prot · H80965 · 2021-01-15 00:00:00 — Men det absolut viktigaste vi kan göra är att förhindra att de över huvud taget förs ut ur landet. Vi behöver mer statistik över hur situationen ser ut. Vi behöver också jobba med stödet till dem som utsätts för könsstympning. Där är det, precis som med allt våld, så att mörkertalet kommer att minska när vi ökar stödinsatserna och möjligheterna att söka hjälp. Det här är precis den typ av verksamhet där vi inte kommer att se att det är färre utsatta när vi sätter in stöd, utan vi kommer att se att det är fler utsatta därför att vi når fler utsatta. Det är precis det vi behöver göra. Där är det väldigt viktigt med det uppdrag som har att både titta på hur situationen ser ut och återkomma med förslag när det gäller vad vi kan ta för steg framåt för att stärka vården för de kvinnor och flickor som har utsatts för könsstympning. Vad behöver vi göra mer för att ge stöd och hjälp? har också ett uppdrag, som har förlängts, för att se hur vi kan jobba med attityd- och beteendeförändringar när det gäller könsstympning. Att förhindra och jobba med det förebyggande arbetet och förhindra att flickor och kvinnor utsätts för det här över huvud taget är också helt centralt i det här arbetet. Varenda gång vi kan ge stöd till en flicka eller kvinna i det här landet som har utsatts för könsstympning innebär en vinst. Varenda gång vi kan förhindra att en flicka utsätts för könsstympning är en vinst, för det här innebär fruktansvärt våld. 75 (SD): Det är jättebra att statsrådet vet att hedersförtrycket och våldet finns, men det räcker inte att bara veta, utan någonting måste också ske. I regeringens lag om barnäktenskapsbrott som infördes står det att fängelse kan ges i högst vid ett barnäktenskap. Är inte barnen värda mer än så? Det är ett väldigt lågt straff i jämförelse med till exempel en våldtäkt mot en vuxen. Det är snarare så att minimumstraffet borde ligga . Alla dessa utredningar och all statistik och samverkan måste stöttas av en ordentlig strafflagstiftning i grunden så att man när man identifierat förövarna kan se till att få bort dem från samhället så att det blir ett varnande exempel för andra. Det är inte så att hedersbrotten är något nytt i , och de minskar inte direkt i antal. Det är ett tydligt bevis på att straffen är för låga och inte tillräckligt avskräckande. Ett barn är en individ som är i beroendeställning till en vuxen. Det är en person som litar på en vuxen och som inte kan försvara sig. Att könsstympa ett barn, vilket innebär en stor smärta och i värsta fall även döden för barnet, är ett fruktansvärt brott. Att tvinga någon att gifta sig med en är ett fruktansvärt brott. Att tvinga barnet till sexuella handlingar är ett fruktansvärt brott. Detta avskyvärda förtryck är förnedrande, förtryckande och fruktansvärt vidrigt. Det är något som får mig att känna avsky och en enorm ilska. Hur man kan behandla sitt eget kött och blod, eller någon annan individ, på det viset? Varför är inte straffen högre? Varför utvisas inte fler personer när det har kommit fram att de utfört dessa avskyvärda handlingar? 76 Statsrådet (MP): Regeringen har jobbat aktivt med att skärpa straffen. Vi har precis fattat beslut om en straffskärpningsgrund när det gäller hedersmotiv. Det tycker jag är en mycket tydlig signal till samhället att vi inte accepterar hedersrelaterat våld och förtryck och att vi ser oerhört allvarligt på de här brotten. Just aspekten att det är ett kollektivt förtryck gör att det är oerhört svårt att ta sig ur våldet och förtrycket, och det innebär en oerhört svår situation för de barn och kvinnor som utsätts för detta. Jag tror att vi ska fortsätta vara öppna för lagstiftningsförändringar. Det ska vi alltid vara i politiken för att se vad som behövs för att stärka skyddet för de människor, inte minst barn, som lever i vårt samhälle. Sedan behöver vi också se på vad det finns för behov av stöd och hjälp. Jag tänker på det uppdrag som har att kartlägga och titta på hur vården ser ut och