sou · H9B361 · 2021-06-30 00:00:00 — 1.Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2018/1862 av om inrättande, drift och användning av Schengens informationssystem (SIS) på området polissamarbete och straffrättsligt samarbete, om ändring och upphävande av rådets beslut /533/RIF och om upphävande av Europaparla- mentets och rådets förordning (EG) nr 1986/2006 och kommis- sionens beslut /261/EU (polisförordningen), 2.Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2018/1861 av om inrättande, drift och användning av Schengens informationssystem (SIS) på området in- och utrese- kontroller, om ändring av konventionen om tillämpning av och om ändring och upphävande av förordning (EG) nr 1987/2006 (gränsförordningen), och 3.Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2018/1860 av om användning av Schengens informa- 4Konvention om tillämpning av Schengens av tillämpningskon- vention 1985 mellan regeringarna i Beneluxstaterna, och Franska republiken om gradvis avskaffande av kontroller vid de gemensamma gränserna, ändrad genom och rådets förordning (EU) nr 265/2010 av om ändring av konventionen om tillämpning av och av förordning (EG) nr 562/2006 vad gäller rörlighet för personer med visering för längre vistelse. Förutsättningarna för utvisning på grund av brott tionssystem för återvändande av tredjelandsmedborgare som vistas olagligt i medlemsstaterna (återvändandeförordningen). Förordningarna ersätter EU:s nuvarande regelverk om SIS och inne- bär att en ny version av systemet ska tas i drift vid ett datum som kommissionen ska fastställa . Även de nya förordningarna innehåller bestämmelser om s.k. SIS- spärrar och innebär vissa förändringar i förhållande till det tidigare regelverket. Genom återvändandeförordningen införs ett krav på medlems- stater att i SIS föra in registreringar om tredjelandsmedborgare som är föremål för ett beslut om återvändande, dvs. för svensk del ett beslut om avvisning eller utvisning (artikel 3.1). Denna typ av SIS- spärr är ny och är tänkt att vara ett hjälpmedel för att kontrollera om skyldigheten att återvända har fullgjorts. En huvudprincip är att varje beslut om återvändande utan dröjs- mål ska registreras i SIS som en registrering om återvändande. I regi- streringen ska det bland annat framgå om det finns ett beslut om inreseförbud (vilket i svensk rätt motsvaras av ett återreseförbud). När tredjelandsmedborgaren som beslutet gäller sedan passerar medlemsstaterna ska SIS-registreringen om återvändande genast tas bort och, i de fall beslutet åtföljs av ett återreseförbud, ersättas med en registrering om nekad inresa och vistelse enligt artikel 24.1 b i gränsförordningen, dvs. en SIS-spärr av det slag som finns i artikel 24 i SIS II-förordningen. Av artikel 24.1 i gränsförordningen framgår att det finns två huvudsituationer när en SIS-spärr om nekad inresa och vistelse ska föras in, dels när den berörda tredjelandsmedborgaren har ett åter- reseförbud, dels när personen bedöms utgöra ett hot mot den all- männa ordningen, den allmänna säkerheten eller den nationella säkerheten. Effekten av en sådan SIS-spärr är att den berörda tredjelandsmedborgaren kommer att nekas inresa och vistelse inom Schengenområdet, i huvudsak i enlighet med andra EU-författ- ningar. Enligt EU:s gränskodex är det nämligen ett inresevillkor för en tredjelandsmedborgare att han eller hon inte finns registrerad iSIS i syfte att nekas inresa. Att en person har en sådan SIS-registre- ring är vidare ett skäl för att avslå en ansökan om Schengenvisering enligt artikel 32.1 v i och rådets förordning Förutsättningarna för utvisning på grund av brott (EG) nr 810/2009 av om införande av en gemen- skapskodex om viseringar (viseringskodex). Enligt artikel 24.3 ska den registrerande medlemsstaten säker- ställa att registreringen är synlig i SIS så snart den berörda tredje- landsmedborgaren har lämnat medlemsstaternas territorium eller när den registrerande medlemsstaten har fått tydliga indikationer på att så har skett. Detta innebär en skärpning i förhållande till vad som tidigare gällde. I departementspromemorian DS 2019:27 lämnas förslag till de författningsändringar som krävs för att anpassa svensk rätt till de nya EU-förordningarna om SIS. Förslagen innebär bland annat att det införs en ny lag och en ny förordning med kompletterande bestämmelser till förordningarna. Det föreslås även vissa ändringar i bland annat utlänningslagen och utlänningsförordningen. Prome- har remitterats, lagrådsremiss har beslutats och vid pågår ett arbete med att ta fram en proposition. 