prot · H809129 · 2021-05-28 00:00:00 — Forskare säger: ”Att utesluta kriminaliseringen av narkotikabruk från den kommande utredningen vore ett allvarligt misstag som skulle låta viktiga frågor förbli obesvarade. Vi tvivlar dessutom på att några seriösa forskare kommer att vilja delta i en riggad utredning.” Det är alltså främsta forskare på området som säger så. säger att man måste utreda hela politiken och inte bara vissa delar den. Detta har som sagts inte utretts . Allt vi ber om är att ministern inte utesluter möjligheten att titta på hur den nuvarande lagstiftningen påverkar utfallet av den svenska politiken. Om det finns en vägsträcka där många dör i trafiken är regeringen inte rädd för att titta på om fartgränserna kan behöva ändras eller om vägen ska byggas annorlunda. När vi har ett stort antal dödsskjutningar genomlyses hela rättspolitiken för att minska antalet offer. Varför kan man inte göra detsamma när det kommer till det faktum att vi har högsta narkotikadödlighet? Då är man plötsligt ovillig att genomlysa hela politiken. Vissa delar tittar man absolut på, men det finns också delar där man säger att man inte vill ta till sig kunskapen. Det är det som är anmärkningsvärt. Som socialminister och ansvarig för medborgarnas vård och hälsa anser statsrådet att den som har just den här sjukdomen ska pekas ut som kriminell, och vi får inte ifrågasätta det. Alla uppmaningar om att undersöka om det verkligen är det bästa sättet att hjälpa en person med beroendesjukdom avvisas. Det jag undrar är hur det blev så, herr talman. Jag skulle därför vilja ställa en sista fråga till statsrådet: är det så att kriminaliseringens bevarande är viktigare än att vi blir säkra på att vi ger den absolut bästa vården till och har den bästa politiken för dem som dör av beroendesjukdomar? 83 Socialminister (S): Jag vill understryka att interpellationen, om den hade handlat specifikt om avkriminalisering av eget bruk, sannolikt inte hade landat hos mig utan hos min kollega på , eftersom det är en straffrättslig fråga. Jag vill också understryka att vård- och behandlingsfrågorna är otroligt relevanta att titta på när vi talar om att vi ska ha en narkotikapolitik som räddar liv. Vi har tagit steg som jag tycker att vi talar för lite om. Vi behöver följa upp och utvärdera dem, och jag vill bestämt hävda att vi ska fortsätta på den vägen. Det kan inte vara så att vi känner oss nöjda där vi är. När det gäller utvärderingen av svensk narkotikapolitik bereds den i , som jag sa i mitt svar. Vi kommer att återkomma med hur vi ska göra detta på bästa sätt. Vi ska naturligtvis titta och lära. Eftersom interpellationen inte handlade specifikt om avkriminalisering av eget bruk tänker jag dock inte fördjupa mig ytterligare i det, utan jag konstaterar att det är en känslig fråga. Det skickar faktiskt signaler åt olika håll, vilket jag tror att är medveten om. Det är klart att det å ena sidan spelar roll och har betydelse för den som är fast i ett missbruk och å andra sidan skickar vissa signaler i vårt samhälle. Vi har en hållning som säger att vi vill vara restriktiva. Vi har en hög dödlighet, ja, men vi har också ett lägre bruk jämfört med många andra länder. Det är inte bara en fråga om att titta på fakta och fråga experter, utan jag vill påstå att det finns en hel del frågor om vilket perspektiv man har. Ska man inte börja – hur ska man sluta? Jag vill som socialminister ha fokus på vård och behandling och på hur vi kan lära av andra. nämns länder som gör väldigt många olika saker , och vad som faktiskt är slutsatsen av det ena och av det andra är inte helt enkelt att se. Jag tror att vi ska erkänna att det finns en del politik i det här men att avkriminalisering är en fråga som inte minst är straffrättslig och som ligger hos justitieutskottet. Interpellationsdebatten var härmed avslutad. § 9 Svar på interpellation 2020/21:606 om barndomsgaranti 84 Socialminister (S): har frågat jämställdhets- och bostadsministern med ansvar för stadsutveckling