att framöver komma med förslag på hur vi kan stärka stödet för dem som har utsatts för könsstympning. Det ska finnas mottagningar att vända sig till för stöd och hjälp. Det behöver finnas kunskap i sjukvården om att kvinnor kan ha blivit utsatta för detta, för det går att få hjälp. Det går att få hjälp, inte minst med den fysiska smärta som det här kan innebära i det dagliga livet beroende på hur svår könsstympning du har utsatts för. Det är ett lidande som ingen kvinna och ingen flicka ska behöva gå med. Det går också att få stöd för det psykiska lidandet som kan vara minst lika svårt. Det kan handla om att man behöver bearbeta övergreppet som det kan innebära att till exempel ha blivit inlurad i en situation som barn och sedan utsatt för det här fruktansvärda övergreppet. Det kan alltså finnas ett behov av att jobba med det psykiska lidande och den psykiska ohälsa som det här övergreppet kan innebära. Sedan är det som jag lyfte fram om uppdrag också viktigt, alltså att se på hur vi kan jobba med beteende- och attitydförändringar. Det handlar både om lagstiftning, som jag började anförandet med, och om att titta på hur vi kan jobba med att förändra på djupet och bidra till att förändra de här skadliga attityderna. Normer och värderingar kan vara svåra att förändra hos människor, men det är inte omöjligt. Jag brukar ta anti-agalagstiftningen som ett exempel. Politiker i visade ledarskap. Det var en sorts ledarskap som jag tror att vi skulle behöva visa tydligare och inte vara rädda för att fatta beslut. Politikerna hade en majoritet av svenska folket emot sig men sa: Det här är rätt sak att göra. Våld mot barn är aldrig någonsin okej, och den här lagstiftningen ska vi ha. Det gick ganska fort i just det fallet efteråt med attityd- och beteendeförändringar hos svenska folket. är det inte många som tycker att våld mot barn är okej. Den typen av attitydförändringar och beteendeförändringar måste vi också jobba med när det gäller könsstympning, för det är helt avgörande för att komma åt grundproblematiken och förhindra att flickor utsätts för det här fruktansvärda lidandet och det fruktansvärda övergrepp som könsstympning innebär. Det måste vi ta ansvar för. Vi måste ta ansvar för att det ska få konsekvenser att utsätta sitt barn för detta, vi måste ta ansvar för att förhindra att barn förs utomlands och utsätts för detta och vi måste jobba med att komma åt normerna och värderingarna. 77 (SD): Varför har barn och kvinnor som har utsatts för hedersrelaterat våld och förtryck inte samma prioritet som till exempel de afghanska männen som fick uppehållstillstånd? I mina små öron går det inte ihop med att regeringen har utnämnt sig själv till att vara en feministisk regering. Vi ska varken låta islamismen eller den så kallade hedern få ha ett fäste i . Att man över huvud taget kallar det för heder är fruktansvärt då det är så långt ifrån heder man bara kan komma. Att vrida på orden och kalla det för något som det inte är måste vi upphöra med och i stället stå för vad saker och ting egentligen är. Jag tar statsrådet på orden om att dessa frågor är högprioriterade av regeringen först när statsrådet och regeringen visar det på riktigt. Att tillsätta utredningar och stifta lagar som sedan inte räcker till är pinsamt. Vi vet mycket väl att det är en stor skillnad på ord och handling. Hade detta varit högprioriterat skulle regeringen ha gjort mer och mycket tidigare. Men, fru talman, tvärtemot vad regeringen hävdar är det här inte en högprioriterad fråga, för då hade det funnits strängare och hårdare straff. Detta handlar mer om att vi har en regering som är rädd för att förlora sina kärnväljare och därför blundar för förtrycket. 