sou · H9B368 · 2021-08-25 00:00:00 — Det kan också noteras att regeringen inför lagändringen 2010 ansåg att det fanns ett behov av att låta det tydligare komma till uttryck att återfall ska beaktas i straffskärpande riktning, vilket ändringen av bestämmelsen i 29 kap. 4 § också syftade till. Fängelsestraffets funktion och dess inkapaciteringseffekt Fängelsestraffet som sådant kan fylla en brottspreventiv funktion genom bl.a. att den dömde så länge verkställigheten pågår är för- hindrad från att begå nya brott, s.k. inkapaciteringseffekt. Det är dock svårt att bedöma hur stor effekt fängelsestraffet har i detta av- seende. Det är ju inte känt i vilken utsträckning den intagne skulle ha begått brott om han eller hon hade vistats fritt ute i samhället. Effekten av olika behandlings- och missbruksprogram som en in- tagen genomgår under verkställigheten för att minska återfallsrisken och underlätta den intagnes återanpassning i samhället är också svår att uppskatta. Fängelsestraff kan, som framhålls i avsnitt 6.2, i vissa fall i stället påverka den intagne negativt och därmed öka risken för återfall efter frigivning. Det är alltså mycket svårt att uppskatta i vilken mån skärpta straff vid återfall skulle kunna verka brottspreventivt genom den ökade inkapacitering som skärpta straff innebär. Det finns dock, som nämnts inledningsvis, ett starkt statistiskt samband mellan antalet tidigare domar och risken för återfall. Detta talar för en ökad inkapacitering p.g.a. återfall skulle kunna ha en viss effekt. Att den totala brottsnivån skulle kunna minskas i någon mätbar utsträckning genom att öka möjligheterna till straffskärpning vid återfall går det således inte att slå fast. Den som verkställer ett fängelsestraff är emellertid normalt sett förhindrad att begå nya brott. När det t.ex. gäller en person som med korta intervaller åter- faller i brott och som kanske begår brott när han eller hon inte är frihetsberövad, är det inte orimligt att denne förhindras att begå nya brott under en än den som döms till fängelse för motsvarande brott. Detsamma torde gälla om en individ återfaller i mycket allvarlig brottslighet, som t.ex. grovt rån eller våldtäkt. En skärpning av straffet p.g.a. återfallet bidar således till att åtminstone för en begränsad tid hindra ytterligare återfall för den enskilde individen, även om det inte går att dra några slutsatser om att en straffskärpning av aktuellt slag inte har någon effekt i fråga om en totalt minskad brottsnivå i samhället. Vad som redovisats talar således för en lösning med straffskärpning vid återfall i brott, oavsett om den tidigare brottsligheten beaktats även vid påföljdsval och förverkande av villkorligt medgiven frihet. framhöll att när frågan uppkommer om att om- vandla ett livstidsstraff till ett tidsbestämt straff enligt lagen (2006:45) om omvandling av fängelse på livstid, ska bl.a. risken för fortsatt brottslighet vägas in (se även avsnitt 6.3.2). att tidigare domar tillmäts relativt stor betydelse i vid denna bedöm- ning och anförde här följande.31 Av 26 kap. 3 § BrB följer att den som återfaller i mycket allvarlig brotts- lighet under vissa förutsättningar kan ådömas ett straff som med överstiger det strängaste straff som är föreskrivet för brottet. […] Bestämmelsen förutsätter för sin tillämpning att det finns en möjlighet att beakta den tilltalades tidigare brottslighet vid straffmätningen. Således skulle 26 kap. 3 § bli obsolet om det inte i 29 kap. BrB föreskrevs en sådan möjlighet. I så fall skulle det längsta tidsbestämda straff som kan dömas ut i praktiken bli fängelse i stället som . Även om 26 kap. 3 § BrB tillämpas förhållandevis sällan , har den bety- delse från systematisk synpunkt. Bl.a. överensstämmer det längsta tids- bestämda straff som kan dömas ut med det kortaste straff till vilket ett livstidsstraff kan omvandlas enligt den nyssnämnda lagen om omvand- ling av fängelse på livstid. Straffsystemet är således uppbyggt med utgångspunkt från att tidi- gare