prot · H80978 · 2021-02-09 00:00:00 — En förutsättning för att man ska kunna bedriva en välfungerande vård för de unga som har blivit dömda till sluten ungdomsvård är naturligtvis att de finns på plats där vården ska bedrivas. Det är då bekymrande att det bara rymde 26 personer från den slutna ungdomsvården, varav några fall var regelrätta fritagningar. Vi ser en samhällsutveckling där brottsligheten kryper allt längre ned i åldrarna. Allt yngre barn rekryteras av kriminella gäng, där minderåriga ibland också står för mycket allvarlig brottslighet. När gängkriminaliteten tar sig in på ungdomshemmen behövs ett helt annat fokus på säkerhet än vad som har varit fallet. har därför föreslagit att Kriminalvården ska ta över ansvaret för den slutna ungdomsvården och att verksamheten ska bedrivas vid en särskild enhet inom . Vi har valt att kalla det särskilda ungdomsfängelser. Det kan möjligtvis låta provocerande för en del, men det sätter fingret på vad det handlar om: säkra anstalter, anpassade för unga, ibland minderåriga, där det finns förutsättningar för att bedriva den vård, behandling och utbildning som krävs för att dessa ungdomar, som blivit dömda för allvarliga brott, också ska kunna återanpassas till samhället. Regeringen aviserade att en ny utredning om den slutna ungdomsvården ska tillsättas. Jag vill därför fråga socialministern om hon är beredd att verka för att utredningen även ska titta på frågan om den slutna ungdomsvårdens organisatoriska hemvist. 20 Socialminister (S): Jag tror att mycket väl känner till att den utredningen hör till justitieminister ansvarsområde. Jag tänker inte utveckla direktiven och hur arbetet med dem går, utan den frågan får ställas till justitieministern. Jag hoppas att det är förståeligt och att vi kan fokusera på frågan om det arbete som bedrivs vid och de säkerhetshöjande åtgärder som har vidtagits och de som behöver vidtas ytterligare. Jag vill gärna understryka att vi till stor del är eniga när det gäller det som beskriver. Vi har en eskalerande situation när det gäller ungdomskriminaliteten. Den kryper längre ned i åldrarna. Detta medför också att det inte i alla delar är möjligt att bedriva verksamheten vid på samma sätt som man gjorde för ett eller två decennier sedan. Däremot har man lång erfarenhet av att möta ungdomar. Låt mig också säga att när det gäller säkerhet, kompetens och att man inte får avvikelser – det vill säga att personer lämnar institutionerna – kan det handla om både personer som avtjänar sluten ungdomsvård enligt LSU och personer som är tvångsomhändertagna och alltså sitter där med LVU. Det säkerhetshöjande arbetet är väldigt viktigt för Sis att bedriva, alldeles oavsett var man anser att en LSU-ungdom ska avtjäna sitt straff. talar om ungdomsfängelser. Oavsett om det kallas ungdomsfängelse, anstalt eller institution med mycket hög säkerhet tror jag att den som besöker eller , och framför allt när man har vidtagit ytterligare åtgärder med perimeterskydd och så vidare, upplever att det inte är så mycket till det yttre eller säkerhetsmässigt som skiljer sig från kriminalvård. Man det som skiljer sig och som jag inte tycker att man ska underskatta är innehållet i verksamheten. Från Kriminalvården beskriver man själv att man inte är van vid att vårda, behandla och möta så unga människor. Jag tycker också att det ligger något i det faktum att man som 15‑, 16‑ eller 17-åring inte sitter på slutna anstalter i Kriminalvårdens regi. Säkerheten måste förstås vara enormt hög. Vi ska naturligtvis inte ha vare sig fritagningar eller avvikelser i den omfattning vi har sett. Helst ska det vara så nära noll som det bara går. Att bedriva en fungerande skolgång, en behandling som är anpassad efter unga människor och eventuell vård är dock något som jag menar att har goda förutsättningar för, men man måste bli ännu bättre. Det handlar både om säkerhetshöjande insatser och om kompetenshöjande insatser generellt i myndigheten. Utan att gå in för mycket på direktiven vill jag också