78 Statsrådet (MP): Det är pinsamt hur få förslag det kommer från när det gäller att ta steg framåt mot det hedersrelaterade våldet och förtrycket. Det grundar jag också på tidigare meningsutbyten som jag har haft med riksdagsledamoten. Jag ber om överseende med att jag tar till hårda ord, men jag tycker att det är berättigat. Jag tycker också att det är oerhört sorgligt att ställa afghanska pojkar som har flytt för livet från ett fruktansvärt förtryck, också hedersförtryck och förtryck från religion, i eller – mot andra barn som har det fruktansvärt svårt, i det här fallet flickor som har utsatts för könsstympning. Jag tänker att om man har ett barnrättsperspektiv med sig är det självklart att kämpa för alla barn. Det sitter i ryggmärgen. Jag vill också säga att det är oerhört viktigt att fundera på vilka steg framåt vi kan ta för att bekämpa förtrycket. Det är ett ständigt pågående arbete med uppdrag till myndigheter, med lagstiftningsförändringar, med resurser till länsstyrelserna, kommuner och regioner för att bekämpa hedersrelaterat våld och förtryck, med inrättandet av ett nytt nationellt och med resurser till länsstyrelsernas regionala resurscentrum för att barn ska kunna få hjälp oavsett var i landet de befinner sig. Men vi har väldigt lång väg kvar i arbetet för att utrota det hedersrelaterade våldet och förtrycket. Det är inte något vi kommer att lösa i en handvändning. Den här kampen är vi många som bedriver i politiken. Och det kommer vi att fortsätta göra, över partigränserna, för att se till att ta steg framåt som gör konkret skillnad i barns liv. Interpellationsdebatten var härmed avslutad. § 16 Svar på interpellation 2020/21:262 om en barnrätt för alla barn 79 Statsrådet (MP): har frågat mig om jag anser att det föreligger ett behov av en stärkt konkret barnrätt och vilka åtgärder regeringen i så fall avser att vidta för att alla barn i ska få ta del av en likvärdig och välfungerande barnrätt på lika villkor i alla landets kommuner. Som jag hänvisade till i svaret på en skriftlig fråga från interpellanten med liknande innehåll är målet för barnrättspolitiken att alla barn och unga ska respekteras och ges möjlighet till utveckling och trygghet samt delaktighet och inflytande. Målet syftar till att främja och skydda barnets rättigheter och intressen i samhället och innebär att alla barn ska få sina rättigheter tillgodosedda. För nästan precis blev svensk lag. Det är ett historiskt steg framåt för barns rättigheter och bidrar till att synliggöra barnets rättigheter och skapa förutsättningar för ett barnrättsbaserat synsätt i all offentlig verksamhet. För att ska få genomslag i praktiken krävs, vid sidan av en inkorporering och fortsatt transformering, en kombination av olika åtgärder såsom vägledning, utbildning och samordning mellan olika aktörer på olika nivåer i samhället. Att öka kunskapen om barnets rättigheter bland statliga myndigheter, kommuner och regioner och vad dessa rättigheter innebär i praktiken är en grundförutsättning för att uppnå de barnrättspolitiska målen och för att alla barn ska få sina rättigheter tillgodosedda. Regeringens kunskapslyft för barnets rättigheter pågår och syftar till att höja kunskapen och stärka kompetensen om barnets rättigheter och i synnerhet hos offentliga aktörer. Totalt har 17 statliga myndigheter haft uppdrag av regeringen inom ramen för satsningen om ett kunskapslyft. Det är i kommuner och regioner som de flesta verksamheter som rör barn finns. Inom socialtjänst, utbildning och barnomsorg, fysisk planering, hälso- och sjukvård och kultur och fritid fattas beslut som har direkt inverkan på barns vardag och deras livssituation. Undersökningar visar att kännedomen om barnets rättigheter och engagemanget för frågorna generellt är mycket hög bland både beslutsfattare och yrkesverksamma i kommuner och regioner. Däremot behövs mer kunskap om hur bestämmelserna i kan omsättas i praktiken. för barnets rättigheter kommer att utvecklas och fördjupas. Regeringen har beslutat att åtta nya statliga myndigheter ska delta i arbetet , och två som redan deltagit får verksamhetsanpassade uppdrag. Inom ramen för har tidigare bland annat tagit fram en webbutbildning om , webbseminarier samt ett digitalt processtöd som kallas Barnrättsresan. får nu möjlighet att utveckla sitt stöd. Om ska få ett reellt genomslag i alla barns och ungas liv är det även viktigt att kommuner och regioner får fortsatt stöd. För att bidra till att tillämpningen av barnets rättigheter i större utsträckning säkerställs i praktiken har regeringen därför gett i fortsatt uppdrag att, i samverkan med , samordna och utveckla länsstyrelsernas tillämpning av barnets rättigheter samt stödja arbetet med att säkerställa tillämpningen av barnets rättigheter i kommuner och regioner. 