prot · H809129 · 2021-05-28 00:00:00 — Som statsrådet säkert vet har denna sjukdom av många anledningar kommit lite i skymundan. var det den gamle mannens sjukdom. Den upptäcktes ofta i ett sent skede, och det fanns dåligt med effektiva behandlingsmetoder. Men har något hänt. Diagnostiken har blivit bättre, vilket har lett till att sjukdomen upptäcks tidigare och att fler kan räddas från lidande och för tidig död. Målet är att ingen med misstänkt prostatacancer ska behöva vänta än maximalt mellan remiss och behandling. Regeringen har satt ett mål om att av patienterna ska utredas inom de angivna ledtiderna. Men enligt aktuell statistik är det av dem med prostatacancer som får vård inom beslutad maximal ledtid. får alltså inte vård . I vissa regioner är situationen ännu mer alarmerande med ännu längre väntetider. I får av de drabbade vård inom maximal ledtid. Dagens situation med långa väntetider är omänsklig och leder till oerhört lidande för de drabbade, och de kan även medföra att sjukdomen förvärras. Det handlar ju om människoliv, och folk dör för att cancern inte upptäcks och för att det går mellan diagnos och behandling. Statsrådet och jag är överens om att har en sjukvård av absolut världsklass när det gäller medicinska resultat. Det ska vi vara jättestolta över, och vi ska vara stolta över personalen, som gör ett fantastiskt jobb. Men alltför många människor väntar alltför länge på vård. Väntetiderna har i vissa fall blivit nästan kroniskt långa. Jag vill egentligen inte dra upp det, men Socialdemokraterna hade som vallöfte 2014 att alla cancerpatienter skulle få vård från remiss. Men detta har man tyvärr inte lyckats med. Frågan blir därför: Varför har regeringen inte lyckats bättre med att med att korta väntetiderna inom sjukvården inklusive cancervården? Regeringen har ändå haft på sig. Statsrådet räknar upp en massa satsningar regeringen har gjort på detta område, och mycket är jättebra. Jag medger att statsrådets uppgift inte är helt lätt, men satsningarna räcker uppenbart inte. Köerna finns kvar, och människor far illa. Faktum är att väntetiderna för flera av de vanligaste cancerformerna, såsom tjocktarmscancer, ändtarmscancer, lungcancer och prostatacancer, har påverkats mycket lite eller inte alls av de satsningar regeringen har gjort. Vad ska då de patienter som drabbats av prostatacancer göra? Ska de tvingas vänta i en vårdkö och riskera att sjukdomen förvärras? Ska de vänta och hoppas på det bästa? Eller ska de ta sina sparpengar, om de har några, och åka till exempelvis och få privat vård där? Där kan man nämligen få hjälp inom . Andra länder har lyckats bättre, bland annat våra nordiska grannländer. Borde inte vi kunna bli lika duktiga som de? 93 Socialminister (S): Jag tackar Per Ramhorn för en otroligt viktig fråga och en viktig diskussion. Det heter interpellationsdebatt, men i den här typen av fråga finns det verkligen anledning att ha ett samtal, en dialog och ett resonemang. Jag har mött denna fråga , både som ledamot i socialutskottet och som socialminister. Jag delar inte bilden att många andra länder lyckas bättre. lyckas väldigt väl när det gäller just SVF och cancervård – om vi ska hålla oss till det. Vi delar nu en superutmaning med stora delar av världen efter att ha prioriterat covidvård och akutvård och den vårdskuld detta lett till. Jag lämnar dock denna fråga därhän, om det är okej. Det kanske inte intresserar så många utanför kammaren, men det är ändå så att regionerna är huvudmän för svensk hälso- och sjukvård. Vad kan då regeringen göra? Vi kan titta på kompetensförsörjning och resurser. Det handlar också om att samordna regionala cancercentrum så att de får rätt förutsättningar och se till att det finns riktlinjer, vägledning och kunskapsstöd. infördes som sagt SVF, också för prostatacancer. Jag säger inte att en annan regering inte hade velat göra det, men eftersom detta läggs i Socialdemokraternas knä tycker jag att det bör uppmärksammas att det gjordes ganska tidigt av den