frs · H912255 · 2021-11-03 00:00:00 — Svar på fråga 2021/22:255 av (SD) Nationellt avhopparprogram har frågat mig av vilken anledning jag och regeringen backar från löftet om ett nationellt avhopparprogram och i stället lägger ansvaret för att bekämpa gängkriminaliteten på enskilda kommuner och kommunpolitiker. Regeringens arbete mot gängkriminaliteten och annan brottslighet är omfattande. Det handlar om att kraftigt bygga ut , ge de brottsbekämpande myndigheterna effektiva verktyg och genomföra straffrättsliga reformer. Dessa åtgärder är statens ansvar. I kampen mot gängkriminaliteten ingår också att utveckla det brottsförebyggande arbetet. En viktig del i det är att förhindra återfall i brottslighet, inte minst genom stöd till individer som vill lämna kriminaliteten bakom sig, och som behöver hjälp för att kunna genomföra detta. Inom ramen för regeringens 34-punktsprogram mot gängkriminaliteten gav därför regeringen i uppdrag till , , och att föreslå hur stödet till avhoppare kan förbättras. Myndigheterna redovisade uppdraget och konstaterar, liksom regeringen, att många av de insatser som avhoppare behöver finns inom de kommunala verksamheterna. Det kan handla om boende, arbete, utbildning och hjälp med missbruk och psykisk ohälsa. I vissa fall finns en hotbild som kräver skydd, sekretessbelagda personuppgifter och byte av bostadsort. I sådana fall har givetvis även en central roll. Att lämna ett kriminellt gäng eller andra destruktiva miljöer kan vara en mycket svår och komplicerad process med insatser från flera aktörer, såväl myndigheter som kommuner och civilsamhällesorganisationer. Det är därför viktigt att strukturer finns på plats så att stödinsatser kan ges på ett samordnat och skyndsamt sätt när en individ väl är motiverad att hoppa av. Regeringen förstärker och utvecklar nu stödet till avhoppare i landet. De ovan nämnda myndigheterna har fått ett konkret uppdrag att bland annat förbättra samverkan med varandra och ta fram och sprida metod- och kunskapsstöd för arbetet med avhoppare. Myndigheterna ska även, i samråd med kommunerna, verka för att avhopparverksamhet bedrivs och tillgängliggörs i tillräcklig utsträckning där det behövs i landet. För att skyndsamt komma igång med detta ska en utredare inledningsvis stötta och koordinera myndigheternas arbete med uppdraget. Utredaren har även i uppdrag att vid behov föreslå hur en struktur för samordning av kommunplaceringar av individer med skyddsbehov kan inrättas. Det är alltså inte tal om någon nationell samordnare som ersätter andra insatser. Dessa åtgärder kommer att avsevärt underlätta kommunernas arbete med stöd till avhoppare, men kommunerna behöver också ta sitt ansvar. Det kommunala självstyret är en grundläggande del i den svenska modellen och förutsätter att nödvändiga insatser inom de kommunala verksamheterna prioriteras utifrån de behov som finns lokalt. När det gäller stöd till avhoppare har vissa kommuner arbetat länge med detta, medan andra har ett mer omfattande arbete kvar att göra. Regeringen vidtar nu åtgärder för att stötta kommunerna i detta arbete. Avsikten har aldrig varit att staten ska ansvara för den operativa avhopparverksamheten eller att en nationellt enhetlig avhopparmetod ska införas och åläggas myndigheter och kommuner. Stöd till avhoppare måste anpassas till lokala och individuella omständigheter och flexibilitet är en viktig framgångsfaktor. Ett nationellt operativt ansvar för insatser som framförallt finns inom de kommunala verksamheterna vore därför olämpligt, och är heller inget som de inblandade aktörerna efterfrågar. Regeringen har dock bedömt att de avhopparverksamheter som bedrivs lokalt kan förstärkas, utvecklas och samordnas bättre genom insatser på nationell nivå. Den bedömningen står vi fast vid när satsningen på stöd till avhoppare nu fortsätter som planerat.