80 (SD): Tack, , för svaret! skiljer det ibland extremt mycket mellan kommuner när det gäller hur de hanterar frågor som rör barn. Det är en effekt av det kommunala självstyret och av de skillnader i ekonomiska och politiska förutsättningar som finns i våra olika kommuner. Arbetssätten kan också variera mellan kommuner som på ytan verkar ha liknande förhållanden. Detta är givetvis ett stort problem för de barn och familjer som inte får den hjälp och det stöd som de behöver. En del brister kan säkert åtgärdas och avhjälpas med det kunskapslyft som regeringen arbetar med, om det utformas på rätt sätt. Det gäller dock att verkligen nå ut till alla kommuner, vilket inte är helt lätt. Tyvärr är det troligen de kommuner som redan har bäst förutsättningar som har lättast att ta till sig ett nytt arbetssätt och som snabbast anammar det. Därmed tenderar kommuner med sämre förhållanden att bli förhållandevis ännu sämre. är knappast en lösning på dessa problem. Det oroar mig att regeringen verkar tro att den löser alla problem. har gällt länge och att den infördes som lag förändrade egentligen inte innebörden på något sätt. En enkel rundfrågning hos de större kommunernas socialtjänster ger också vid handen att ingenting har förändrats i tjänstemännens sätt att arbeta sedan blev lag. En viktig pusselbit för att komma till rätta med skillnaderna mellan kommunerna tror jag är att bygga upp ett bättre utbyte av information mellan kommunerna. Mitt parti driver att det ska finnas gemensamma register för familjehem och även gode män. Egentligen borde det mest logiska vara att bygga upp databaser där kommuner kan utbyta flera sorters information. Det behöver också utvecklas bättre system för att göra rättssäkra utredningar om barn och omhändertagande. En hel del finns men används på olika sätt i olika kommuner. Detta är en liten del i det som vi kallar barndomsgaranti och som vi lanserade före förra valet. har kommuner en styrka i att kunna arbeta på olika sätt. Det kan vara inspirerande, och kommuner kan tjäna som goda exempel och vara föregångare för andra kommuner. Därför är det viktigt att självstyret i sig inte inskränks alltför mycket. Tyvärr hör jag mycket lite konkret i svar. Det mesta är en uppräkning av vackra ord och floskler. Vi fick höra att olika aktörer ska samverka på olika nivåer, att kunskapen ska höjas och att arbete ska stödjas i kommuner och regioner. Men hur ska samverkan gå till? Mellan vilka aktörer och vilka nivåer gäller det? Vilken kunskap är det som saknas, och hur ska den nå ut? Hur ser stödet till kommuner och regioner ut? Är det pengar vi pratar om? Hur mycket pengar pratar vi i så fall om? Svaret ger upphov till mer frågor än det ger svar. 81 Statsrådet (MP): Jag vill tacka riksdagsledamoten för att jag får möjlighet att reda ut just de frågorna lite. Ja, vi har regionala och kommunala skillnader. Det är också något som barnrättskommittén återkommande kritiserar för. Det ska förstås inte spela någon roll för ett barn var i man växer upp. Man ska kunna få stöd och hjälp. Det är en utmaning vi har. Vi jobbar med att stärka barns rättigheter i , inte minst för de barn som har det tuffast. Det finns några saker som jag tänker är viktiga. För att vara mer konkret har vi gett i i uppdrag att samordna och utveckla länsstyrelsernas uppdrag med att jobba med barns rättigheter i praktiken. De ska även ge stöd till kommuner och regioner om hur man kan jobba tillsammans för att stärka barns rättigheter och vad det innebär för kommunens verksamhet. De ska även