3.4.1Förutsättningarna för utvisning på grund av brott – en överblick Reglerna om utvisning på grund av brott finns i 8 a kap. utlännings- lagen. I 1–4 §§ anges förutsättningarna för utvisning av andra utlän- ningar än EES-medborgare och deras familjemedlemmar. Beträff- ande utlänningar som tillhör den sistnämnda gruppen finns särskilda regler i 5 §. Enligt denna paragraf ska 1–4 §§ emellertid tillämpas även när utlänningen är EES-medborgare eller familjemedlem till en sådan medborgare. Detta innebär att de förutsättningar som anges i 1–4 §§ kan aktualiseras i varje fall då en fråga om utvisning på grund av brott ska prövas. Enligt 1 § får en utlänning utvisas ur om han eller hon döms för ett brott som kan leda till fängelse. Dessutom krävs att utlänningen döms till svårare påföljd än böter och 1.gärningen är av sådant slag och övriga omständigheter är sådana att det kan antas att han eller hon kommer att göra sig skyldig till fortsatt brottslighet här i landet, eller Förutsättningarna för utvisning på grund av brott 2.brottet med hänsyn till den skada, fara eller kränkning som det har inneburit för enskilda eller allmänna intressen är så allvarligt att utlänningen inte bör få stanna kvar. Utvisning enligt den andra punkten förutsätter normalt att brottet har ett straffvärde om fängelse (se bl.a. prop. 1993/94:159 s. 33). Ifråga om EES-medborgare och deras familjemedlemmar krävs därutöver att utvisningen sker av hänsyn till allmän ordning och säkerhet (5 §). Detta betyder att en sådan utlänning får utvisas bara om dennes personliga beteende utgör ett verkligt och tillräckligt allvarligt hot som påverkar ett av samhällets grundläggande intressen och som går utöver den störning av ordningen i samhället som varje lagöverträdelse innebär (se t.ex. NJA 2014 s. 415). När en domstol överväger om en utlänning bör utvisas ska den enligt 2 § ta hänsyn till utlänningens anknytning till det svenska samhället. Domstolen ska särskilt beakta utlänningens levnadsom- ständigheter, om utlänningen har barn i och i så fall barnets behov av kontakt med henne eller honom, utlänningens övriga familjeförhållanden och hur länge utlänningen vistats i . Enligt samma paragraf gäller särskild restriktivitet vid utvisning av den som är flykting. I3 § finns regler om utvisning av utlänningar som vistats Om utlänningen hade vistats i med permanent uppehållstillstånd när åtal väcktes eller då hade varit bosatt här , krävs synnerliga skäl för att utvisning ska få ske. Dessutom gäller ett absolut förbud mot att ut- visa den som kom till innan han eller hon fyllde och hade vistats här när åtal väcktes. Vid prövningen av utvisningsfrågan ska domstolen beakta om det finns hinder mot att ett beslut om utvisning verkställs (4 §). Om det finns ett sådant hinder kan detta innebära att domstolen bör avstå från att fatta beslut om utvisning. Ett beslut om utvisning på grund av brott ska alltid innehålla ett förbud för utlänningen att återvända till eller utan tidsbegränsning (se 8 §) I36 kap. 13 § finns dessutom en bestämmelse som innebär att särskilda förutsättningar gäller vid utvisning av den som begick brottet under påverkan av en allvarlig psykisk störning. Förutsättningarna för utvisning på grund av brott I det följande behandlas var och en av de nu angivna reglerna när- mare. Kapitlet avslutas med en övergripande redogörelse för dom- stolens behandling av utvisningsfrågan. Det bör i detta sammanhang också nämnas att det i finns ytterligare regler som kan aktualiseras vid utvisning på grund av brott. Av 29 kap. 5 § och 30 kap. 4 § framgår att domstolen vid straffmätning och påföljdsval i skälig omfattning ska beakta om den tilltalade förorsakas men på grund av att han eller hon utvisas på grund av brottet. Detta medför ibland att påföljden för brottet blir lindrigare än den skulle ha blivit om utvisning inte kommit i fråga. Dessa bestämmelser behandlas närmare i kapitel 6. 