säga att något som har kommunicerats till gäller detta med åldrarna. Om den dömde har fyllt när domen faller finns möjligheten att placera personen inom kriminalvården. Ska man kanske göra det i större utsträckning? Man ska inte ta hela gruppen utan titta särskilt på dem som får sin dom efter att den har fyllt . Mitt svar är egentligen att jag förstås inte är tillfreds med att vi har fritagningar eller avvikelser. Det är också väldigt otryggt att arbeta om man känner att säkerhetsinsatserna inte är optimala. Då känner man sig helt enkelt inte trygg på sin arbetsplats. Det är inte minst viktigt för den personal som arbetar där. Detta med säkerhetshöjande insatser är ett arbete som bedrivs väldigt intensivt inom ramen för Sis, och jag tror att frågan om att ha en annan benämning på institutionerna i och med ännu mer säkerhetshöjande insatser nog mer är semantik. 21 (M): Att flytta ansvaret för den slutna ungdomsvården från Sis till Kriminalvården löser naturligtvis i sig inte alla problem. Det är också en förändring som behöver utredas ordentligt, och en omorganisation behöver också föregås av en noggrann planering. Men inte desto mindre handlar det också om att ta en riktning. Jag ser att det är ganska skilda logiker mellan att bedriva en verksamhet med grund i LVU och LVM respektive LSU, där personerna har blivit dömda för brott. Det är uppenbart att säkerheten vid Sis ungdomshem inte är tillräckligt god för det klientel av grovt kriminella ungdomar som är dömda till sluten ungdomsvård. Rymningarna som jag tog upp i mitt föregående anförande är ett exempel på det. Ytterligare ett tecken på den allvarliga situationen är det ökande antalet incidenter med hot och våld på institutionerna. I myndighetens årsredovisning går det att utläsa att antalet incidenter med hot och våld mot personal ökade och att antalet incidenter med hot och våld mellan ungdomar ökade . Även om har påbörjat ett arbete för att stärka säkerheten vid ungdomshemmen menar jag att det ändå är tveksamt om långsiktigt bör vara den myndighet som ansvarar för genomförande av straffrättsliga påföljder för allvarlig brottslighet. Jag vill ändå säga att det arbete som Sis nu har påbörjat är viktigt. Flera åtgärder, till exempel vid de två institutionerna med förhöjd säkerhet, går i önskvärd riktning och skulle dessutom kunna utgöra byggstenar till en framtida enhet inom . Det är också tydligt att tryggheten och säkerheten, även i den del av verksamheten som arbetat med LVU-placerade ungdomar, behöver förstärkas, som statsrådet också var inne på. Det är viktigt att det arbetet fortgår parallellt med att den slutna ungdomsvården och dess organisatoriska hemvist utreds. Även bland LVU-ungdomarna finns många som är placerade på grund av kriminell livsstil. Trots detta menar jag att det är tveksamt att man har ungdomar placerade tillsammans enligt LVU respektive LSU. Det är väldigt skilda grunder. Jag välkomnar därför myndighetens beslut om att ungdomar som är dömda till sluten ungdomsvård inte ska vårdas på samma avdelningar som de som är placerade enligt LVU. Men jag ställer mig ändå frågande till om det är lämpligt att LSU‑dömda och LVU-placerade över huvud taget vårdas på samma institutioner. En följdfråga är därför om statsrådet tycker att det är tillräckligt att ungdomar i de två olika kategorierna vårdas på olika avdelningar eller om de också borde vårdas på helt olika institutioner. 