sou · H9B328 · 2021-04-30 00:00:00 — De krav som lagen uppställer i artikel 134(2) för att det enskilda föremålet ska omfattas av skyddet är följande: –Föremålet ska normalt vara placerat utanför . –Föremålet får inte ägas av en privatperson eller juridisk person som är stadigvarande bosatt, respektive har sitt säte, i . –Lånet får inte strida mot en importbestämmelse. 10Woudenberg, Nout van, State Immunity and Cultural objects on , 2012, s. 228 ff. –Föremålet ska lånas in till för att visas offentligt vid en tillfällig utställning på ett museum eller galleri. En tillfällig utställning definieras som en offentlig utställning av ett eller flera föremål som ställs ut på en eller flera platser . –Museet eller galleriet som lånar in föremålet måste uppfylla särskilda krav på offentliggörande och information om föremålet. Information om utställningsföremålets proveniens måste vara fastställd senast föremålet förs in i . Om alla förutsättningar är uppfyllda gäller skyddet från det att föremålet förs in i och under hela utställningsprocessen, dock som längst om inte något av undantagen är tillämpliga. Möjliga undantag är främst knutna till restauration och återställande för det fall föremålet skadats när det funnits i (artikel 134). Föremål skyddas som nämnts ovan från alla ianspråktaganden, såväl civilprocessuella som straffprocessuella. Från huvudregeln undantas dock vissa ianspråktaganden som grundas på internationella åtaganden (artikel 135(1)). Utöver den nu nämnda nationella lagstiftningen så har även undertecknat, men ännu inte ratificerat, immunitetskonvention. uppfattning är att det finns en internationell sedvanerätt som innebär att utländska staters kulturföremål som lånas in till landet omfattas av en sedvanerättslig immunitet om föremålet är i landet för att visas vid en offentlig utställning som allmänheten kan ta del av.11 Det har också i samband med utredningens kontakter framkommit att när lånar ut föremål skapade kring (1933–1945), men där proveniensen är okänd, läggs en extra stor vikt vid att det inlånande landet har ett tydligt regelverk för att undvika processuella åtgärder, eller att inlånare på annat sätt kan garantera att verket återlämnas. Som exempel kan nämnas att endast lånar ut konst från om det finns ett regelverk rörande ”immunity from seizure” eller om styrelsen godkänner en särskild upprättad riskanalys. Ytterligare ett krav som har på aktörer som lånar konst av dem, är att den inlånande institutionen kan garantera att samtliga utställnings- 11Woudenberg, Nout van, State Immunity and Cultural objects on , 2012, s. 251. föremål i utställningen (som det specifika objektet ska vara en del av), har tydliga och lagliga ägarförhållanden. Det innebär att inget föremål som kan antas vara stulet, olagligt importerat och/eller exporterat ska kunna sammankopplas med en utställning som lånar ut föremål till. Det kan också nämnas att standardkontrakt för utlåning kräver att den inlånande institutionen redogör för: –institutionens lagliga rätt att låna verket, –att det inte finns några kända tidigare, nuvarande eller potentiella anspråk på verket i fråga från en tredje part, och –att lånen är godkända i enlighet med från 197012 och/eller godkända enligt andra eventuellt tillämpbara regelverk vars syfte är att motverka olaglig handel och olaglig import/export av kulturella föremål. har haft en nationell lagstiftning som skyddar inlånade kulturföremål . Bestämmelserna återfinns sedan den i 7 kap. lagen om skydd för kulturföremål.13 Den nya lagen stärker skyddet för inlånade kulturföremål och samlar alla bestämmelser som rör import och export, inlån och återlämnande av kulturföremål i en lag. Ett kulturföremål är enligt definitionen i 1 kap. sektion 2.1 alla lösa föremål eller sammanställningar av föremål av konstnärligt, historiskt eller arkeologiskt värde eller föremål från andra områden inom kulturarvet av särskilt paleontologiskt, etnografiskt, numismatiskt eller vetenskapligt värde. Lagen omfattar både statsägda och privatägda kulturföremål som tillfälligt lånas in för att ställas ut på en offentlig utställning men även inlån för forskningsändamål och restauration omfattas av lagen. Det inlånade kulturföremålet är skyddat mot alla former av ianspråktaganden. Skyddet utgör även hinder mot att föremålet förs in i det tyska registret över kulturföremål med nationellt värde. 