främja erfarenhetsutbyte, att lära av varandra, vilket riksdagsledamoten också lyfter fram som viktigt. Den här typen av uppdrag i politiken ger inte några vackra och stora rubriker i medierna. Men jag är inte i politiken för att jaga vackra och stora rubriker i medierna, utan för att vi ska göra ordentlig och konkret skillnad i barns liv på riktigt. Det är alltså ett väldigt viktigt uppdrag som i har med att hålla ihop det här arbetet och ge stöd till länsstyrelserna, som förstås i respektive län ska ge stöd till kommunerna och regionerna. Det är ett harvande i det här arbetet med att stärka barns rättigheter. , som jag nämnde tidigare, är också oerhört viktigt. jobbar även med att ge stöd till kommuner, regioner och myndigheter i fråga om vad barns rättigheter betyder i praktiken. Jag tänker att man även där kommer att behöva gräva ännu mer i vad det betyder för våra olika yrkesroller. Vad betyder det om jag är socialsekreterare? Vad betyder det om jag är lärare? Vad betyder det om jag är stadsplanerare? Hur ska jag tänka kring detta? Det har också tagits fram en vägledning för hur man kan tolka och tillämpa . Det har dock gått ett enda år. Jag tror att vi har en lång resa. Jag skulle inte våga stå här och säga att det inte har någon betydelse att har blivit svensk lag. Jag är också övertygad om att den hypotesen kommer att visa sig vara felaktig. Men jag är glad över att riksdagsledamoten ändå hoppas att jag har rätt, vilket han sa tidigare. Det är vidare viktigt att nämna att har ett uppdrag att samla rättspraxis. Vilken betydelse får det att har blivit svensk lag? Hur kommer domstolarna att döma? Hur kommer man att använda lagstiftningen? Det är något som vi också måste följa. Jag tycker att det ska bli väldigt intressant att ta del av det. har just detta uppdrag att se vilken konkret betydelse det har fått. Det gäller inte bara det som jag har pratat mycket om, det vill säga vilket genomslag det får i offentlig sektor, utan också vilken konkret betydelse det får i våra domstolar i ärenden som på olika sätt rör barn. Det var några ord om detta. När det gäller barns rättigheter är det också viktigt att jobba med de kunskapshöjande insatserna för kulturförändring i våra verksamheter. Den andra delen är givetvis lagstiftningen. Den behöver fortsätta stärkas på olika sätt för barn så att vi stärker barnrättsarbetet i samhället. 82 (SD): Vi kommer nog att kunna diskutera ofta och mycket och om det var det faktum att man införde som lag som hade störst betydelse eller att man därefter började anpassa lagarna efter . Det hade man kunnat göra utan att införa som lag. Det kommer att bli en diskussion om vad som var hönan och vad som var ägget. Vi kan däremot konstatera att ojämlikheten mellan kommunerna är stor, ibland mycket stor. Problem som då uppstår är att skyddsbedömningar görs för sent eller inte alls. Barnets situation utreds inte alltid vid våld. Barnet kommer inte i kontakt med den ansvariga socialsekreteraren eller får inte svar på de frågor som det har. Listan över de brister som redan finns kan göras nästan hur lång som helst. En ny socialtjänstlag är på väg, och det är högst oklart om den kommer att förändra så mycket, särskilt med tanke på att många av de brister som finns i kommunerna finns på grund av brist på följsamhet. Den lag som redan finns följs inte. Frågan är om en ny lag kommer att påverka särskilt mycket. I varje tragiskt fall som framkommer, oavsett om det handlar om att kommunen har agerat eller inte, är den ständiga gemensamma nämnaren att gällande lagar och regler på något sätt har kringgåtts. har det gjorts medvetet, och ibland har det gjorts av okunskap. Ofta är den mänskliga faktorn avgörande. Om man ska komma åt dessa problem kan man inte enbart förlita sig på nya lagar när de gamla inte följs. I stället måste följsamheten bli bättre och metodstödet bli säkrare, och det måste finnas rutiner för att få allting att fungera. Jag saknar konkreta åtgärder som lyfter upp barnrätten och hur de