socialdemokratiska regering som då tagit över. När det kommer till SVF och cancerdiagnoser är det mycket riktigt ett område där vi vill ha högt ställda mål och säga att man ska ha vård . Vi är inte så himla långt ifrån. Det ser lite olika ut, men det handlar om att helt enkelt säga att all vård inte kan och kanske inte bör ha precis samma ledtid. Och det handlar om att, om inga andra brister föreligger, pressa samman allt, från misstanke till diagnos, behandling och så vidare, på ett sätt som gör att det blir likvärdigt i landet. Vi kan jämföra mellan regioner, vilket jag tycker är positivt. Mycket har gjorts, och jag tycker att vi har flyttat fram positionerna. Det är ett vallöfte som har omsatts i ett verkligt framgångsrikt arbete, där SVF nu finns för 31 olika diagnoser. Vi ska komma in på prostatacancer, som ju är det som interpellationen handlar om, men jag vill också säga att det inte går att bara säga att man ska ha en viss behandling när man gjort ett PSA-test och fått ett förhöjt proteinvärde. Det är detta som har varit svårigheten – hur PSA-testet kan kompletteras med andra typer av tester. Risken är att vi får en överdiagnostik och behandlar det som kanske inte skulle behöva behandlas, inte sällan med sämre livskvalitet som följd. Jag ställer mycket frågor om det här, för precis som Per Ramhorn är jag väldigt intresserad. visar det sig att testresultatet inte beror på att man har en cancertumör i prostatan utan har andra orsaker. Då kanske man behöver följa detta. Själva misstanken leder inte nödvändigtvis till diagnos och behandling. Det här gör att det ibland blir svårt att jämföra och titta. Det finns kanske en del som får en diagnos men där man vill avvakta därför att man inte ser att ett ingrepp är nödvändigt i det läget. Detta kan, såvitt jag förstår, ibland försvåra jämförelser. Vi vill ha en jämlik behandling över landet. Det är viktigt. Vi behöver följa detta från politiken och inte minst från , från experterna, i det här fallet regionala cancercentrum, och från regionerna för att ha bästa möjliga kunskapsstöd så att vi får rätt diagnoser. De som ska behandlas ska behandlas inom ledtiderna, men vi måste också hitta säkra sätt som gör att vi inte överbehandlar och försämrar livskvaliteten på ett sätt som inte skulle vara framgångsrikt eller uppskattat. 94 PER RAMHORN (SD): Tack, statsrådet , för svaret! Som jag sa tidigare är det väl känt att den svenska sjukvårdens största problem är den bristande tillgängligheten. Köerna till planerad vård har växt , alltså även innan den nuvarande regeringen tillträde. Att inte få vård är allvarligt och kan orsaka mycket lidande. Det kan förvärra sjukdomen och få allt större konsekvenser för patienterna. I vissa fall kan en försenad diagnos och behandling leda till livshotande tillstånd och för tidig död. Här blir alla förlorare: patienterna, närstående, sjukvården och samhället i stort. Regioner har varit att skyldiga att leva upp till den nationella vårdgarantin, som har varit lag . I praktiken har den fungerat rätt dåligt. Köerna till planerad vård är betydligt längre nu än när lagen infördes. En vårdgaranti som inte fungerar skapar frustration och falska förhoppningar. Den första frågan, som jag har ställt mig länge, blir: Är det dags att förändra den nuvarande vårdgarantin eller till och med skrota den och bygga upp något nytt? Ja, kanske. Jag tror det. Något måste man göra. Den andra frågan, som jag har ställt mig , blir: Är det omöjligt med en sjukvård utan köer? Nej, det är det inte. Det räcker att åka över sundet till . Där ser man en helt annan tillgänglighet till planerad vård. I korthet fungerar deras sjukvårdssystem så att patienterna själva kan välja sjukhus för behandling och utredning. I det valet ingår offentliga sjukhus och privata sjukhus som regionerna har avtal med. Utredning och behandling ska ske inom 30 plus . Vid cancer, till exempel prostatacancer som vi pratar om , gäller en kortare maximal väntetid. Om detta inte kan uppfyllas ska patienternas