22 Socialminister (S): Jag tycker inte att det låter som om och jag står så långt från varandra. tror jag att det handlar mer om informationen från och kanske också, som jag beskrev tidigare, vad man ser framför sig när man talar om ungdomsfängelse kontra institution eller . När det gäller är avsikten att det ska finnas verksamhet i och som bara är LSU-verksamhet. Det betyder att man inte kommer att möta LVU:ade ungdomar där. Men det är viktigt att säga att det inte kan sättas likhetstecken mellan avvikelser eller incidenter på någon av institutionerna, som vi läser om, och att skälet till att någon sitter där är att denne har begått ett brott. Det förekommer incidenter med hot och våld, liksom oro och otrygghet hos personalen, och det finns ett behov i institutionsverksamheten av att höja säkerheten och öka kompetensen så att man vet hur man ska agera i olika situationer och hur man ska bemöta våldsamma ungdomar. Det är förstås väldigt många fler som är på institution på LVU-grund eftersom de utgör en större andel. Men en stor del är också där på LSU-grund; det är viktigt att säga. Detta arbete ska bedrivas med omtanke om alla ungdomar som finns där. Många av dem är svåra att vårda och behandla. Det är viktigt att ha en dialog, inte minst när det gäller – vilket utredningen också ska titta på – vad som händer efter att man har avtjänat sin LSU-tid. Det finns villkorlig frigivning och uppföljning från Kriminalvården på ett annat sätt. Detta vill vi se också inom ramen för : att man tittar på en motsvarighet till villkorlig dom. Detta ska absolut inte underskattas. Det är alldeles för många som för snabbt efter att de frigivits befinner sig på orten eller i föräldrahemmet igen och kan återuppta sitt leverne. Detta har inte riktigt med Sis att göra, utan det har med hela kedjan att göra. Vi måste se till att man får bättre förutsättningar. Jag vill också säga – inte till , för han vet det, men möjligen till andra som lyssnar – att alla som vistas på en Sis-institution gör det därför att det krävs en låst avdelning. Man har helt enkelt från samhällets sida försökt att på andra sätt ge vård och behandling och att bryta ett beteende som kanske är destruktivt. Det handlar alltså alltid om låsta institutioner. säger generaldirektören väldigt tydligt hur det är tänkt att arbetet ska gå till. Man ska ha LSU-ungdomar i och . Där kommer säkerheten att vara högre än den är någonstans inom Sis . Det är därför jag säger att om man söker en högre säkerhetsnivå tror jag egentligen att man kommer att kunna få det. Frågan är hur vi på allra bästa sätt ser till att ge alla ungdomar som är hos Sis, inte minst de som har dömts för grova brott – annars skulle de inte sitta på en Sis-institution – en bättre behandling och vård så att de klarar skolan och så vidare och därmed i mindre utsträckning återfaller i brott. Detta måste vara syftet, oavsett om det sker inom eller Sis. är bedömningen att Sis har en helt annan erfarenhet av och kunskap om detta. kan de dessutom höja sin säkerhetsnivå och se till att dela upp så att de – inte bara på de institutioner jag nämnde utan även i övrig verksamhet – vårdar, behandlar och hanterar LVU-ungdomar och LSU-ungdomar på olika avdelningar och för sig. Jag tror att det är väldigt klokt. såg man inte samma behov av detta, men som jag sa: Det är uppenbart att kriminaliteten kryper längre ned i åldrarna, och det är väldigt rått. Detta krävs både för att ungdomarna ska få bästa möjliga förutsättningar när tiden på Sis-institutionen löper ut och för att personalen ska känna trygghet, vilja arbeta och kunna göra ett bra jobb inom Sis. 23 (M): Det är väldigt positivt att dessa två institutioner med höjd säkerhet inrättas och blir exklusiva LSU-institutioner. Frågan kvarstår dock: Ska LSU-ungdomarna helt och hållet skiljas från LVU-ungdomarna? Så tolkar jag inte svaret, utan jag tolkar det som att man har två institutioner med högre säkerhet men att det kan finnas LSU-ungdomar på avdelningar även på andra institutioner. Att står inför betydande utmaningar kan inte nog understrykas; det framgår inte minst av den här debatten. Detta gäller inte minst den slutna ungdomsvården. Kanske är det delade ansvaret mellan , och respektive mellan socialutskottet och justitieutskottet i en förklaring till vad man skulle kunna beskriva som en bristande politisk vårdnad om myndigheten och dess verksamhet. Ett delat ansvar blir ju så lätt ingens ansvar. Det är positivt att regeringen nu tillsätter en utredning som ska se över den slutna ungdomsvården. Men att utredaren i direktiven inte får i uppdrag att vare sig föreslå höjd maxtid för den slutna ungdomsvården eller utreda den centrala frågan om vilken myndighet som är bäst lämpad att bedriva den slutna ungdomsvården är för mig svårt att förstå. Jag vill i alla fall tacka för en intressant debatt och ser fram emot att fortsätta diskutera hur den slutna ungdomsvården liksom Sis verksamhet i övrigt kan utvecklas. 