brottslighet ska kunna tillmätas betydelse vid straffmätningen, åtminstone vid den allra allvarligaste brottsligheten. behandlade också frågan om indirekt åter- fallsskräpning skulle kunna ersätta möjligheten att döma till längre fängelsestraff med hänvisning till tidigare brottslighet (dvs. sådan återfallsskärpning som görs med stöd av 29 kap. 4 § . )32 Ett sådant alternativ är att förlänga prövotiden efter villkorlig fri- givning och den tid under vilken det är möjligt att förklara villkorligt medgiven frihet förverkad. menade dock att det fanns invändningar mot en sådan lösning. Den utvidgade möj- ligheten att förverka villkorligt medgiven frihet skulle enligt den ut- redningen endast leda till en utsträckning av den tid inom vilken förverkande får ske. konstaterade att i de fall där det inte finns någon villkorligt medgiven frihet att förverka, eller där den tilltalade har återfallit i brott i sådan utsträckning att ett förverkande inte kan anses tillräckligt för att tillgodose intresset av ett skärpt straff, skulle det inte finnas någon möjlighet att döma ut ett längre fängelsestraff. Det kunde också enligt utredningen ifråga- sättas om det finns anledning att förlänga strafftiderna just vid åter- fall som har ägt rum efter det att den tilltalade senast gjorde sig skyldig till brott. Vidare anförde utredningen att en sådan lösning inte skulle bidra till att åstadkomma en ökad spännvidd vid straff- mätningen. Mot denna bakgrund fann det inte ändamålsenligt att ersätta sådan återfallsskärpning som sker vid straffmätningen med utvidgade möjligheter till förverkande av vill- korligt medgiven frihet. En annan möjlighet att åstadkomma en ordning där tidigare brottslighet leder till en strängare reaktion, också i fall då den tidi- gare påföljden är fängelse, skulle enligt vara att införa någon form av privilegiering av den som döms till fängelse, t.ex. genom införande av en straffrabatt eller en tidigare tidpunkt för den villkorliga frigivningen. Ett sådant system skulle enligt den utredningen i och för sig vara förenligt med de straffteoretiska utgångspunkterna. Utredningen fann dock att det inte låg inom ramen för dess uppdrag att föreslå ett system med en sådan inriktning samt att ett system med ytterligare former av privi- legiering skulle riskera att göra straffsystemet mindre tydligt och överblickbart än vad som är fallet . Vi delar den uppfattning som redovisade i fråga om indirekt återfallsskärpning som ett alternativ till straff- skärpning vid återfall i brott. Vi anser således inte att de möjliga lös- ningarna som presenterade är lämpliga som ett alternativ till straffskärpning vid återfall i brott av de skäl som den utredningen anförde. De skäl som vi ovan gått igenom talar enligt vår mening för att skärpta reaktioner vid återfall i brott bör inriktas på möjligheten att i vissa fall döma ut strängare straff än vad som följer av brottets straffvärde. Utgångspunkten för straffmätningen bör dock alltjämt vara straff- värdet hos den aktuella brottsligheten. Den grundläggande principen om proportionalitet bör således gälla även i fortsättningen. Återfallet ska inte leda till att straffet hamnar på en nivå som framstår som opro- portionerlig sett i förhållande till den aktuella brottstypen. Vi åter- kommer i det följande till frågan om den närmare utformningen av en reglering utifrån nu angivna utgångspunkter. 11.4.2Återfall i brott ska vid straffmätningen beaktas i större utsträckning än Förslag: Vid straffmätningen ska rätten, utöver brottets straff- värde, i skärpande riktning ta hänsyn till om den tilltalade tidigare gjort sig skyldig till brott, om inte förhållandet beaktas genom påföljdsvalet eller i tillräcklig utsträckning genom förverkande av villkorligt medgiven frihet. Har den tilltalade tidigare vid upp- repade tillfällen gjort sig skyldig till brott, eller utgör brottet återfall i särskilt allvarlig brottslighet ska den tidigare brottslig- heten dock beaktas oberoende av om sådant förverkande sker. Vid