hemregion hjälpa dem till ett annat lämpligt sjukhus, precis som man gör i . Om det inte skulle finnas ledig kapacitet där träder det så kallade utvidgade sjukhusvalet i kraft. Det omfattar privata sjukhus i men också sjukhus i utlandet som man har avtal med. Det danska sjukvårdssystemet har inneburit kortare väntetider, till och med bland de kortaste i . har byggt upp ett sjukvårdssystem som är snabbt och effektivt, som håller hög kvalitet och som har starka patienträttigheter så att man får betald vård, kanske privat när den offentliga vården inte kan leverera . är i många avseenden ett föregångsland när det gäller sjukvård, även cancervård. Det var därifrån som vi i fick inspiration till exempelvis de standardiserade vårdförloppen, och vi kan säkert hitta fler bra idéer där. I slutändan handlar detta om trovärdigheten hos samhällskontraktet. Medborgarna ska betala skatt och följa gällande lagar, men då måste också samhället och staten följa de lagar och regler som gäller för dem, till exempel vårdgarantin i hälso- och sjukvårdslagen. Det som gör mig riktigt orolig är hur vårdköerna kommer att bli med den växande vårdskuld som vi nu har på grund av pandemin. Kommer ännu fler patienter, bland annat cancerpatienter, att hamna i de kroniskt långa vårdköerna? Hur kommer tilltron till det svenska sjukvårdssystemet att bli då, om allt fler får vänta allt längre? Jag är helt övertygad om att varken statsrådet eller jag vill se en sådan utveckling. 95 Socialminister (S): Jag vill understryka att när det gäller vårdgarantin går SVF:en mycket längre. Om vi skulle hänvisa till vårdgarantin vore det något helt annat. Vi har verkligen tagit steg som innebär att det är betydligt tuffare. Vi pressar vården hårdare, och vi har större kunskap. Det sätt på vilket vi arbetar med cancervård, standardiserade vårdförlopp, kontaktsköterskor och över huvud taget den uppföljning som finns, den jämlikhet vi kan se över landet och det regionala samarbete och den samverkan som finns vill jag beskriva som en fantastisk modell, . Vi tittar på om vi kan göra detta för andra diagnoser och i andra sjukdomsförlopp. Det är ingen tvekan om att med pandemi har gjort att stora samtidiga omställningar av vården kanske inte har varit så enkla, men det är en del av utvecklingen. Om vi sa att vi skulle ta bort vårdgarantin tror jag att det skulle uppfattas som väldigt märkligt, men däremot utvecklar vi den och gör att det går betydligt snabbare på områden där cancervården går i rätt riktning. Låt mig understryka något när det gäller att jämföra med . Jag köper gärna det. Jag tittar otroligt mycket på erfarenheter från andra länder. Det gör vi från båda håll. Det tror jag är viktigt, men man kan inte bara plagiera ett lands modell rakt av. I våra SVF börjar vi redan i primärvården, vilket man inte gör i . Redan misstanken finns alltså med i vårt standardiserade vårdförlopp, vilket är viktigt, inte minst när det handlar om prostatacancer. Om man skulle gå in vid diagnos och behandling har man tappat en del av den ledtid som är så viktig. Jag tycker att det är viktigt att säga att vi har lagt till detta. Vi får se om de följer efter på det området. Låt mig också säga att det naturligtvis handlar om tillgänglighet, men det handlar också om socioekonomi. Detta ser vi väldigt tydligt. Kvinnor har till exempel betydligt lägre överlevnad om de är lågutbildade, för vissa diagnoser. Risken för sjukdom ökar när man har sämre utbildning, ekonomi och så vidare. Detta syns i vården, och det är något som vi också behöver adressera. Det behövs absolut jämförelser över landet, men jag tror att det är viktigt att vi som sjukvårdspolitiker inte stannar och säger att nu har vi jämfört hela med hela eller, för den delen, hela , utan vi måste också titta på områden och på vita fläckar och fundera över vad de beror på. Även om vi har screening är det inte alla som går på det. Vad är det som gör att människor under pandemin avstår? Det är inte bara att screening ställs in, utan det finns