24 Socialminister (S): Tack igen, , för en viktig debatt och en trevlig ton! Det är en utmaning, inte minst för men också för Kriminalvården och för samhället i stort, hur vi ska hantera gruppen ungdomar med ett väldigt stort våldskapital. Det är ingen tvekan om att detta har krupit ned i åldrarna. Jag ska inte ställa en fråga, för kan ju inte svara . Men det är en sak att prata om att de är och i gränslandet, men vi talar ändå om allt från att man blir straffmyndig vid . Regeringen menar i alla fall att 15‑, 16- och 17-åringar inte ska in i Kriminalvården och sitta med vuxna straffade brottslingar. Vi vill däremot att man i tittar på om den grupp som är så pass i gränslandet att man har fyllt när domen faller ska hanteras av Sis eller om man då ska bedömas som myndig och därmed skulle kunna avtjäna sitt straff inom . Det är ett viktigt arbete som har påbörjat och drivit . och Kriminalvården har en nära samverkan för att se till att Kriminalvården bidrar med de kunskaper som finns i det säkerhetshöjande arbetet. Men när det handlar om att möta barn och, i det här fallet, kanske framför allt unga vuxna har mycket längre erfarenhet och upparbetade processer, program, behandlingar och så vidare och inte minst en skolverksamhet som är väl utbyggd för den gruppen. Detta är helt avgörande – lyckas de inte bryta sitt destruktiva beteende riskerar vi förstås återfall när de sedan lämnar institutionen. Att ansvaret delas mellan social och justitie både i riksdag och regeringskansli och kanske på andra håll ska inte ses som att det inte är någons ansvar. Jag tycker att vi alla tar väldigt stort ansvar. Det finns ett stort intresse och engagemang för . Det är ett viktigt arbete de bedriver, som jag också tror kommer att ge resultat. Interpellationsdebatten var härmed avslutad. § 12 Svar på interpellation 2020/21:383 om fastspänning som tvångsåtgärd inom psykiatrin 25 Socialminister (S): har frågat mig om jag avser att verka för att fastspänning som tvångsåtgärd inom psykiatrin ska fasas ut helt. Inledningsvis vill jag säga att den psykiatriska tvångsvården vilar på samma värdegrund som den vård som ges frivilligt, en humanistisk människosyn där omtanken om den som vårdas är och ska vara vägledande. Patienter som vårdas med stöd av någon av tvångslagarna har i samma utsträckning som i all annan hälso- och sjukvård rätt till en god vård som bygger på respekt för patienternas självbestämmande och integritet. Vård och behandling ska så långt det är möjligt utformas och genomföras i samråd med patienten. Inskränkningar i grundlags- och konventionsskyddade fri- och rättigheter får som regel bara ske i begränsad utsträckning med stöd av lag. Därför anges det i tvångslagstiftningen tydligt vilka särskilda tvångsåtgärder – utöver själva frihetsberövandet – som får tillgripas och under vilka förutsättningar detta får ske. Lagstiftarens utgångspunkt är att dessa tvångsåtgärder bara får användas när det inte finns någon annan utväg att tillgå i en verkligt besvärlig situation. Vad gäller fastspänning med bälte ska det vara fråga om risk för allvarlig fysisk skada, och åtgärden får aldrig tillgripas i bestraffningssyfte. Jag delar bild av att fastspänning, i jämförelse med andra tvångsåtgärder, är ett utomordentligt långtgående ingrepp i den enskildes rättssfär och att tillämpningen ska begränsas så långt det bara är möjligt. Mot den bakgrunden gav regeringen genom tilläggsdirektiv den nationella samordnaren inom området psykisk hälsa i uppdrag att göra en översyn av tvångsåtgärder mot barn och bedöma om vissa tvångsåtgärder helt bör avskaffas. Utredningen gjorde bedömningen att det kan finnas