lagar och regler som finns ska följas av kommunerna. Vilka konkreta förslag har regeringen egentligen? Hur ska regeringen tillse att de lagar som vi i riksdag stiftar verkligen följs? Att bara kasta in nya lagar, som man gjorde med och som man antagligen kommer att göra med socialtjänstlagen, utan att tydligt säga hur de ska tolkas och ge ett medföljande metodstöd är ganska meningslöst. Vilken lag står överst? Är det eller socialtjänstlagen? Hur ska kommunerna tolka det här? Gäller kanske artikel 8 över socialtjänstlagen? När tänker regeringen anta som lag, om det nu är så bra att anta konventioner som lag? Jag tror inte att man kommer att anta som lag, utan den gäller över allt och sedan anpassar man de lagar man har för att de ska fungera under de konventioner som vi har skrivit under. Att flera lagar krockar med varandra gör det knappast lättare för barn att få sina rättigheter tillgodosedda i . De exempel jag tog upp tidigare om gemensamma plattformar och utbyte av socialtjänstinformation är något man kan göra. Det finns ytterligare saker som man konkret kan göra. Det handlar om vilken detaljnivå man ska ha. Mitt parti har lagt fram en lång rad detaljförslag, men jag har tyvärr inte tid att ta upp dem här. 83 Statsrådet (MP): Möjligheterna att utbyta information är en intressant fråga att diskutera. Det är en viktig punkt som lyfts upp, och den är verkligen värd att diskutera. Det som förs fram om implementering av lagstiftning är också viktigt. Det finns mycket riktigt exempel på när lagstiftning har funnits på plats men inte har använts. När det gäller är det kanske få lagar som har ett lika gediget arbete bakom sig. Det handlar om förberedelser inför att skulle bli lag. Framtagandet av en vägledning har varit ett pågående arbete. Den ska stärka kunskapen om vad barns rättigheter betyder i praktiken och hur man kan jobba med detta. Det finns även ett uppdrag att följa vad det får för betydelse i de konkreta domarna. Det är förstås viktigt i all lagstiftning att ha god information till dem som ska tillämpa lagarna i praktiken. Jag vill återkomma till betydelsen av att får de resurser man behöver för att kunna göra sitt jobb. Vi vet att det inte minst inom barn- och ungdomsvården runt om i våra kommuner finns många exempel på att inte har haft tillräckliga resurser och att det ibland har varit som allra svårast inom just barn- och ungdomsvården. Där borde vi vara som allra bäst. I det arbete som bedrivs för barn och unga har man ibland haft sämst förutsättningar att göra sitt arbete. Det får konsekvenser för barn i utsatthet. Vi har ett politiskt ansvar att prioritera , och vi måste ta detta ansvar. Vi skulle behöva mycket mer debatt i samhället om socialpolitik och om människor i utsatthet, också vuxna, som har det svårt. Hur bygger vi ett samhälle där alla människor har goda levnadsvillkor? Där är en avgörande del, om än inte den enda, för att skapa ett gott samhälle. Detta är en väldigt viktig del som jag tycker att vi talar alldeles för lite om. Vad får det för betydelse för enskilda socialsekreterare om de har en tuff arbetssituation och många ärenden som de ska hantera? Självklart har socialarbetarna ett eget ansvar, och verksamheterna har också ett ansvar. Men ytterst har vi politiker det största ansvaret för detta. Det är vi som ger förutsättningarna för att de ska kunna göra jobbet. Det här är en viktig del när det gäller implementeringen av de lagar som stiftas. Man måste ha möjlighet att ta till sig dem och jobba i verksamheterna för att tillämpa dem. Det är förstås självklart att svensk lag ska följas. Det är viktigt att lyfta upp och diskutera att de lagar som finns måste användas. Men det är också väldigt tydligt för mig att det behövs fler lagstiftningsförändringar för att stärka barns situation i . behöver vi gå in i enskilda paragrafer och skruva, och det kommer förstås inte att åtgärda. Den gör skillnad på ett helt annat sätt. Det handlar inte minst om de värderingar och normer som styr vårt samhälle.