människor som känner att de inte vill söka vård, i stället för att de vänder sig till vården och låter dem fälla avgörandet. Låt mig verkligen understryka vikten av frågan. Vi arbetar hårt med detta, men om det ska bli en utveckling är det fråga om att prioritera och göra rätt runt om i landet och att se till att man orkar med både den pandemirelaterade vården och mycket annat, inte minst cancervården, som betraktas som akut vård. När det kommer till prostatacancer är det absolut inte fråga om att inte vilja, men just screeningfrågan är lite mer komplicerad än när det gäller bröstcancer, tjocktarmscancer och så vidare. Vi har till exempel livmoderhalsscreening där man kan utrota livmoderhalscancer. Hade det varit ett enkelt ställningstagande, och självklart om man hade varit helt överens, hade vi redan varit där. Men det finns anledning att verkligen följa detta noga och se hur man kan komplettera PSA-proverna med andra typer av tester för att försäkra sig om att detta är någonting som ska åtgärdas. Frågan följs noga, men vi ska ha ögonen på detta. Vi ska titta på regionala skillnader, och vi ska titta på absolut antal dagar. Men låt mig också säga att det finns ytterligare aspekter som vi behöver väga in när vi tittar på en jämlik vård över landet. 96 PER RAMHORN (SD): Jag ska tjata lite mer om . Som statsrådet nog förstår har jag lite förkärlek för . Eftersom jag bor i är det inte så konstigt. I morse var jag inne på danska hemsida för att jag var lite nyfiken på hur långa väntetiderna är där till undersökning och behandling för dem som har drabbats av prostatacancer. I har man 16 kliniker som tar hand om dessa patienter. Väntetiden för undersökning är 1–till samtliga sjukhus. Och när det gäller behandling är det i genomsnitt två veckors väntetid. Alla sjukhus i klarar alltså deras 30-dagarsgräns för behandling av prostatacancer. Det är helt fantastiskt. Tyvärr kan vi i än så länge bara drömma om denna tidsram. Som jag har sagt tidigare måste vi göra om och göra på ett annat sätt i det svenska sjukvårdssystemet. Annars tror jag inte att vi kommer till rätta med dessa kroniskt långa vårdköer. Det kommer i förlängningen att drabba patienterna. Fler kommer att få lida och till och med avlida i väntan på vård. Men jag tackar ändå statsrådet för en trevlig debatt, och jag hoppas att vi kan debattera dessa frågor igen framöver. Jag önskar statsrådet en trevlig sommar! 97 Socialminister (S): När vi tittar på andra länder behöver vi också försöka omsätta det till vilken typ av förändringar som vi vill se i . Det är svårt att säga att vi ska göra som det där landet. Återigen: Vi har tittat på de standardiserade vårdförloppen, eller pakkeforløb som de säger i . Men jag vill också påminna om att vi har lagt till detta med primärvården och misstanke. Det är möjligt att också tittar på det. Men mig veterligen är man inte riktigt där. Sedan spelar också avstånd lite roll. Prostatacancer är den vanligaste cancerdiagnosen, och det finns ett behov av att vården av den finns utbredd i hela landet. Det är ingen högspecialiserad vård som vi kan ha på bara ett fåtal ställen. Där finns det lite skillnader mellan ett till ytan ganska litet land som och . Det påverkar sannolikt också en del av de skillnader som vi kan se. Det spelar alltså roll. När vi diskuterar vilka förändringar vi vill ha i behöver vi nog beskriva dem ganska konkret snarare än att säga att vi ska göra som man gör i ett annat land, eftersom man då kan tänka på så många olika saker. Om man inte får vård inom vårdgarantin har man rätt att söka sig till andra regioner. Man kan dessutom söka sig utanför , men det är inte det som vi på något sätt ska eftersträva. Jag tror att det vore oklokt att försöka lösa de problem som vi kan ha med tillgängligheten i när det gäller diagnoser och behandlingar som borde finnas i hela det svenska systemet med utlandsvård. Men det är också möjligt. Jag vill avsluta med frågan om hur människor nu ska få vård. Det är otroligt viktigt att man nu