och arbetet mot segregation och diskriminering om statsrådet och regeringen kommer att agera för inrättandet av en svensk barndomsgaranti och i så fall vilket innehåll den kommer att ha. Arbetet inom regeringen är så fördelat att det är jag som ska svara på interpellationen. Regeringens arbete för att förbättra situationen för barn spänner över många politikområden. Det handlar om barns rättigheter, skola, vård och omsorg och socialförsäkringar. Det handlar även om arbetsmarknadspolitik, socialpolitik, bostadspolitik och kriminalpolitik. Det handlar om hur vi organiserar hela vårt samhälle och om hur vi vill att det ska utvecklas. Frågan kan därför inte enbart reduceras till ett förslag från om att inrätta en europeisk barngaranti eller sammanfattas till en nollvision eller en särskild regeringsgaranti. Bland de konkreta frågor som lyfter i sin interpellation nämns brister vid familjehemsplaceringar. Det är en prioriterad fråga för regeringen, som lämnade en proposition med lagskärpningar till avseende att stärka tryggheten för placerade barn. För tillfället bereds förslag till en så kallad lex Lilla hjärtat, och kommer regeringen också att tillsätta en utredning som ska se över kvaliteten i vården för barn och unga i familjehem, på stödboenden, HVB eller särskilda ungdomshem. Precis som gällande många andra av de frågor som lyfter fram rör barns välmående och goda uppväxtförhållanden omfattande verksamheter som påverkas både av lagstiftning, resurser, organisation och arbetssätt. Förbättringar kan därmed inte enkelt beordras fram utan måste nogsamt och steg för steg utvecklas, utvärderas, omprövas och vidareutvecklas på nytt. Jag välkomnar alla riksdagspartiers initiativ för det arbetet. 85 (SD): Tack, , för svaret! Man kan fundera på varför utvecklingen konsekvent går åt fel håll om regeringen nu har ett så brett fokus och arbetar med situationen för barn på alla fronter. Förbättringar kan inte enkelt beordras fram, säger . Jag håller helt med om det. Men det går ju inte framåt. Det går oftast bakåt. Jag kommer att återkomma till det här, men först vill jag prata lite om ordet barndomsgaranti. Första gången jag hörde ordet barndomsgaranti var 2016. Vi hade familjerättskonferens i , och vi hade grupparbete. En grupp hade i uppdrag att titta på problemen kring utsatta barn och komma med förslag till åtgärder. När gruppen presenterade sitt arbete föreslogs egentligen ganska självklara saker – ganska lika de som EU nu skissar på. Det handlade om nolltolerans mot barnmisär, en nollvision mot hemlöshet bland barn, att kvalitetssäkra och höja kompetensen hos dem som jobbar med barnrätt och olika stödinsatser och hjälp till utsatta barn. Det var alltså sådant som jag tror att alla politiska partier egentligen jobbar för. Förslaget var också att lägga detta i ett större paket och att det paketet skulle kallas för barndomsgaranti. Detta vidareutvecklade vi vid vår familjerättskonferens , och jag fick gehör för en barndomsgaranti även av partiledningen. Barndomsgarantin blev också en del av vårt valmanifest inför valet . säger jag inte att EU har kopierat mitt partis idé eller att vår barndomsgaranti ens har något med EU:s barndomsgaranti att göra. Jag kan dock konstatera att när vi sverigedemokrater först diskuterade en barndomsgaranti testade jag att googla ordet och fick inga träffar alls. Tyvärr kom inte valet att handla om barndomsgaranti eller ens om politik för barns bästa. Socialdemokraterna använde hela sin valstab till att i stället sprida lögner om vad mitt och andra partier egentligen ville. I stället för barnmisär fick vi prata om marknadshyror, vilket är något som vi aldrig föreslagit och som Socialdemokraterna efter valet plötsligt själva ville införa, åtminstone delvis. I stället för att prata om hemlöshet bland barn fick vi diskutera om regler för fri abort till vecka 12 egentligen är kvinnoförtryck. I stället för att prata om hur vi blir bättre på att hjälpa utsatta barn ville Socialdemokraterna diskutera