3.4.2De grundläggande kraven på brottets svårhetsgrad I 8 a kap. 1 § anges vissa grundläggande krav som alltid måste vara uppfyllda för att utvisning på grund av brott ska få ske. Enligt första stycket krävs att utlänningen döms för ett brott som kan leda till fängelse. Detta innebär att fängelse ska ingå i straffskalan för brottet. Däremot krävs det inte att påföljden bestäms till fängelse i det sär- skilda fallet. Det är enligt paragrafens andra stycke tillräckligt att en strängare påföljd än böter döms ut. Utvisning kan alltså i princip komma i fråga även när påföljden bestäms till exempelvis skyddstill- syn eller överlämnande till särskild vård (se 36 kap. 11 § jämfört med 1 kap. 3 § ). I praktiken förekommer det dock mycket sällan att ett beslut om utvisning kombineras med andra påföljder än fängelse eller villkorlig dom. Dessa grundläggande krav på brottets svårhet innebär att utvis- ning normalt sett inte kommer i fråga vid brottslighet av jämförelse- vis lindrigt slag såsom grov olovlig körning eller ringa stöld. Men om brottsligheten begås upprepat eller systematiskt kan utvisning ske även i dessa fall. Det sistnämnda gäller dock endast under förut- sättningen att påföljden inte stannar vid böter i det mål där frågan om utvisning är aktuell. (Se prop. 1993/94:159 s. 12 och 33.) Utöver de fall där utlänningen döms för ett brott som kan leda till fängelse, kan utvisning också beslutas när domstolen undanröjer en villkorlig dom eller skyddstillsyn som utlänningen har dömts till och dömer till annan påföljd (se 8 a kap. 1 § första stycket andra meningen utlänningslagen). På så vis möjliggörs utvisning Förutsättningarna för utvisning på grund av brott även i fall då en utlänning missbrukat en tidigare utdömd icke fri- hetsberövande påföljd. 3.4.3Utvisning på grund av återfallsrisk Av 8 a kap. 1 § andra stycket framgår att ytterligare en av två förut- sättningar måste vara uppfyllda för att utvisning ska få ske. Den första av dessa är att gärningen är av sådant slag och övriga om- ständigheter är sådana att det kan antas att han eller hon kommer att göra sig skyldig till fortsatt brottslighet här i landet (punkten 1). När en domstol prövar frågan om det kan antas att utlänningen kommer att göra sig skyldig till fortsatt brottslighet måste den göra en bedömning av sannolikheten för att den dömde kommer att begå ytterligare brott här i landet. För att utvisning ska kunna ske med hänvisning till risken för återfall förutsätts att risken är konkret, och det måste finnas ett rimligt underlag för bedömningen. Vad som avses är inte enbart återfallsrisken utan även återfall som kan förväntas inom en längre tidsrymd (se NJA 2019 s. 544). Vidare behöver återfallsrisken inte avse sådan brotts- lighet som är likartad med den aktuella. Det är tillräckligt att om- ständigheterna tyder på en brottsbenägenhet i allmänhet (se prop. 1993/94: 159 s. 12 och 33). Ett antagande om risk för fortsatt brottslig verksamhet förut- sätter i normalfallet att det framgår av registerutdrag eller på annat sätt att utlänningen dömts för brott, godkänt ett strafföreläggande eller fått åtalsunderlåtelse vid åtminstone ett tidigare tillfälle. Undantagsvis kan dock förekomma att omständigheterna redan vid den första lagföringen är sådana att det är befogat att utgå från en återfallsrisk. Så kan till exempel vara fallet om utlänningen vid den första lagföringen döms för flera brott, inte minst om dessa är begångna i nära