12Konvention om åtgärder för att förbjuda och förhindra olovlig införsel, utförsel och överlåtelse av äganderätten till kulturegendom, , SÖ 2003:8. 13Gesetz zum , Federal [BGBl.] Part I p. Den institution som önskar låna in ett kulturföremål från utlandet, exempelvis ett museum, ett bibliotek eller ett universitet, kan ansöka om skydd. Ansökan ges in till den ansvariga federala myndigheten i den delstat (förbundsland) där sökanden finns. Av ansökan ska framgå detaljerade uppgifter om kulturföremålet och utställningen (respektive forskningen/restaurationen). Till ansökan ska även bifogas låneavtalet och ett utdrag över en sökning i databasen över förlorade föremål. Om kulturföremålet är en del av en vandringsutställning är det förbundsland som föremålet först anländer till behörigt att besluta om skydd enligt lagen. Ett beslut om skydd utfärdas efter konsultation med förbundslandets regering. Beslutet gäller från det att föremålet anländer till och maximalt . Om det föreligger särskilda skäl kan dock beslutets giltighet förlängas upp till maximalt . Åtagandet kan inte avbrytas, återkallas eller upphävas. Om det finns ett känt anspråk från tredjeman eller om det inte kan uteslutas med tillräcklig säkerhet att ett sådant anspråk finns, utgör sådana omständigheter hinder mot att besluta om ett skydd. Förbundsländerna handlägger cirka 300 till 400 ansökningar , inklusive ansökningar om förlängning. En ansökan kan omfatta flera kulturföremål. Antalet har varit relativt över åren. Det är ovanligt att en ansökan avslås. Ett avslag kan i så fall bero på ett det finns ett anspråk från tredjeman eller att ansökan rör stulna föremål. har inte undertecknat eller ratificerat immunitetskonvention och inte heller CAHDI:s förklaring. Även har under haft en skyddslagstiftning för inlånade kulturföremål (på eng. Act no. 95 of 2012 on the special protection of cultural goods on loan). Lagen omfattar föremål som lånas in till landet för att ställas ut vid en tillfällig offentlig utställning. Lagen skyddar kulturföremål som lånas in för kulturella, ut- bildnings-, underhållnings- eller vetenskapliga ändamål av huvudsakligen offentliga institutioner. En utlånare ska vara en icke-ungersk juridisk person eller privatperson som äger eller har förfoganderätt över föremålet. Utställningsarrangören ansöker om ett särskilt be- slut om skydd. Ett beslut om skydd gäller . Om föremålet skadas när det finns i landet kan giltighetstiden undantagsvis förlängas så att föremålet kan repareras och restaureras innan det återlämnas till utlånaren. Ett beslut om skydd enligt lagen innebär att föremålet är skyddat från alla processuella åtgärder som beslutas av domstol eller myndighet. Skyddet hindrar dock inte verkställighet av en åtgärd som har i syfte att återställa besittningen av ett föremål som olagligt tagits från utställningsarrangören. Om det finns ett pågående ärende om återlämnande utgör det hinder mot att bevilja skydd. Även har antagit en särskild skyddslag som ger utländska kulturföremål som tillfälligt lånas in för att ställas ut i landet immunitet mot rättsliga åtgärder.14 Föremålen ska vara av allmänt intresse vilket innebär att de ska utgöra en viktig del av utställningen som de lånas in till. En utfästelse om immunitet ges i de fall ett inlån inte annars hade kunnat genomföras eller om ett lån annars inneburit oproportionerliga kostnader. Lagen omfattar både statligt och privat ägda föremål. Initialt kunde endast ett (mindre) antal uppräknade federala museer ansöka om immunitet. har ett tillägg till lagen antagits som innebär att även delstater kan lagstifta om motsvarande skydd. I