om det är kvinnofientligt att vilja ha vårdnadsbidrag och faktiskt träffa sina egna barn. Listan på märkliga utspel från Socialdemokraterna i förra valrörelsen kan göras nästan hur lång som helst. Och jag tror att det fanns en baktanke: Man gjorde allt för att dölja det egna misslyckandet. När siffrorna pekar på ökad otrygghet och ökad utsatthet för våra barn är inte den politiken så intressant att diskutera. hade mått mycket bättre av att prata om just barns bästa, eller, som vi då ville, om en barndomsgaranti. Självklart är det svårt, för att inte säga omöjligt, att garantera något, inte minst när det gäller uppväxtförhållanden. Extra svårt blir det kanske när man ser samhällets utveckling med växande utanförskapsområden och en barnfattigdom som faktiskt har ökat i princip . Jag skulle gärna vilja ha en förklaring rörande när Socialdemokraterna kommer att vända de här siffrorna. 86 Socialminister (S): hade från chansen att i ganska många minuter tala om hur tänker att en sådan här barndomsgaranti skulle se ut, men i stället landar han på något sätt i en valrörelse som ägde rum och där jag knappast noterade alla förslag för att lyfta barnrättsfrågor. Det fanns också möjlighet att ganska efter valet se till att inte bara ha en barnkonvention som är ratificerad utan också göra den till lag, men det var naturligtvis väldigt emot, för det skulle få konsekvenser som gärna kan få påminna om. Vilka farhågor hade man med att blev lag? Jag hörde att och påbörjade sitt arbete med hur man ska se till att ha en politik för barn eller barns uppväxt – eller hur det nu beskrevs. Jag kan garantera att Socialdemokraterna inte började . Det var som vi påbörjade ett arbete som handlade om allas lika värde, rätten till skolgång, utsatta barn och att bygga ut en förskola som omfattar alla. Att arbeta för barns rättigheter är någonting som ligger som en linje genom den politik som vi bedriver. Men handlar interpellationen om en väldigt specifik fråga, nämligen: Vad ska regeringen göra med den europeiska så kallade barndomsgarantin? Skälet till att jag står här och inte som har ansvar för barnfrågor är att detta hamnar i det utskott i rådet som faller under undertecknad. Men vill bena i de olika perspektiven i barnfrågor rekommenderar jag faktiskt att han själv bryter ned det här lite och fördjupar sig i frågor som: Vad betyder det att alla barn har rätt till förskola? Vad får vi för konsekvenser när vi i stället för förskola har ett vårdnadsbidrag som innebär att mammor är hemma med sina barn? Vilka förebilder blir de mammor som är hemma med sina barn i stället för att gå till ett arbete? Det skulle vara intressant om kunde reflektera lite över det. Hur ser då processen ut med anledning av interpellationen som ställdes och som jag antar att interpellanten vill ha svar på? presenterade kommissionen ett förslag till en så kallad europeisk barngaranti i form av utkast till en rådsrekommendation. Jag vill understryka – inte i huvudsak för interpellanten utan för andra som lyssnar, för det är ganska komplicerat vad det här får för konsekvenser i svensk politik – att en rådsrekommendation inte är ett bindande verktyg utan ett sätt för EU:s medlemsländer att komma överens om en inriktning. Om den antas innebär den inga bindande skyldigheter, utan det är en inriktning som man kan ställa sig bakom. har det här hanterats på tjänstemannanivå i det som kallas för rådsarbetsgrupper. Det innebär att det så här långt är tjänstemän från som har företrätt svenska ståndpunkter inom ramen för de mandat som finns från riksdag. Rådsrekommendationen har ännu inte hanterats på politisk nivå, vilket gör det lite svårt för mig att svara på väldigt specifika frågor om den. Men det kommer att ske , då jag eller någon av mina kollegor kommer att företräda den svenska linjen. Inför det mötet sker förankringen i två steg: dels föredrogs den av min statssekreterare för socialutskottet , dels kommer den att föredras för . Genom detta förankras den svenska positionen av samtliga partier, inklusive interpellantens. 