. Grundläggande regler om integritet och dataskydd i eller kommer att ingå i ett register. I förordningen regleras bl.a. grundläggande principer för behandling av personuppgifter, den registrerades rättigheter, personuppgiftsansvarigas skyldigheter, överföring av personuppgifter, tillsyn över personuppgiftsbehandling, rätten för enskilda att få tillgång till rättsmedel och sanktioner mot ansvariga som inte lever upp till förordningens krav. Från dataskyddsförordningens tillämpningsområde undantas personuppgiftsbehandling som utförs av behöriga myndigheter i syfte att förebygga, förhindra, utreda, avslöja eller lagföra brott eller verkställa straffrättsliga påföljder, inkluderande skydd mot samt förebyggande och förhindrande av hot mot den allmänna säkerheten. Personuppgiftsbehandling för dessa syften omfattas i stället av det nya dataskyddsdirektivets tillämpningsområde, se avsnitt 3.3.4. Dataskyddsförordningen både förutsätter och medger nationella bestämmelser som kompletterar eller föreskriver undantag från förordningens regler. I kompletteras därför dataskyddsförordningen av lagen (2018:218) med kompletterande bestämmelser till EU:s dataskyddsförordning (dataskyddslagen) och förordningen (2018:219) med kompletterande bestämmelser till EU:s dataskyddsförordning. Lagen med tillhörande förordning förtydligar under vilka förutsättningar personuppgifter får behandlas med stöd av dataskyddsförordningen. Lagen är subsidiär i förhållande till annan lag eller förordning, vilket innebär att avvikande bestämmelser i registerförfattningar har företräde. Dataskyddsdirektivet har genomförts i svensk rätt i huvudsak genom brottsdatalagen (2018:1177). Brottsdatalagen ska tillämpas av myndigheter som har till uppgift att förebygga, förhindra eller upptäcka brottslig verksamhet, utreda eller lagföra brott, verkställa straffrättsliga påföljder eller upprätthålla allmän ordning och säkerhet. Lagen är emellertid endast tillämplig när sådana myndigheter – som då kallas behöriga myndigheter – behandlar personuppgifter för något av de nämnda syftena. I övriga fall är dataskyddsförordningen tillämplig. Grundläggande regler om integritet och dataskydd Brottsdatalagen innehåller grundläggande bestämmelser om hur personuppgifter får behandlas. Där finns även bestämmelser om personuppgiftsansvarigas skyldigheter, enskildas rättigheter och tillsynen över personuppgiftsbehandling samt om sanktionsavgifter, skadestånd och rättsmedel. Lagen kompletteras av en förordning, brottsdataförordningen (2018:1202), som genomför vissa detaljbestämmelser i dataskyddsdirektivet. Även brottsdatalagen är subsidiär i förhållande till annan lag eller förordning. 4.1Statliga universitet och högskolor De flesta svenska universitet och högskolor är statliga, vilket innebär att de är förvaltningsmyndigheter under regeringen. För förvaltningsmyndigheter gäller generellt vissa grundläggande rättssäkerhetsprinciper, bl.a. den s.k. objektivitets- och likhetsprincipen i 1 kap. 9 § regeringsformen. Enligt bestämmelsen ska domstolar samt förvaltningsmyndigheter och andra som fullgör offentliga förvaltningsuppgifter i sin verksamhet beakta allas likhet inför lagen samt iakttaga saklighet och opartiskhet. De statliga universitetens och högskolornas verksamhet regleras huvudsakligen av högskolelagen (1992:1434) och högskoleförordningen (1993:100). Därutöver finns det särskild reglering för och Försvarshögskolan, i förordningen (1993:221) för respektive förordningen (2007:1164) för Försvarshögskolan. I högskolelagen och högskoleförordningen finns bl.a. regler om disciplinära åtgärder mot studenter och om avskiljande av studenter. För verksamheten vid universitet och högskolor gäller därutöver vissa andra författningar som reglerar myndigheternas verksamhet och arbetsformer generellt, såsom förvaltningslagen (2017:900) och myndighetsförordningen (2007:515). Det innebär bl.a. att de statliga lärosätena är skyldiga att följa förvaltningslagens grundläggande principer för god förvaltning, såsom legalitet, objektivitet och proportionalitet (5 §). De statliga lärosätena är även underkastade kontroll genom tillsyn av , men också av ombudsmän, och . och högskolor benämns i betänkandet som högskolor, universitet och högskolor eller lärosäten. Myndighetsformen är bara en av flera möjliga juridiska former för att bedriva högskoleutbildning. Sådan utbildning bedrivs även av s.k. enskilda utbildningsanordnare som har tillstånd att utfärda examina enligt lagen (1993:792) om tillstånd att utfärda vissa examina. Enligt nämnda lag kan enskilda utbildningsanordnare få tillstånd att utfärda statligt reglerade examina. Tillståndet lämnas av regeringen (1 och 5 §§). En enskild utbildningsanordnare kan vara exempelvis en stiftelse, en förening eller ett aktiebolag. Det finns tretton enskilda utbildningsanordnare (Budgetpropositionen , prop. 2020/21:1, utg.omr. 16 avsnitt 5.7.63). Enligt lagen om tillstånd att utfärda vissa examina ska utbildningen hos den enskilda utbildningsanordnaren vila på vetenskaplig eller konstnärlig grund och på beprövad erfarenhet samt bedrivas så att den i övrigt uppfyller de krav som ställs på utbildning i 1 kap. högskolelagen (2 §). I övrigt gäller inte högskolelagen för dessa utbildningsanordnare. Lagen om tillstånd att utfärda vissa examina ställer också upp krav på att utbildningen ska svara mot de särskilda krav som enligt förordningsbestämmelser gäller för denna examen vid de universitet och högskolor som omfattas av högskolelagen (2 §). De särskilda krav som avses finns i bilaga 2 till högskoleförordningen, examensordningen. Övriga delar av högskoleförordningen gäller inte för enskilda utbildningsanordnare. För enskilda utbildningsanordnare gäller alltså endast de bestämmelser i högskolelagen och högskoleförordningen som följer av lagen om tillstånd att utfärda vissa examina.