situationer där tvångsåtgärder såsom fastspänning med bälte är nödvändiga men att tillgripandet av tvång bör begränsas till sådana situationer där det är nödvändigt för att rädda liv eller ge adekvat vård och behandling. Bedömningen baserades på ett gediget utredningsarbete där utredningen bland annat knutit till sig en referensgrupp med barn och unga som själva har tvångsvårdats och spänts fast med bälte. Utredningens förslag föranledde de lagändringar som nämner i sin fråga. Jag delar utredningens bedömning att det i extrema undantagsfall, såväl vad gäller barn som vuxna, kan finnas situationer då en fastspänning behöver tillgripas till exempel för att rädda liv. Jag avser därför inte att verka för att fastspänning ska fasas ut helt. Jag är dock helt enig med utredningen om att kraftfulla insatser behöver vidtas i syfte att systematiskt kontrollera hur tvångsåtgärder används samt att det krävs initiativ för att utveckla kunskap, kvalitet och kompetens i den psykiatriska tvångsvården. Sammantaget är detta förutsättningar för att kraftigt kunna minska användningen av tvångsåtgärder. Regeringen fördelar till kommuner och regioner genom en överenskommelse med Kommuner och Regioner. Dessa medel kan användas för att stärka och utveckla tvångsvården och stärka det systematiska kvalitetsarbetet i syfte att minska tvångsåtgärder. Regeringen har också gett i uppdrag att stimulera och stärka det nationella arbetet med kompetens- och kvalitetsutveckling i den psykiatriska tvångsvården för barn. Uppdraget syftar bland annat till att minska antalet tvångsåtgärder. 26 (SD): Tack, socialministern, för svaret på min interpellation! Den tar upp fastspänning som tvångsåtgärd, en fråga som jag anser måste lyftas fram i ljuset och diskuteras mer. För att kortfattat beskriva vad fastspänning är: Det är alltså en tvångsåtgärd som används inom psykiatrin och som även kallas bältning eller bältesläggning. Åtgärden innebär att patienten blir fastspänd mot sin vilja. Det sker oftast i samband med tvångsmedicinering, där preparat som är lugnande, ångestdämpande eller antipsykotiska sätts in. fastslår att tvångsvård ska vara en sista åtgärd när alla andra alternativ har uttömts. Enligt användes fastspänning som tvångsåtgärd inom svensk psykiatri vid 3 820 tillfällen , och det var 1 348 patienter som blev utsatta för denna tvångsåtgärd. valde regeringen att genomföra vissa ändringar i lagen om psykiatrisk tvångsvård och lagen om rättspsykiatrisk vård. Vad gällde specifikt bältesläggning som åtgärd vid tvångsvård av barn och unga innebar regeringens förslag och ändring en särreglering av tvångsåtgärden för personer . Det blev alltså gällande att fastspänning med bälte bara ska få ske i undantagsfall och i högst i stället , som varit aktuellt tidigare. Utöver det ska underrättas när en patient har blivit utsatt för tvångsåtgärder vid fler än tre tillfällen . Dessa förändringar går i rätt riktning, men de är långt ifrån tillräckliga. Ett utsatt barn som är svårt sjukt kan fortsatt spännas fast mot sin vilja i . Under rädsla, oro, panik och dödsångest är en minut att betrakta som en evighet. Barn ska inte behandlas på det sättet. Barn har rätt till vårdinsatser som behandlar och gör skillnad. Om denna tvångsåtgärd kan kortas ned till kan den också tas bort helt och hållet. Det var också bestämda uppfattning när frågan hanterades av . I sitt svar hänvisar socialministern till utredningens bedömning att det kan finnas extrema situationer där fastspänning behöver tillgripas för att till exempel rädda liv. Jag har själv tagit del av fall där man har avslutat användandet av bältning och ersatt det med bland annat samtal och terapi, fall där svårt sjuka patienter tack vare detta sakta men säkert har fått sina liv tillbaka för att vården har valt att i stället arbeta med förebyggande åtgärder. Att sluta med bältesläggning och i stället börja med seriöst anpassad behandling har alltså varit avgörande i dessa fall. Jag delar därför inte uppfattningen att fastspänning är den enda möjliga lösningen för att rädda liv – inte heller i extrema situationer. Eftersom jag fått ett tydligt svar på frågan som jag ställde i min interpellation har jag i stället en följdfråga till ministern. Om det inte är aktuellt att påbörja en utfasning av fastspänning som tvångsåtgärd , vilket är det som framkommer i svaret på interpellationen, skulle jag i stället vilja få svar på om ministern ser behovet av en utfasning på lång sikt. Är det något som kan bli aktuellt ? 