87 (SD): Jag föredrar faktiskt att ta barnets perspektiv framför att ta ett vuxenperspektiv, så som regeringen tyvärr alltför ofta gör. När det gäller var det inte ett problem att den inte var en lag innan. Problemet var att den inte följdes. Vi hade ju en skyldighet att följa den redan innan den blev lag. När jag sålde in barndomsgarantin i mitt eget parti beskrev jag den ungefär som en garanti på en vara, till exempel en bil. Ingen kan garantera att det aldrig blir fel, men om det uppstår problem och fel som blir kända ska vi som samhälle agera. Då ska vi göra allt vad vi kan för att rätta till felen och skapa ett så drägligt och fungerande liv som möjligt med barnets bästa i fokus. Det var så det lades upp. Sedan innehåller barndomsgarantin en lång rad åtgärder som jag tyvärr inte har möjlighet att redogöra för , så jag får hänvisa till våra motioner om man vill gå in på varje enskilt förslag som barndomsgarantin bygger på. Det viktiga är att vi från början inte bygger in problem i systemet. För mig är det viktigt att barnet får sina rättigheter tillgodosedda. Och det tål att upprepas: Barn har rätt till föräldrar, men föräldrar har inte rätt till barn. Det är barnets rättigheter som är det viktiga. Jag vet att regeringen gärna pratar om barnets bästa, men tyvärr klingar det ganska falskt när man läser de framlagda förslagen. Just nu hanterar vi ett par propositioner i civilutskottet, och det är slående hur regeringen envist håller fast vid ett vuxenperspektiv. Bland annat handlar det om föräldraskap för gifta homosexuella, där barnets rätt till sina biologiska föräldrar nonchaleras. För regeringen är det de vuxnas rätt till barnet som uppenbarligen är viktigare än barnets rätt till sina föräldrar. Det finns också ett förslag om införande av fastställande av faderskap elektroniskt, och där har man också ett tydligt vuxenperspektiv. Detta ska göras först efter att barnet har fötts. Varför löser man inte problemet innan? Ur barnets perspektiv borde det bästa vara om föräldraskapet är klart när barnet föds. Vi vill att man påbörjar att fastställa faderskapet i processen, redan vid första kontakten med mödravården eller barnmorskemottagningen. I de allra flesta fall finns det inga tveksamheter kring vem som egentligen är pappa. Då finns det ingen anledning att vänta tills barnet har fötts och utsätta barnet för riskerna med vad som kan hända på vägen och krångla till det. En tidigare utredning och ett fastställande av faderskap långt innan barnet föds är det bästa ur ett barnperspektiv, och det är även det bästa för de blivande föräldrarna. skickade vi tre tillkännagivanden till regeringen, och alla tre förslagen finns i barndomsgaranti. Det handlar om kunskapshöjande åtgärder för dem som arbetar med familjerättsliga frågor, det handlar om möjligheten för socialnämnden att inhämta uppgifter utan samtycke från vårdnadshavaren och det handlar om att kvalitetssäkra vårdnadsutredningarna. Allt detta är sådant som skulle vara allmänt bra för barn. Jag undrar varför Socialdemokraterna väntar med att genomföra sådana här saker. Man bara avvaktar, trots att man har haft regeringsmakten . har vi bara sett hur det egentligen har gått utför vad gäller barns situation i . De utsätts för mer våld och har det allmänt sämre, tyvärr. 88 Socialminister (S): Svepande ordalag är väl i och för sig ingen nyhet i en debatt med . Det blir svårt att ha en riktigt bra diskussion om det handlar om barns rätt till förälder och inte förälders rätt till barn. Det är frågor som ligger i civilutskottet och som säkert har synpunkter på, och det är jag övertygad om att också mina kollegor har. Men jag har inte ansvar för specifikt de frågorna, så det blir väldigt svårt att ha en riktigt bra diskussion om kunskapshöjande åtgärder och så vidare. När det kommer till frågan om sekretess tror jag att egentligen inser att det är en väldigt svår fråga, men det är ju inte så att den inte arbetas med. Jag tycker