förfarandet på federal nivå ansöker museer vid departementet för utbildning, vetenskap och kultur om ett rättsligt bindande dokument som ger det aktuella föremålet immunitet. Immunitet kan beviljas för högst . Skyddet innebär att tredjeman är förhindrad att framställa krav mot låntagaren som hindrar ett återlämnande. Ett myndighetsbeslut i strid mot ett beviljat skydd är ogiltigt. var det första landet att införa en särskild lag som skyddar inlånade kulturföremål från processuella åtgärder. infördes den federala lagen ”Immunity from seizure Act”.15 Lagen ger 14Bundesgesetz über die vorübergehende sachliche zum Zweck der öffentlichen Ausstellung StF: BGBl. 133/2003. 15The Federal Immunity Act (Exemption from Judicial Seizure of Cultural Objects Imported for Temporary Exhibition), 22 U.S.C., Section 2459. skydd åt utländska statsägda konstverk och andra föremål med ett betydande kulturellt värde (objects of cultural signifiance). Föremålen som omfattas av lagen ska lånas in tillfälligt från utlandet för att ställas ut på en icke-kommersiell utställning. Inlånaren är staten eller ett eller kultur som har för avsikt att ställa ut föremålet. Det är utställningsarrangören som ansöker om skydd. Det följer inte uttryckligen av lagen vad en ansökan ska innehålla men den ska normalt innehålla uppgifter om föremålet och utställningen (där rekvisitet icke-kommersiell varit föremål för prövning) samt en kopia av avtalet mellan utlånaren och arrangören.16 Lagen ger ett brett skydd mot alla former judiciella förfaranden, såväl domsrätt som verkställighet av tvångsåtgärder, som kan leda till att inlånaren eller en transportör förlorar besittningen eller kontrollen över föremålet. Skyddet aktualiseras när presidenten, eller dennes utsedde, beslutar att föremålet har ett betydande kulturellt värde och att utställningen är av nationellt intresse. Beslutet publiceras i ett nationellt register. Parallellt med den ovan nämnda speciallagen regleras statsimmunitet i Foreign Sovereign Immunities Act of 1976 (FSIA), 28 U.S.C. Lagen ger uttryck för den restriktiva immunitetsteorin vilket framgår i tillägget i § 1605 (a) (3) som inskränker möjligheten till immunitet mot domsrätt (jurisdiktion): …in which rights in property taken in violation of international law are in issue and that property or any property exchanged for such property is present in the in connection with a commercial activity carried on in the by the foreign state; or that property or any property exchanged for such property is owned or operated by an agency or instrumentality of the foreign state and that agency or instrumentality is engaged in a commercial activity in the . Tillägget har resulterat i att rättsprocesser inletts mot utländska stater i rörande föremål som uppges ha åtkommits i strid med internationell lag. Efter avgörandet i Altman-fallet som slog fast att bestämmelsen även är retroaktivt tillämplig, har även rättsprocesser inletts som rört föremål åtkomna under nazi-perioden.17 I tiden därefter, och i anledning av den rättspraxis som utvecklats, har ytter- 16Woudenberg, Nout van. State Immunity and Cultural Objects on , 2012, s. 152 f. 17Altmann mot , 317 F.3d 954 (9th 2002), 541 US 677, 43 ILM 1425 (Supreme Court 2004). ligare ett tillägg till FSIA antagits som innebär att en utländsk stat som tillfälligt lånar ut ett kulturföremål för att ställas ut på en utställning i inte deltar i en kommersiell aktivitet (jfr 1605 (a) (3) och sektion 1605 (h)) under förutsättning att det finns ett beslut om skydd med stöd av den tidigare nämnda Immunity from seizure Act. Tillämpningen och omfattningen av rättsakterna har varit föremål för prövning i rättsfallet Malewicz arvingar vs. stad, se vidare angående det fallet i avsnitt 7.3.6.18 Vissa stater har även på delstatsnivå antagit lagar som särskilt reglerar immunitet för inlånade kulturföremål. Vid utredningens genomgång av hur olika länder, i främst , har valt att reglera frågan har det framkommit att flera länder har infört