denna bedömning ska rätten ta hänsyn till den tid som har förflutit mellan brotten och om den tidigare och den nya brotts- ligheten är likartade. Som vi konstaterat i avsnittet ovan finns det starka skäl som talar för att bestämmelsen i 29 kap. 4 § bör ändras på så sätt att det vid straffmätningen i större utsträckning än vad som är fallet i skärpande riktning ska beaktas att den tilltalade har dömts för brott. Vi anser att det förslag som lämnades av i huvudsak bör vara vägledande i fråga om utformningen av en ny reglering. Skälen för det är följande. Som vi har redogjort för i tidigare avsnitt finns det anledning att hålla isär sådan återfallsskärp- ning som följer av utebliven privilegiering, och som kan ske inom ramen för påföljdsvalet eller genom förverkande av villkorligt med- given frihet, från sådan återfallsskärning som får genomslag vid straffmätningen. Utebliven privilegiering kan i många fall inte ses som en tillräcklig reaktion på återfall i brott. Den senare typen av återfallskärpning bör därför få större genomslag än vad som är fallet , åtminstone i de fall fråga är om upprepade återfall eller återfall i allvarlig brottslighet. Regeringen har inte heller tagit ställning mot det förslag om återfallsskärpning vid straffmätningen som presen- terades av . Som framgår av propositionen hade regeringen, efter att förslag lämnats, tillsatt som skulle göra en stor översyn av på- följdssystemet och bl.a. överväga ett system med villkorligt fängelse, där frågan om återfall i brott kunde väntas få en central roll. Av propositionen framgår, som utvecklats i avsnitt 11.3.3, att bered- ningen av dessa förslag inte borde föregripas. förslag om villkorligt fängelse har emellertid inte genomförts. Ären- det om är inte avslutat, men det pågår inte något arbete inom med att genomföra utredningens för- slag i den aktuella delen. Vidare förordade – för det fall dess förslag om villkorligt fängelse inte skulle genomföras – en sådan lösning som presenterat. Nedan redogör vi för förslagets närmare utformning. Det bör här framhållas att vårt förslag till utformning av bestämmelsen i 29 kap. 4 § i viss mån skiljer sig från ändringsförslag. Ett skäl till detta är att bestämmelsen, som redo- gjorts för ovan, ändrades med utgångspunkt delvis från den utred- ningens förslag. Vårt förslag tar därför avstamp i den nuvarande lydelsen av 29 kap. 4 § . Förverkande av villkorligt medgiven frihet bör inte påverka återfallsskärpningen vid straffmätningen i mer kvalificerade återfallssituationer I enlighet med vad vi anfört ovan bör utgångspunkten vid utform- ningen av en ny reglering vara att straffskärpning p.g.a. att den till- talade har gjort sig skyldig till brott i mer kvalificerade återfallssituationer ska ske oberoende av om återfallet har beaktats vid påföljdsvalet eller om villkorligt medgiven frihet har förverkats. Vid sådana kvalificerade återfallssituationer har den tilltalade som regel redan dömts till fängelse vid åtminstone ett tillfälle, antingen p.g.a. sina tidigare återfall eller med hänsyn till den tidigare brotts- lighetens straffvärde. I dessa fall leder inte återfallet till ett strängare påföljdsval och påföljdsvalet utgör därför inte ett skäl att avstå från återfallsskärpning enligt den nuvarande ordningen. Däremot kan ett eventuellt förverkande av villkorligt medgiven frihet utgöra ett sådant skäl. Det är således på dessa situationer som vårt förslag bör inriktas. Varje form av återfall i brott, oavsett den tidigare och den nya brottslighetens karaktär eller hur som har förflutit mellan brotten, bör inte leda till högre straff. En sådan ordning riskerar att skapa osäkerhet och skulle också innebära en omotiverad avvikelse från de grundläggande principerna om proportionalitet och ekvi- valens (se avsnitt 6.3.1). Återfallsskärpning vid straffmätningen bör därför avse de situationer där skärpta straff framstår som särskilt angelägna och där frågan om förverkande av villkorligt medgiven frihet inte bör beaktas i samband