att ska ägna sin avslutande replik åt att berätta för alla barn som undrar varför inte tyckte att skulle bli lag. Barnrättsorganisationer i och världen över driver som en av sina allra viktigaste frågor att få ett brett och tydligt genomslag för och att inte göra den till en valfri fråga. När nu är lag i blir det ännu tydligare vilken kunskap man ska ha när man arbetar i myndigheter och organisationer och i sammanhang där man möter barn och vilka skyldigheter man har. Det är också tydligt att vi lägger in detta i alla utredningar – det kan aldrig missas – det prövas i domstol och så vidare. Vad är då skälet till att det är så viktigt med ett brett barnrättsperspektiv men att inte behövde bli lag? Jag kan fortfarande inte förstå hur man kan stå här och hävda att man går i en riktning där man sätter barnen främst men att inte behövde bli lag. 89 (SD): När det gäller tycker jag att jag gav en ganska klar förklaring . gäller ju oavsett. Vi skrev på den eller när det var, så den har ju gällt under jättemånga år. Problemet är att vi inte har anpassat den övriga lagstiftningen till den. har man infört den som lag. Då krockar den helt plötsligt med en massa andra lagar, och det har man fortfarande inte rättat till. Vad som verkligen oroar mig är den långsiktiga utvecklingen i . Man kan leva med att allt inte är perfekt om man ändå ser att det blir bättre , om samhället blir lite tryggare, ekonomin lite bättre och barnen lite mindre utsatta. Men så är det ju inte. Tvärtom ser vi att utvecklingen går åt fel håll. Barnfattigdomen tenderar inte att stadigt minska. Tvärtom har den ökat, enligt SCB, . Samma sak är det med våld och brott mot barn. Det finns ingen nedåtgående trend. Enstaka år kan visa på en nedgång, men är trenden tydlig. Det har ökat . Värst av allt är att det dessutom främst har drabbat de yngre barnen. Den största ökningen av misshandelsbrott mot barn handlar om barn . Vi tror gärna att är bäst i klassen och att problemen är små, men verkligheten visar någonting annat. Jag är övertygad om att även behöver ta krafttag mot problemen, och en barndomsgaranti är en möjlig väg. Mina döttrar är snart vuxna. Den äldsta är snart 21 och den yngsta fyllde 15 . Vad som verkligen skrämmer mig är det faktum att mina barnbarn löper större risk, jämfört med mina barn, att drabbas av såväl barnfattigdom som kriminalitet och våldsbrott under sin uppväxt. Det måste vi faktiskt göra någonting åt, och det måste vi göra på riktigt. 90 Socialminister (S): Jag tycker att det var ett intressant perspektiv mot slutet att tala om barnfattigdom, för barn är ju inte fattiga. Det är deras föräldrar som är fattiga. Det är inte barn som inte har ett arbete att gå till, som inte tjänar sitt levebröd och som inte har råd att betala hyra och mat. Hur ser då arbetsmarknadspolitiken ut? Hur ser vi till att ge möjligheter att skaffa sig en utbildning, att lära sig språket, att få de möjligheter till ingångar på arbetsmarknaden som man kan behöva för att kunna försörja sig själv och sin familj? Barnfattigdom ska inte lastas barnen, utan det har ju verkligen att göra med all annan politik. Vi kan se , lite drygt, hur otroligt många insatser som regeringen har presenterat tillsammans med samarbetspartierna för att se till att människor inte ska bli arbetslösa, för att näringsverksamheter inte ska gå omkull och för att socialförsäkringssystemen ska hålla måttet. Diskutera gärna de frågorna och inte bara mitt under pandemin, utan stå upp för dem framöver och se till att välfärden får de resurser som krävs! Prioritera inte det som är allt annat än vården, omsorgen och skolan som skapar en trygg tillvaro och ger förutsättningar för det offentliga att faktiskt ge stöd och uppbackning till de barn och unga som så behöver! Klassperspektiv och socioekonomi – jag tar gärna den debatten med . Interpellationsdebatten var härmed avslutad. § 10 Svar på interpellation 2020/21:652 om prostatacancer 91 Socialminister (S): Per Ramhorn har frågat mig vad jag och