frs · H8121094 · 2021-01-15 00:00:00 — Svar på frågorna 2020/21:1090 Konsumentkreditlagen och 2020/21:1094 Ränteskillnadsersättningen i en internationell jämförelse, båda av (SD) har frågat mig om jag tänker ta några initiativ för att förändra det asymmetriska systemet med ränteskillnadsersättning i konsumentkreditlagen. Han har också frågat mig hur det kommer sig att regeringen drar en diametralt motsatt slutsats mot resten av omvärlden och upprätthåller amorteringshinder inom ramen för systemet för ränteskillnadsersättning. Enligt konsumentkreditlagen har en konsument alltid rätt att betala sin skuld till kreditgivaren före den avtalade förfallotiden. Kreditgivaren får som huvudregel inte tillgodoräkna sig någon ersättning för att skulden betalas . Om räntan är bunden när förtidsbetalningen görs, har kreditgivaren dock rätt att ta ut ränteskillnadsersättning av konsumenten för den tid som återstår av räntebindningstiden, förutsatt att förbehåll har gjorts om det i låneavtalet och i den utsträckning som det överensstämmer med god kreditgivningssed. Ränteskillnadsersättningen beräknas normalt enligt en schablonregel, som anger vad konsumenten högst ska betala. Reglerna om ränteskillnadsersättning har sin grund i den avtalsrättsliga principen om att en part som säger upp ett avtal ska ersätta motparten för den förlust som uppstår på grund av den förtida uppsägningen. En part ska kunna inrätta sig efter det ingångna avtalet och inte i onödan behöva oroa sig eller på förhand ta höjd för risken att motparten avslutar avtalet . Detta har ansetts vara särskilt viktigt när, som är fallet vid t.ex. bostadslån till konsumenter, konsumenten har en obegränsad rätt att säga upp avtalet , medan kreditgivarens motsvarande rätt är begränsad. Mot den bakgrunden har lagstiftaren ansett att en utgångspunkt bör vara att en konsument som säger upp ett avtal i princip ska täcka kreditgivarens förlust. Ett system utan rätt till ränteskillnadsersättning för kreditgivaren skulle kunna innebära högre räntor på lån med bunden ränta, genom att kreditgivaren tar höjd för risken för uteblivna ränteintäkter om konsumenten säger upp lånet. Regleringen bygger alltså på synsättet att ränteskillnadsersättningen är en kompensation för den förtida uppsägningen av låneavtalet och att ett lån med bunden ränta inte är en placering som konsumenten kan få avkastning på, beroende på förändringar på räntemarknaden. När reglerna om hur ersättningen vid bostadslån ska beräknas senast ändrades, 2014, ansågs det därför inte vara aktuellt att överväga en symmetrisk modell som innebär att kreditgivaren i vissa räntelägen skulle ersätta konsumenten. De ändringar som gjordes i regleringen 2014 syftade till att ränteskillnadsersättningen skulle bli mer rimlig och bättre svara mot kreditgivarens förlust. Bland annat lagreglerades att kreditgivarens rätt till ränteskillnadsersättning är villkorad av att ersättningskravet överensstämmer med god kreditgivningssed. Om det i ett enskilt fall står klart att en tillämpning av schablonregeln leder till att kreditgivaren blir överkompenserad strider det mot god kreditgivningssed att kreditgivaren fullt ut utnyttjar den ram för ersättning som schablonregeln ger. Att kreditgivarna tillämpar god kreditgivningssed vid beräkningen av ränteskillnadsersättning är något som tillsynsmyndigheterna på området övervakar och frågan kan ytterst prövas i domstol. Det finns inget som tyder på att ränteskillnadsersättning leder till särskilda problem, t.ex. hindrar amortering. Enligt Den svenska bolånemarknaden (2020) har andelen nya bolånetagare som amorterar på sina bolån ökat , en utveckling som amorteringskraven har bidragit till. Mot denna bakgrund framstår konsumentkreditlagens regler om ränteskillnadsersättning som väl avvägda utifrån de intressen som gör sig gällande, och jag har inga planer på att se över reglerna.