med straffmätningen för det nya brottet. Det är inte ovanligt att den som gör sig skyldig till mindre all- varlig brottslighet, som t.ex. enklare förmögenhetsbrott, återfaller i denna typ av brottslighet någon eller . Sådana fall bör behandlas på samma sätt som . För dessa situationer finns inte anledning att ändra den nuvarande regleringen. Om någon fortsätter att återfalla i brott efter att vid upprepade tillfällen ha dömts för brott bör dock straffet skärpas utöver brottets straffvärde oberoende av om förverkande av villkorligt medgiven frihet sker. Det kan t.ex. handla om att någon systematiskt begår en viss typ av brottslighet. I ett sådant fall har den tilltalade troligtvis redan dömts till fängelse vid minst ett tillfälle tidigare eftersom den upptrappning av ingripandenivån som kan ske inom ramen för för- verkande av villkorligt medgiven frihet har passerats. I dessa fall bör huvudregeln vara att den uteblivna privilegiering som ett förverk- ande av villkorligt medgiven frihet innebär inte längre utgör ett rele- vant skäl att avstå från att skärpa straffet p.g.a. återfallet i brott. En annan situation där straffet regelmässigt bör skärpas obero- ende av om förverkande av villkorligt medgiven frihet sker är när den tilltalade har dömts för ett allvarligt brott och därefter åter gör sig skyldig till allvarlig brottslighet. Om det första brottet har ett straffvärde motsvarande fängelse sker vanligen ingen privilegiering vid påföljdsvalet, utan den tilltalade döms till fängelse även om han eller hon tidigare är ostraffad. Beroende på straffets längd löper prövotid för villkorligt medgiven frihet under . Återfaller den tilltalade i brott kan den villkorligt medgivna friheten förklaras förverkad. Om även det nya brottet har ett straffvärde fängelse måste emellertid återfallet anses vara så allvarligt att det finns ett behov av att också beakta återfallet vid straffmätningen, även om det inte är fråga om upprepade återfall. Det kan t.ex. handla om en person som efter frigivning återfaller i grova våldsbrott eller återupptar verksamhet som innefattar organiserad vinningsbrottslighet. Vår utgångspunkt är således att återfall i brott ska beaktas vid straffmätningen, oberoende av om villkorligt medgiven frihet för- verkas eller inte, om den tilltalade tidigare vid upprepade tillfällen har gjort sig skyldig till brott eller om brottet utgör återfall i särskilt allvarlig brottslighet. Frågan är då hur stort påslag på straffet som bör göras i de fall där den tilltalades tidigare brottslighet ska beaktas vid straffmätningen. Såvitt avser de situationer som inte omfattas av vårt förslag till änd- ring av bestämmelsen bör nuvarande praxis vara vägledande. För övriga fall skulle en lösning kunna vara att skapa en reglering som innebär att straffet höjs med en viss kvotdel eller ett visst antal procent beroende på antalet tidigare domar, den tid som har förflutit mellan brotten och omfattningen av den tidigare brottsligheten. En sådan reglering skulle behöva göras relativt detaljerad för att fånga upp så många alternativ som möjligt. Den skulle också riskera att leda till en mycket mekanisk upptrappning av straffet vid upprepade återfall i brott och göra det svårt att ta hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet. Dessutom skulle taket för vilket straff som ska dömas ut vid återfall knappast kunna sättas lägre än straffskalans maximum. Detta skulle innebära en påtaglig risk för att upprepade återfall i förhållandevis lindrig brottslighet till slut skulle resultera i en reaktion som svarar mot ett betydligt svårare brott. En person som t.ex. begår upprepade förmögenhetsbrott där varje brott har ett förhållandevis lågt straffvärde skulle till slut för ett enstaka sådant brott kunna dömas till ett flerårigt fängelsestraff. En sådan konse- kvens av återfallsregleringen är helt oförenlig med proportionalitets- och ekvivalensprinciperna. Storleken på det påslag som ska göras bör därför inte anges i lagtexten, utan det