anslutning till utlänningens ankomst till . Även utlänningens levnadsomständigheter i övrigt får vägas in i be- dömningen. Oordnade ekonomiska och sociala förhållanden utgör då sådana omständigheter som kan tala för att det finns en återfalls- risk. (Se prop. 1993/94:159 s. 11 ff. och s. 33 samt de rättsfall som redovisas i det följande.) () har i ett antal rättsfall prövat frågan om utvisning på grund av återfallsrisk när utlänningen inte tidigare Förutsättningarna för utvisning på grund av brott lagförts för något brott här. I rättsfallet NJA 1990 s. 293 hade utlän- ningen dömts för stöld till villkorlig dom. Vid prövningen av utvis- ningsfrågan beaktades att personen i fråga hade stulit betydande belopp i hemlandet och uppehöll sig här illegalt för att undgå lag- föring för brotten. HD bedömde att dessa omständigheter, i före- ning med utlänningens oordnade förhållanden i övrigt, gav skäl att anta att det förelåg en återfallsrisk. Till samma slutsats kom HD i NJA 2006 s. 375 där utlänningen hade dömts för ett fall av stöld och tre fall av snatteri. Det beaktades att brotten begåtts inom loppet av , varav det första endast efter utlänningens ankomst till . HD ansåg att brottslighetens art och det för- hållandet att utlänningen saknade anknytning till samt levde under oordnade ekonomiska och sociala förhållanden här gav skäl att anta att det förelåg en återfallsrisk. Ytterligare ett exempel på denna utgång ger NJA 2007 s. 533. I det fallet hade utlänningen begått upprepade tillgreppsbrott som hans ansökan om asyl varit föremål för prövning. Visst avseende fästes också vid att det hos den tilltalade och en medtilltalade hade påträffats egendom som bedömts utgöra stöldgods. HD kom fram till att det fanns risk för återfall i brottslighet och beslutade att utlänningen skulle utvisas. Motsatt utgång fick rättsfallet NJA 1997 s. 266 som även det gällde en utlänning som gjort sig skyldig till stöld. Omständighet- erna vid brottet tydde på viss förslagenhet och planering. Vidare vistades utlänningen här illegalt och levde under oordnade ekono- miska och sociala förhållanden. Även om detta skulle kunna tala för en viss återfallsrisk, kom HD till slutsatsen att det inte fanns till- räcklig grund för att anta att utlänningen skulle komma att göra sig skyldig till fortsatt brottslighet här. Vid vissa typer av brott föreligger erfarenhetsmässigt större risk för återfall än vid andra brott. I rättspraxis har fickstölder av mer kvalificerat slag omtalats som sådana brott som i sig kan indikera brottslig verksamhet (jfr prop. 1993/94:159 s. 12 och rättsfallet NJA 1979 s. 153). Även vissa typer av våldsbrott är av sådan karaktär. I rättsfallet NJA 2019 s. 544 konstaterade HD att våld i nära rela- tioner enligt studier i hög grad utgör upprepningsbrott. Mot den bakgrunden beslutade HD att en tidigare ostraffad utlänning skulle utvisas på grund av risken för fortsatt brottslighet när denne hade Förutsättningarna för utvisning på grund av brott gjort sig skyldig till upprepade våldsbrott mot sin sambo och hennes barn. 3.4.4Utvisning på grund av brottets allvar Enligt 8 a kap. 1 § andra stycket andra punkten får utvisning också ske om brottet med hänsyn till den skada, fara eller kränkning som det har inneburit för enskilda eller allmänna intressen är så allvarligt att utlänningen inte bör få stanna kvar. Om det inte finns grund för att anta någon återfallsrisk ställs det alltså större krav på brottets all- var för att utvisning ska komma i fråga. Som en allmän riktlinje anses gälla att brottet bör ha ett straffvärde fängelse (se bland annat prop. 1993/94: 159 s. 13 f. och NJA 2001 s. 464). Avgränsningen till brott med straffvärden fängelse infördes vid den senaste större reformen av reglerna om utvisning på grund av brott. Syftet med lagändringen var dels att tydliggöra i vilka fall utvisning kunde aktualiseras med hänvisning till brottets allvar, dels att i någon mån sänka kraven på när så kunde ske. hade denna utvisningsgrund