regeringen avser att göra för att korta väntetiderna för personer som drabbas av prostatacancer. Cancervården är en viktig fråga för regeringen. Regeringen och kommuner och regioner, SKR, har träffat en överenskommelse om att fortsätta arbetet för en mer jämlik, effektiv och tillgänglig cancervård. Regeringen har avsatt för det arbetet. Prostatacancer är den vanligaste cancersjukdomen i och den vanligaste cancerrelaterade dödsorsaken bland män. Omkring 120 000 svenska män lever med diagnosen, och förekomsten ökar kraftigt med stigande ålder. Statistiken visar att överlevnaden för cancerpatienter ökar, också för patienter med prostatacancer. Men det finns fortfarande stora utmaningar på prostatacancerområdet Den enskilt viktigaste åtgärden för en mer jämlik och tillgänglig cancervård är de standardiserade vårdförloppen, så kallade SVF. har regeringen stöttat införandet av 31 SVF i cancervården som täcker av alla cancerdiagnoser. Av alla cancerpatienter 2019 utreddes enligt ett SVF, vilket är i enlighet med målnivån . Genom SVF har fler patienter en jämlik, strukturerad och sammanhållen utredningsgång för cancer – i hela . SVF innebär att det för varje cancerdiagnos finns maximala ledtider som också beskriver hur varje moment i utredningen minst behöver ta för att kunna utföras med bibehållen kvalitet, från det att misstanke om cancer uppstår till start av behandling. De utgör ingen utlovad vårdgaranti utan är mycket högt ställda mål för hur snabbt utredningen skulle kunna genomföras. infördes SVF för prostatacancer för att öka förutsättningarna för att korta kötiderna i prostatacancervården, men det stämmer att det fortfarande finns stora utmaningar på området. Andelen patienter som utretts inom maximala ledtider för SVF för prostatacancer ökade för att sedan sjunka igen . De som väntat allra längst, alltså , har dock blivit färre . Att patienter får den vård de har behov av i rimlig tid är en prioriterad fråga för regeringen. Därför stöder regeringen också regionernas arbete med att korta väntetiderna generellt i vården. För att stödja regionernas tillgänglighetsarbete har regeringen tillsatt första nationella delegation för ökad tillgänglighet i hälso- och sjukvården med fokus på kortare väntetider. Regeringen har även avsatt 2021 för att korta väntetiderna i vården. Covid-19-pandemin orsakar uppskjutna vårdbehov inom många områden, bland annat cancervården. Regeringen har avsatt respektive 2022 för att stödja regionerna i hanteringen av covid-19-relaterad vård och uppskjuten vård till följd av pandemin. I en ändringsbudget föreslår regeringen ytterligare 2 miljarder, vilket innebär att totalt 6 miljarder avsätts för ändamålet. har regeringen betalat ut till regionala cancercentrum för deras fortsatta arbete med bland annat organiserad prostatacancertestning. Det finns flera syften med att organisera prostatacancertestning. Ett av de främsta är att göra testningen mer jämlik och att förbättra tidig upptäckt av prostatacancer. har det kommit flera tester som kan komplettera PSA-provet. Dessa tilläggstester syftar till att minska andelen män som behöver genomgå vävnadsprov efter PSA-testning och därigenom minska överdiagnostiken. bedömning är dock att det vetenskapliga underlaget för detta behöver kompletteras för att myndigheten ska kunna ge en rekommendation om screening för prostatacancer med PSA-prov kompletterat med annat test före vävnadsprovtagning. Avslutningsvis: Det pågår studier, bland annat i , som undersöker olika metoder som skulle kunna komplettera PSA-provet. Resultat från några av dessa studier skulle kunna få betydelse vid en ny bedömning. bevakar löpande utvecklingen på området och om screening för prostatacancer bör prövas på nytt. 92 PER RAMHORN (SD): Jag tackar statsrådet för svaret. Anledningen till att jag ställde denna fråga är, som du sa, att prostatacancer är den vanligaste cancersjukdomen i . dör omkring 2 400 män i prostatacancer. Det är sju gånger fler än antalet människor som dör i trafiken.