får i stället avgöras med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet. I författningskommen- taren behandlas hur stort påslag som kan bli aktuellt (se avsnitt 16.2). Tiden mellan brotten och brottens karaktär En faktor som har betydelse vid bedömningen av om och i vilken utsträckning den omständighet att den tilltalade har gjort sig skyldig till brott ska beaktas vid straffmätningen är den tid som har förflutit mellan brotten och om den tidigare och den nya brottsligheten är likartade. Kravet på att den tidigare och den nya brottsligheten ska vara lik- artade bör, som angetts i avsnitt 11.2.4, enligt förarbetena inte ställas alltför högt. Någon ändring i förhållande till dagens tillämpning av bestämmelsen i detta avseende bör enligt vår mening inte göras. Hänsyn ska alltså även fortsättningsvis tas till om den tidigare och den nya brottsligheten är likartade. brottslighet tillmäts, som nämnts i avsnitt 11.2.4, nor- malt sett inte någon betydelse om den ligger tillbaka i tiden. Denna beräkning utgår som regel från brottsdatum och inte från tiden för den tidigare domen. Undantag görs emellertid om den tilltalade har avtjänat fängelsestraff efter det tidigare brottet och sedan begått det nya brottet efter det att han eller hon har frigivits från straffet. I sådana fall räknas tiden normalt sett från tidpunkten för villkorlig frigivning. Inom den nämnda ”fyraårsgränsen” beaktas tidsfaktorn i regel genom att den tidigare brottsligheten får mindre betydelse ju längre tillbaka den ligger. Det finns enligt vår mening större anledning att ta hänsyn till den tilltalades tidigare brottslighet om det nya brottet har begåtts endast efter det tidigare brottet än om den tilltalade har avhållit sig från brott . Det bör därför även fortsättningsvis föreskrivas att den tilltalades tidigare brottslighet ska beaktas med hänsyn tagen till den tid som har förflutit mellan brotten. Det kan uppfattas som särskilt stötande att en person som dömts till fängelse och som på fri fot väntar på att börja avtjäna sitt fäng- elsestraff återfaller i brott (dvs. en person som står i s.k. soningskö). Principiellt sett måste det dock betraktas som minst lika klandervärt att återfalla i brott efter att ett fängelsestraff har avtjänats. En annan sak är att alla återfall inte bedöms tidsmässigt relevanta när har förflutit sedan brottet begicks och därför inte beaktas. Prin- ciperna för återfallsskärpning bör dock tillämpas likformigt oavsett om det återfallsgrundande brottet begås före (t.ex. när en person står i soningskö) eller efter avtjänat straff. Detta förhållningssätt ligger också i linje med vad som anses utgöra ny brottslighet och därmed återfall i brott enligt de ändringar som 2016 gjordes i 34 kap. brotts- balken. Proportionalitet och straffmätning vid återfall En återfallsskärpning som innebär att straffet för det nya brottet ska skärpas oberoende av om villkorligt medgiven frihet förklaras för- verkad kan medföra att den totala reaktionen på brottet, dvs. straffet tillsammans med ett eventuellt förverkande av villkorligt medgiven frihet, blir betydligt strängare än vad som motsvarar det nya brottets straffvärde. Detta kan vara motiverat om den tidigare och nya brotts- ligheten tillsammans har sådan omfattning eller är så allvarlig att en straffmätning utifrån straffvärdet för det enskilda brottet ter sig helt otillräcklig när brottets betraktas i sitt sammanhang. Så kan exem- pelvis vara fallet när en tilltalad genom att återfalla i brott visat lik- giltighet inför de konsekvenser som hans eller hennes brottslighet medför. Som angetts i avsnitt 11.4.1 är emellertid den grundläggande prin- cipen om proportionalitet en utgångspunkt för våra överväganden och förslag (se även avsnitt 6.6.1). Det finns därför anledning att framhålla att det ligger i domstolens uppgift att i varje enskilt fall göra en bedömning av vad som är en rimligt samlad reaktion på en viss brottslighet med utgångspunkt från de principer som påföljds- systemet vilar