nämligen ställt mycket stora krav på brottets svårhet. Huvudsakligen hade den tillämpats vid grova vålds- och sexualbrott samt narkotikabrott, men däremot inte alltid vid exempelvis rån. Lagändringen ökade således utrymmet för utvisning vid brott av sistnämnda slag. I förarbetena framhölls dock att utvisning även fortsättningsvis bör komma i fråga endast om gärningen är så allvarlig att det inte framstår som oskäligt att den föranleder utvisning trots att det inte finns någon risk för att utlän- ningen återfaller i brott. Liksom tidigare kan utvisning alltså komma i fråga vid allvarliga vålds- och sexualbrott och narkotikabrott, men även vid annan svårare brottslighet om straffvärdet medger det. (Se prop. 1993/94:159 s 11 ff.) I de nämnda förarbetena betonades att ettårsgränsens ska ses just som en allmän riktlinje. Den kan därför inte sägas vara absolut. I vissa fall bör således även brottets karaktär kunna vägas in i bedömningen. Särskilt omnämndes det förhållandet att ett utpräg- lat skyddsintresse trätts för när vid den brottslig gärningen, såsom är fallet vid mened och övergrepp i rättssak, eller om brottet inne- fattat svårare integritetskränkningar mot en skyddslös person, till exempel ett barn. I dessa fall bör utvisning alltså kunna komma Förutsättningarna för utvisning på grund av brott i fråga även vid något lägre straffvärden. De närmare gränserna för utvisning vid olika former av brottslighet överlämnades till rätts- tillämpningen att precisera. (Se prop. 1993/94:159 s. 13 f.) I praxis har ettårsgränsen dock tillämpats tämligen strikt (se t.ex. NJA 2001 s. 464 och RättsPM 2019:5, Utvisning på grund av brott – vägledning för åklagare, s. 22). En fråga som inte uttryckligen berördes i förarbetena var om straffvärdegränsen endast avser straffvärdet för ett enskilt brott eller om den också kan ta sikte på det samlade straffvärdet för flera brott. Inte heller behandlades frågan om straffvärdegränsen avser resultatet av den bedömning som domstolen ska göra av själva gärningen enligt 29 kap. 1–3 §§ , eller om den hänför sig till det redu- cerade straffvärde som domstolen kan komma fram till efter beakt- ande av exempelvis den tilltalades ungdom, det som ibland kallas för straffmätningsvärde. Av de redovisade förarbetsuttalandena tillsammans med bestämmelsens ordalydelse, kan slutsatsen emeller- tid dras att gränsen avser fall när ett enskilt brott är så allvarligt att det motsvarar ett straffvärde om ett års fängelse. På samma sätt kan konstateras att det är gärningens straffvärde enligt 29 kap. 1–3 §§ – inte det s.k. straffmätningsvärdet – som ska läggas till grund för bedömningen (jfr RH 2019:14). 3.4.5Anknytning till det svenska samhället När en domstol överväger om en utlänning bör utvisas ska den ta hänsyn till utlänningens anknytning till det svenska samhället. Detta framgår av 8 a kap. 2 § första stycket utlänningslagen. Av bestäm- melsen följer att domstolen har att väga de skäl som talar för utvis- ning mot de skäl hänförliga till utlänningens personliga förhållanden som talar däremot. Ju större anknytning till landet som föreligger, desto allvarligare måste brottsligheten vara för att utvisning ska kunna ske. Bestämmelsen ger uttryck för principen att det måste finnas en rimlig proportion mellan brottet och de rättsverkningar som detta medför för den enskilde eller något annat motstående intresse. (Jfr prop. 1993/94: s. 15 f. och s. Vid bedömningen av utlänningens anknytning hit ska domstolen enligt den nyssnämnda paragrafen särskilt beakta 1. utlänningens levnadsomständigheter, Förutsättningarna för utvisning på grund av brott 2.om utlänningen har barn i och, om så är fallet, barnets behov av kontakt med honom eller henne, hur kontakten har varit och hur den skulle påverkas av att utlänningen utvisas, 3.utlänningens övriga familjeförhållanden, och 4.hur länge utlänningen har vistats i . Att utlänningen har familj här innebär regelmässigt en betydelsefull anknytning till landet. Med