27 Socialminister (S): Tack, , för fortsatt diskussion! nämnde just den proposition som beslutade och som specifikt riktade in sig på tvångsåtgärder för personer . Man skärpte möjligheten till en tvångsåtgärd men kortade också tiden den får pågå. Än så länge rör detta alltså bara barn , men det är klart att det är helt centralt att vi förbättrar också vuxna patienters situation. Det kommer vi att få anledning att återkomma till, är ett lite halvöppet svar på den frågan. Jag vill verkligen understryka för den som lyssnar att detta är inom ramen för tvångsvården. Det finns inga tvångsåtgärder man kan vidta i andra sammanhang eller i vanlig vård, utan det är inom ramen för tvångsvård. ställer följdfrågan om man kan tänka sig att fasa ut detta . Jag säger inte att man inte skulle kunna fasa ut det på lång sikt. Det tror jag att många skulle vilja åstadkomma. Det jag svarade var att har vi inte för avsikt att ändra lagstiftningen så att möjligheten inte finns, utan det krävs förstås arbete för att närma sig det. Jag vill också säga något om varför man gör detta. Det handlar till exempel om att rädda liv. Någon som matvägrar måste få en sond, till exempel. Det finns helt enkelt situationer där man inte ser hur man annars skulle kunna rädda liv, vilket ju är skälet till att någon tvångsvårdas. Det krävs för att de inte tar emot vård på annat sätt. Vi har ett exempel. Jag vet inte om det finns fler; det kanske känner till. är ett land som har försökt utmönstra fastspänning. De har inte bara försökt utan fattat beslut om att göra det. Men det man kan se på så här långt är, som jag förstått det, att andra tvångsåtgärder då ökar. Det kan handla om tvångsmedicinering. Det handlar om fasthållning. Man kan naturligtvis alltid diskutera fastspänning kontra att bli fasthållen av människor, vad det gör för både personen som tvångsvårdas och personalen och hur möjligt det är för personalen att göra det. Det är inte sällan det blir våldsamma situationer. Hur ska man hantera detta? Jag är väldigt överens med om, och det är min inställning rent generellt, att med kunskap kan man möta många utmaningar i samhället väldigt mycket bättre. Det gäller inte minst att möta människor som är sjuka. Jag ska inte dra några andra paralleller, men vi har till exempel talat om att vi inte ska ha tvångsåtgärder inom demensvården därför att man kommer så långt med kunskap för att möta en person. Som sagt: På lång sikt hoppas jag förstås att vi kan minimera tvångsåtgärder lite mer generellt, men är jag inte beredd att förändra lagstiftningen. Däremot är det otroligt viktigt, tycker jag, att vi tar vara på de möjligheter som vi kommer att få när det handlar om att begränsa till exempel fastspänning. Det handlar då inte bara om barn , utan vi kommer att kunna göra detta även för människor i andra åldrar. 28 (SD): Fru talman och statsrådet! Jag tänkte passa på att lyfta ett fall från verkligheten, ett fall som har varit medialt uppmärksammat och som verkligen har berört mig. blir en 26-årig kvinna, som är diagnostiserad med autism och anorexi, inskriven för vård på den vuxenpsykiatriska avdelningen 5 i . Här finns ett regionalt ätstörningscentrum, och hit remitteras de allra svåraste anorexifallen i . Den unga kvinnan, som bara väger , ska tvångsvårdas. Det är ett beslut som fattats av förvaltningsrätten och en åtgärd som anses vara skillnaden mellan liv och död för den sjuka kvinnan. På plats handlar det om att häva självsvälten, och de ansvariga läkarna prioriterar detta högst av allt.