någon form av skyddslagstiftning. Lagstiftningsmodellerna ser olika ut, ger olika former av processuellt skydd och omfattar inte alltid både statsägda och privatägda föremål. Det kan dock konstateras att man i ett stort antal länder har bedömt det som att behovet av en skyddsreglering – i någon form – är framträdande. Gemensamt för de kontakter utredningen har haft med internationella aktörer har också varit uppfattningen att införandet av en speciallag som skyddar inlånade kulturföremål har varit positivt för det internationella kulturutbytet. Det ska slutligen framhållas att utredningen vid nämnda studier och kontakter inte uppmärksammats på att en skyddsreglering skulle innebära några särskilda problem, nackdelar eller tillämpningssvårigheter. 18Malewicz v. , 362 F.Supp.2d 298 (D.D.C. 2005) och 517 F.Supp.2d 322 (D.D.C. 7.1Att ställa ut eller att ställa in – det är frågan Utredningens bedömning: Utredningen bör sträva efter att åstadkomma en lag som ger inlånade utställningsföremål ett generellt skydd mot rättsliga åtgärder. En sådan lag bör också ge möjlighet till att det i största möjliga utsträckning meddelas orubbliga beslut. Det är därför passande att tala om en immunitetslag. Nämnda strävan ligger inte bara i linje med vad som anges i direktiven utan har också uttryckligt stöd i nationella och internationella kulturpolitiska mål. Kulturens fundamentala betydelse som avstamp Utredningen ska enligt direktiven analysera och föreslå hur ett skydd mot processuella åtgärder för kulturföremål som lånas in från utlandet för att ställas ut i ska utformas. Syftet är, enligt direktiven, att säkerställa att föremålen ska kunna lämnas tillbaka till den som lånar ut dem, vilket i förlängningen ökar möjligheterna till fler inlån av utländska kulturföremål. De bakomliggande skälen för uppdraget är den vikt som tillmäts kulturyttringar och människors möjligheter att ta del av uttryck av skiftande slag från såväl inhemska som främmande kulturer. Behovet och värdet av det har upprepat lyfts fram såväl nationellt som internationellt. Det kan t.ex. nämnas att det i artikel 55 i stadga bl.a. föreskrivs att FN ska främja internationellt samarbete i kulturfrågor. Detta följs upp i FN:s allmänna förklaring om de mänskliga rättigheterna där det i artikel 22 och 27 anges att var och en –har rätt till de kulturella rättigheter som krävs för hävdande av hans eller hennes människovärde, respektive –rätt att fritt delta i samhällets kulturella liv, att njuta av konst samt att få del av vetenskapens framsteg och dess förmåner. I Lissabonfördraget anges i artikel 2 att Europeiska unionen ska respektera rikedomen hos sin kulturella och språkliga mångfald och sörja för att det europeiska kulturarvet skyddas och utvecklas. I arbetar svenska myndigheter utifrån ett antal, av regeringen formulerade, kulturpolitiska mål. Där uttalas att kulturen ska vara en dynamisk, utmanande och obunden kraft med yttrandefriheten som grund, att alla ska ha möjlighet att delta i kulturlivet och att kreativitet, mångfald och konstnärlig kvalitet ska prägla samhällets utveckling. För att uppnå målen ska kulturpolitiken bl.a. främja följande.1 –Allas möjlighet till kulturupplevelser, bildning och till att utveckla sina skapande förmågor. –Ett levande kulturarv som bevaras, används och utvecklas. –Internationellt och interkulturellt utbyte och samverkan. Ur utredningens perspektiv är det sistnämnda av direkt relevans. Ut- och inlåning av kulturföremål handlar om utbyte och samverkan. En lag som skyddar inlånade föremål från rättsliga ianspråktaganden underlättar, och kanske till och med möjliggör, inlån. Men även det som i övrigt sägs om att använda kulturarvet och göra det tillgängligt för upplevelser och bildning är givetvis av relevans för utredningens uppdrag, om än på ett mer indirekt sätt. Utredningens uppdrag definieras i och för sig tydligt och klart i direktiven. Det skulle därför egentligen inte behöva sägas något ytterligare om det. kan utredningen konstatera – och understryka – att uppdraget ligger mycket väl i linje med såväl nationella som internationella strävanden på det kulturpolitiska området. Rent konkret handlar det om myntets båda sidor; kulturutövare ska ges rikt med tillfällen att utan hinder kunna presentera sina alster och var och en ska ges goda möjligheter att fritt ta del av kulturyttringar. Det är väl förenligt med dessa ambitioner att införa åtgärder som 2009/10:3 s. 26; se också s. 31. främjar intresset av att kunna ställa ut föremål i skilda länder utan legala hinder. Hit hör den i direktiven efterfrågade lagregleringen. Att en sådan reglering är önskvärd har klart framkommit vid de kontakter utredningen har haft med företrädare för museisektorn. Det kan också noteras att flera länder också har lagstiftat om skydd för inlånade utställningsföremål (se vidare 6 kap.). Det torde också förhålla sig på det viset att en svensk skyddslagstiftning på området indirekt även förbättrar förutsättningarna för att ställa kulturföremål hemmahörande i till utländska utställares förfogande. En svensk skyddsreglering bidrar på ett allmänt plan till att göra svenska museer och andra kulturaktörer till mer attraktiva samarbetspartners. En svensk skyddsreglering skulle därför kunna få ett inte obetydligt ”signalvärde”. Och den signal som sänds ut är att är en seriös och ansvarstagande partner i frågor rörande internationellt och interkulturellt utbyte. Det är här passande att med några ord omnämna det omfattande och kvalificerade arbete som bedrivits på europeisk nivå för att utveckla en samsyn och ta fram rutiner och förenklingar vad gäller förutsättningarna för det internationella kulturutbytet, i vart fall på europeisk nivå (se också avsnitt 6.1). Det nederländska ordförandeskapet i (nuvarande) EU tog 2001 initiativ till att ett ”projekt” innefattande att upprätta en plan för europeiskt samarbete inom kulturområdet, särskilt med inriktning bl.a. på att utöka möjligheterna till att kulturföremål lättare skulle kunna flyttas mellan länderna för att på så vis ge medborgarna i EU-länderna större möjligheter att ta del av det gemensamma kulturarvet, liksom av varandras kulturarv. Det initiativet har sedan följts upp genom konferenser, rapporter och tillsättande av olika arbetsgrupper och andra aktiviteter. Det har också avsatt spår i form av flera EU-resolutioner m.m. Olika professionella sammanslutningar inom museivärlden har varit involverade i projektet – och inom ramen för det även bidragit med egna initiativ. Hit hör inte minst Network of (), (), , (EMAC) och (). Det tioåriga arbetet finns samlat beskrivet i boken – A forward for Museums in Europe. Ett av flera ämnen som avhandlats inom ramen för detta projekt är just frågan om rättslig immunitet för kulturföremål (”immunity from seizure”). Inom ramen för projektet publicerades rapporten to Europe – Recommendations on collection mobility for European museums där det (s. 8) sägs följande. Museums are a link between Europe’s heritage and the citizens of today and tomorrow. They have become lively laboratories which stimulate our senses and extend our perception of culture. Museums have an enormous potential to bring the riches of our cultural diversity to the fore, to different cultures and to raise awareness of the common elements of our cultural heritage. I ett av bidragen i Encouraging Collections Mobility – A forward for Museums in Europe (Collections Mobility – stepping forward, s. 152), uttalar : Our collections are meant to be displayed, researched, interpreted, and kept for the audiences of today and generations to come. Museum collections flourish at their best when they are used and researched properly. Citaten kan sägas mycket väl sammanfatta själva essensen med att verka för en ökad ”rörlighet” och ett ökat utbyte länder emellan av kulturella yttringar av olika slag. Det handlar om att på ett proaktivt sätt bevara, använda och utveckla kulturarvet och att främja möjligheterna att inkludera ett större antal människor