familj avses i detta sammanhang främst maka, make eller sambo samt egna barn, men även det förhållandet att det finns andra nära släktingar i landet kan bidra till att anknyt- ningen bedöms som stark. I synnerhet bör barns behov av kontakt med sina föräldrar beaktas, oavsett om den som hotas av utvisning är förälder eller själv är underårig. Det bör inte komma i fråga att utvisa ett barn som har sina föräldrar i . Även arbetsförhållanden, bostadsförhållanden och social anpassning är faktorer som bör inverka på prövningen. Att utlänningen lärt sig svenska språket är ytterligare något som talar för att han eller hon har etablerat sig i landet. Anknytningen har givetvis också ett sam- band med den tid som utlänningen vistats här, eftersom de sociala bindningarna till förhållandena här i landet i allmänhet blir starkare efter hand. Kvarvarande band till hemlandet kan däremot medföra att anknytningen till bedöms vara svag. (Se prop. 1993/94:159 s. 14 ff. och t.ex. NJA 2019 s. Domstolens skyldighet att särskilt beakta barnets behov av kon- takt med den förälder som riskerar utvisning infördes, som berörts ovan i avsnitt 3.2.5, genom en lagändring 2004 för att principen om barnets bästa skulle få ökat genomslag i samband med utvisning på grund av brott. Att hänsyn regelmässigt ska tas till barnets bästa i utlänningsärenden som berör barn understryks också i den s.k. portalparagrafen i 1 kap. 10 § utlänningslagen. Detta innebär inte att barnets bästa alltid kan vara utslagsgivande när andra intressen kolli- derar med barnets intressen, men barnets bästa ska alltid beaktas, utredas och redovisas (se prop. 2003/04:113 s. 8 samt avsnitt 3.3.4). Domstolen har därför en långtgående skyldighet att utreda hur barn till den som riskerar att utvisas skulle komma att påverkas av ett sådant beslut (se NJA 2006 s. 40 samt avsnitt 3.4.16 för en närmare redogörelse av domstolens utredningsskyldighet). Förutsättningarna för utvisning på grund av brott I rättspraxis finns ett flertal exempel på hur utlänningens familje- förhållanden vägts in i bedömningen av frågan om utvisning på grund av brott. I NJA 1996 s. 365 dömdes en utlänning till fängelse för narkotikabrott. Brottet ansågs så allvarligt att utvisning i och för sig kunde komma ifråga. Eftersom utlänningen hade vistats i och var gift med en svensk kvinna med vilken han hade en treårig dotter, fann HD att anknytningen var sådan att utvisning inte skulle ske. I NJA 1997 s. 172 övervägdes utvisning på grund av återfallsrisk avseende en utlänning som dömts till två månaders fängelse för narkotikabrott och våldsamt motstånd. Mannen hade en dotter som han hade den praktiska vårdnaden om. Hans anknytning till dottern tillmättes en sådan bety- delse att han inte utvisades med anledning av den aktuella brottslig- heten. I rättsfallen NJA 2006 s. 388 (grov stöld, snatteri och försök till våld mot tjänsteman) och NJA 2007 s. 425 (våldtäkt) har utvisning däremot skett trots att utlänningen i respektive mål hade underåriga barn i . I båda fallen talade starka skäl för att utvisning skulle ske, som förälderns kontakt med barnen var bristfällig. I rättsfallet NJA 2019 s. 544 uttalade HD att det när brotten har riktats mot familjen måste påverka den anknytning som skapas genom familjebanden. I ett fall där det föreligger risk för fortsatt brottslighet riktad mot utlänningens familj bör, enligt HD, familje- banden i många fall inte tillmätas någon avgörande betydelse vid bedömningen av om utvisning bör ske. Förutsättningarna för utvisning på grund av brott 3.4.6Utlänningar som vistats i I 8 a kap. 3 § första stycket utlänningslagen behandlas utvisning av den som har vistats i . Om frågan om utvisning avser en utlänning som hade vistats i med permanent uppehållstill- stånd när åtal väcktes eller då hade varit bosatt i , får utvisning ske endast om det före- ligger synnerliga skäl. Endast lovligt uppehåll i landet kan läggas till grund för beräkningen av vistelsetiden. (Se NJA 2007 s.