tar sig an den i regionerna och verkligen ser till att de som har väntat inte behöver vänta ännu mer. Några av de fakta som har visat sig är att det antal människor som har väntat har minskat. Det kanske beror på att man verkligen har sett till att ta tag i detta och börja i rätt ända. Men naturligtvis är detta otroligt angeläget för mig, Per Ramhorn och andra beslutsfattare, men framför allt för den som är i behov av vård. Interpellationsdebatten var härmed avslutad. § 11 Svar på interpellation 2020/21:678 om akut brist på specialistsjuksköterskor inom intensivvården 98 Socialminister (S): har frågat mig om jag avser att vidta några åtgärder för att lösa bristen på specialistsjuksköterskor inom intensivvården, och i så fall vilka åtgärder. Vi står inför stora utmaningar vad gäller att hantera både covid-19-relaterad vård och uppskjuten vård. En stärkt bemanning i hälso- och sjukvården är en högt prioriterad fråga för regeringen. Under pandemin har regeringen skjutit till mycket stora summor för att stödja regionerna för att de ska kunna ta in extra personal. Regeringens stöd har bidragit till att regionerna har kunnat genomföra flera insatser för att tillfälligt stärka bemanningen. Därutöver har regeringen gett i uppdrag att följa och stötta regionernas arbete med att vid behov låna in personal från varandra. Vi måste alla hjälpas åt i detta allvarliga läge. I de fall som regioner valt att låta privata aktörer utföra en stor andel av hälso- och sjukvården är det särskilt viktigt att alla aktörer bidrar. Men om regionen inte i förväg har upprättat avtal med krav på att ställa upp i kris bygger privata vårdgivares medverkan på frivillighet. Enligt uppgifter från Region har de privata vårdgivarna i den tredje vågen inte frigjort personal på samma sätt som . Regeringen bedömer att det är angeläget att alla resurser kan mobiliseras vid behov. Därför har regeringen gett Utredningen om hälso- och sjukvårdens beredskap i uppdrag att se över hur kommuner och regioner i kris skulle kunna ta i anspråk hälso- och sjukvårdspersonal som inte är anställd i kommunen eller regionen. Det är helt riktigt att behöver fler specialistsjuksköterskor, även . inledde därför regeringen en utbyggnad av specialistsjuksköterskeutbildningen. Universitet och högskolor har tillförts resurser motsvarande ytterligare 600 utbildningsplatser per helår. har en utbyggnad med ytterligare 5 200 utbildningsplatser inom olika bristyrken inletts. Specialistsjuksköterskeutbildning med inriktning mot intensivvård omfattas av båda satsningarna. Därutöver genomförs uppdragsutbildning av specialistsjuksköterskor där lärosäten och regioner samarbetar. Regeringen har också infört och successivt stärkt satsningen för att ge fler sjuksköterskor möjlighet att läsa till specialistsjuksköterska genom betald utbildning. Den uppgår nu till . uppföljning av satsningen visar att alla regioner ger möjlighet för sjuksköterskor att vidareutbilda sig till specialistsjuksköterska med bibehållen lön. I uppföljningen uppger även flera regioner att antalet färdigutbildade specialistsjuksköterskor har ökat. har antalet som blir färdiga specialistsjuksköterskor i anestesi och intensivvård ökat . Vidare har regeringen inrättat ett nationellt vårdkompetensråd som bland annat ska kartlägga, samordna och effektivisera kompetensförsörjningen av personal inom vården. Rådet arbetar just nu bland annat med att främja ett ökat samarbete mellan lärosäten i varje sjukvårdsregion om särskilt efterfrågade specialistinriktningar för sjuksköterskor. Jag ser fram emot att få ta del av rådets arbete, och jag förväntar mig att arbetet ska förbättra kompetensförsörjningen inom hälso- och sjukvården. 