i det. På så vis fokuseras på att kulturarvet inte bara ska bevaras. Lika viktigt är att det också används och utvecklas. Inom ramen för det ”tioåriga projektet” har ett stort antal ämnen lyfts upp på bordet. Det har rört frågor om att bygga olika professionella – formella och informella – nätverk, öka förutsättningarna för ömsesidigt förtroende, erfarenhetsutbyte och standardiserade rutiner och rekommendationer av olika slag samt, inte minst, att utveckla effektiva kommunikationskanaler mellan olika museer och andra aktörer. I den s.k. ”Bremen-deklarationen” 2 riktades en uppmaning till EU:s medlemsstater att ta tillvara vad som redan uppnåtts i fråga om samarbete mellan större europeiska museer och att utveckla och sprida det även till andra aktörer. Vad särskilt gäller juridiska frågor i samband med utlåning av kulturföremål har det inom ramen för projektet diskuterats och tagits fram 2Bremens declaration on the Mobility of Museum Collections, , , den 6–. standardiserade avtal, försäkringsarrangemang och formler för rättsligt skydd mot ianspråktaganden. Det omfattande arbetet på europeisk nivå – här ytterst kortfattat beskrivet – kan med kraft sägas understryka vad som uttalas i utredningens direktiv om vikten av att svenska museer och andra institutioner genom inlån kan få del av kulturföremål från andra delar av världen. För att bidra till att underlätta det sagda ska utredningen enligt direktiven föreslå en ny lag som ger möjlighet att genom ett särskilt beslut skydda kulturföremål som lånas in från utlandet för att ställas ut i från processuella ianspråktaganden. Utgångspunkten måste i sammanhanget vara att inlånade utställningsföremål inte bör kunna tas i anspråk enligt något av de rättsliga förfaranden som finns tillgängliga i . Utredningen bör lägga fram ett förslag till utformning av en lag som innefattar ett förfarande som kan mynna ut i ett beslut om ett generellt gällande skydd för vissa föremål (”kulturföremål”) som lånas ut till för utställningsändamål. För att understryka att det skydd som lagen bör tillhandahålla bör vara omfattande, har utredningen valt att använda begreppet immunitet. Inlånade föremål ska alltså kunna tillerkännas immunitet enligt lagen. Det begreppet används inom folkrätten för att ange att någon eller något åtnjuter ett totalt, eller i vart fall långtgående, skydd mot ingripanden av olika slag (jfr statsimmunitet och diplomatisk immunitet). Det svarar mycket väl mot vad som bör gälla även i detta sammanhang. Begreppet förekommer också i den internationella litteraturen och debatten där ett processuellt skydd för kulturföremål ofta benämns immunity from seizure. Immunitet är även det begrepp som används i den österrikiska skyddslagen. När begreppet används här är avsikten i och för sig inte att knyta an till den mer precisa innebörd begreppet immunitet kan ha i en folkrättslig kontext, utan enbart att markera att det skydd som följer med ett beslut enligt lagen bör vara ett vidsträckt skydd och avse alla former av rättsliga ianspråktaganden. Användningen av begreppet bör alltså uppfattas som autonomt för tillämpningen av just den aktuella lagen och är inte avsedd att på något sätt påverka förståelsen och tillämpningen av begreppet i andra sammanhang. Avsikten är inte heller att här förse begreppet med någon skarpt avgränsad definition. I stället är avsikten att ordet immunitet ska tjäna som en tydlig markering av skyddets karaktär. En lag som skulle erbjuda skydd endast i vissa fall och endast under vissa avgränsade förutsättningar skulle inte tillgodose syftet med en skyddsreglering. Det som presumtiva utlånare ofta efterfrågar i dessa fall är vad som närmast kan sägas vara en lagfäst garanti för att utlånade föremål ska kunna lämnas tillbaka (”återlämningsgaranti”). I det ligger också att ett beslut om immunitet i ett givet fall inte ska kunna angripas på ett sätt som skulle kunna leda till att det upphävs. Det motsatta skulle riskera att omintetgöra syftet med en immunitetslag.