på. Grundläggande principer om proportionalitet ska alltså beaktas även vid tillämpningen av 29 kap. 4 § . Med hänsyn till dessa bör det undvikas att tidigare brottslighet leder till en reaktion som framstår som oproportionerlig även med beak- tande av den tilltalades tidigare brottslighet. Utgångspunkten ska dock vara att återfallsskärpning ska ske vid upprepade återfall eller vid återfall i särskilt allvarlig brottslighet, oavsett om villkorligt medgiven frihet förklaras förverkad. Förverkandet av villkorligt medgiven frihet ska därvid ses främst som en uppskjuten reaktion på den tidigare brottsligheten. Först om det uppstår en uppenbar obalans mellan den sammantagna reaktionen och den nya brottslighetens allvar finns det skäl att avstå från att skärpa straffet eller att skärpa det i mindre utsträckning än vad som annars skulle varit aktuellt. Uppgiften att göra överväganden av detta slag ligger redan hos domstolarna. Enligt vår mening finns det därför inte skäl att uttryck- ligen ange detta i 29 kap. 4 § . För att de brottsbekämpande myndigheterna effektivt ska kunna utreda brott i kriminella nätverk kan det enligt våra direktiv finnas ett behov av att i fler fall än vad som är möjligt kunna häkta kriminella personer i nära anslutning till att brotten har begåtts. Det gäller enligt direktiven vid allvarliga brott såsom rån, grov misshan- del och grov utpressning som är vanligt förekommande i kriminella sammanhang. Vidare anges att eftersom det inte sällan finns en påtaglig risk att personer i kriminella nätverk fortsätter sin brottsliga verksamhet, kan en ökad möjlighet till häktning i dessa fall dessutom fungera brottsförebyggande. Detta kapitel inleds med en redogörelse för förutsättningarna för när häktning får ske (avsnitt 12.2). Kapitlet innehåller också en kortare sammanställning av statistik över antalet häktade (avsnitt 12.3). Där- efter redovisar vi våra överväganden och förslag (avsnitt 12.4). I den brottsbekämpande verksamheten är tillgången till straffpro- cessuella tvångsmedel viktig. Straffprocessuella åtgärder företas i myndighetsutövning och innebär intrång i en persons rättssfär utan att personen har lämnat sitt samtycke. Under en förundersökning används straffprocessuella tvångsmedel i brottsutredande syfte eller för att en rättegång i brottmål ska kunna genomföras. Sådana tvångs- medel kan också vara nödvändiga för att kunna säkerställa en kom- mande straffverkställighet eller verkställighet av särskild rättsverkan av brott såsom utvisning eller förverkande av egendom. tvångsmedel är husrannsakan, kroppsvisitation, kroppsbesiktning, beslag, gripande, anhållande och häktning. Möjligheterna att an- vända tvångsmedel under förundersökning regleras i 24–28 kap. . En av de viktigaste funktionerna med häktning är att säkra den bevisning som behövs för att väcka åtal. Behov av häktning upp- kommer som regel på ett tidigt stadium av förfarandet, när utred- ningen inte kommit så långt att tillräcklig bevisning rörande den misstänktes skuld har säkrats. 12.2.2Något om häktning och den enskildes fri- och rättigheter Att frihetsberöva någon och begränsa dennes möjligheter till kon- takt med omvärlden innebär ett stort intrång i den enskildes grund- lagsskyddade fri- och rättigheter. Enligt regeringsformen är därför var och en gentemot det allmänna skyddad mot såväl frihetsberö- vanden som inskränkningar i skyddet för förtrolig kommunikation, t.ex. i fråga om undersökning av brev och avlyssning av telefon- samtal. En enskild persons fri- och rättigheter får under särskilt angivna förhållanden begränsas genom lag (2 kap. 20 § regeringsformen). En begränsning får dock endast göras för att tillgodose ändamål som är godtagbara i ett demokratiskt samhälle. Begränsningen får aldrig gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som har föranlett den och inte heller sträcka sig så långt att den utgör ett hot mot den fria åsiktsbildningen såsom en av folkstyrelsens grundvalar (2 kap. 21 § regeringsformen).