99 (M): Jag vill börja med att tacka socialminister för svaret. Våra intensivvårdsavdelningar är hårt belastade. Det leder till en dålig arbetsmiljö och slutkörd personal. Det leder också till att man tvingas att prioritera hårt vilka som får de platser som finns. Intensivvården i var redan före pandemin tufft slimmad med relativt få vårdplatser per capita. Vi har normalt 5,8 vårdplatser per 100 000 invånare. Det är bara i hela EU som har färre – 4,2. Genomsnittet är 11,5 platser, och som ligger i topp har 29,2 platser per 100 000 invånare. Varför är då dessa fakta så viktiga i debatten? Jo, därför att de platser som vi har måste, för att de behov som finns ska mötas, skötas av personer med stor kompetens och prioriteras hårt för att räcka till. har vi möjlighet att göra avancerade medicinska och kirurgiska behandlingar som kräver intensivvård. Vi har också nya stora utmaningar med grovt våld och skjutningar, som har lett till skottskador som knappt fanns i . intensivvårdades 148 personer för skottskador i , och de tar också enorma resurser i anspråk. Trafikskadorna har minskat, men skottskadorna har tillkommit. Det ökade antalet unga skottskadade personer är en tung belastning också för våra intensivvårdsavdelningar, förutom dilemmat i övrigt. Så ser den bistra vardagsverkligheten ut på våra intensivvårdsavdelningar. Platserna fylls och måste bemannas med kompetent personal i alla led. Klarar man inte att bemanna platserna med personer med rätt kompetens står man med dilemmat att neka någon en plats eller att sänka säkerhetsnivån och kvaliteten. Detta var läget före pandemin – med cirka 600 intensivvårdsplatser i . Under pandemin har antalet iva-platser utökats så att cirka 550 av platserna har gått till intagna covidpatienter. Nästan hela den svenska resursen har under pandemin alltså haft covidpatienter. Hur går detta ihop? Hur ska man kunna bemanna platserna? Jo, man har tvingats ta in icke-specialiserade sjuksköterskor som fått arbeta i team. De har fått jobba på ett helt annat sätt med en helt ny och mycket svårt sjuk patientgrupp. Man har stängt ned operationsverksamheten och använt sig av anestesisjuksköterskor för att bemanna iva. Man har gjort allt för att rädda liv under den nu långa period som pandemin har pågått. Så här kan det dock inte fortgå. Personalen är slutkörd, och personer med rätt kompetens är för få. förväntar sig alla att om man blir svårt skadad ska man få den vård man kan kräva i ett välfärdsland. Risken att dö på grund av att platserna är för få har ökat. har vi inte haft en ökad dödlighet bland de patienter som intensivvårdats trots att intensivvårdsplatserna varit få. Under pandemin har man dock kunnat se att det blivit så. Det är inte konstigt under det exceptionella läge som råder. 100 Socialminister (S): Det här en fråga som rymmer mycket. Vi fokuserar kanske mycket på det som gäller . Underliggande fakta, det vill säga att regionerna är ansvariga för hur man organiserar hälso- och sjukvården och hur många intensivvårdsplatser man inrättar, är förstås något som är välbekant för både och mig. Det är inte ovanligt att det handlar om en balans. Det tror jag att även har mött i dialogen med regionala företrädare. Att ha många vårddygn eller vårdplatser ger inte alltid en bättre sjukvård. Vi vill förstås att människor ska vara på sjukhus så mycket som krävs, med all den specialistkompetens och expertis som finns där. Men när man inte behöver vara där finns det en fara i att vara på sjukhus. Det finns en risk – det behöver jag inte berätta för med hennes bakgrund, men jag talar även till många andra – med att vara kvar på sjukhus onödigt . Det ska man inte vara. Vi har ju även arbetat för att människor ska lämna sjukhusen. Det finns något i statistiken om hur många vårdplatser man har per invånare som jag härigenom vill problematisera lite grann. I normalfallet finns det 90 iva-platser i Region , där det bor över 2 miljoner människor, och det är inte särskilt mycket. Hur man tänker och dimensionerar detta måste Region svara på. Det gäller förstås för varje enskild region. Jag är helt överens med om att vi behöver ha fler som är specialistutbildade. Jag vill inte i huvudsak knyta det till bara en specifik situation nu eller tidigare. Den medicinska kunskapen går framåt. Vi både kan och vill göra mycket mer.