prot · H809129 · 2021-05-28 00:00:00 — Jag ska lämna den här diskussionen, men jag ville få med detta. Jag vill understryka att den utredning som vi talar om har tillsatts av regeringen eftersom vi tycker att det är väldigt angeläget att man ser barn som de subjekt de är och som egna individer som kan behöva skydd. I grund och botten är detta en bra utredning som vi har kunnat verkställa flera delar av. Det har dock funnits en del svårigheter som det har behövt arbetas vidare med. Jag hoppas att vi när vi bereder detta vidare ska kunna lägga fram förslag. Jag kan dock inte beskriva när och hur eftersom jag inte vet detta . Hur man arbetar med skolan och rätten att bli mottagen är en fråga som jag tänker mig att även arbetar med. Det spelar förstås roll. Det kan vara svårt för en kommun att väldigt tillfälligt, väldigt snabbt och utan att veta för hur ta emot ett barn, men det är ju väldigt viktigt att man ser till att det är möjligt. Jag vill avslutningsvis säga att vi bygger samhället för barnen och att vi ska bygga det med barnen. Att se till att alla barn får möjlighet att växa upp i trygghet är någonting som måste vägleda oss i arbetet. Det är uppenbart att alla barn inte får samma förutsättningar. Det är därför vi behöver ha ett välfärdssamhälle och ett trygghets- och skyddsnät som gör att samhället kan fånga upp barn när de hamnar i situationer där de riskerar att falla igenom. Skyddade boenden är förstås en del för de barn som har det allra tuffast. Olika former av placeringar behöver vi också arbeta med. Det ska vara bästa möjliga kvalitet i detta givet att det är väldigt svåra utmaningar för den personal och för den profession som gör sitt bästa för att möta dem. Det är förstås alltid en svår situation, men detta är kanske det viktigaste arbete man kan bedriva i vårt land. 117 (SD): Precis som ministern nämnde kan nog både ministern och jag se problematiken och dela denna uppfattning. Jag kan se att vi har mycket kvar att göra, även om en hel del har gjorts. Hela situationen för barnen är för mig väldigt problematisk, fru talman, inte minst ur ett barnrättsperspektiv. Oavsett om man kallar det våld i nära relationer eller mäns våld mot kvinnor och barn måste det angripas från flera håll. De insatser man har gjort är jättebra, och det är jättebra att man har skärpt straffen. Vi behöver dock också jobba med det proaktiva, och vi behöver se till att de som behöver hjälp och som söker insatser får denna hjälp på ett adekvat sätt. insatser utförs i dessa fall i mångt och mycket av ideella verksamheter, där återkoppling och uppföljning när det gäller barnen inte finns eftersom man inte har tagit ett beslut. Verksamheterna är inte licensierade, och det finns inga kvalitetskrav gällande säkerhet. Bemanningen kan variera kraftigt med variation över landet. Då det inte finns några beslut om insatser gällande respektive barn saknas också dokumentationsplikt, vilket leder till att varken hemmet eller kan följa upp barnens placering. Det finns då heller ingen koppling till om man har fått utbildningsinsatser eller om man har fått den vård och det stöd som finns. Som jag har nämnt vet jag att många verksamheter gör alldeles förträffliga insatser. Jag vill alltså inte kritisera någon. Men faktum kvarstår; tiden tickar på, och barn blir just nu placerade i skyddat boende. Jag vill uppmana regeringen att skyndsamt arbeta fram ett förslag i frågan. Det vill jag verkligen se. En avslutande, snabb fråga till socialministern gäller just , dess intentioner och regeringens eget åttonde långsiktiga målområde om skydd, stöd och behandling för barn som utsätts för mäns våld mot kvinnor och hedersrelaterat våld mot kvinnor och att samhällets insatser för flickor och pojkar ska vara likvärdiga och av god kvalitet. Uppfyller vi det så som systemet ser ut ? 118 Socialminister (S): Det finns mycket kvar att göra. Det var kanske också lite där vi började interpellationsdebatten, dialogen eller diskussionen. Samhället blir verkligen inte färdigbyggt. Jag vill understryka att det förstås är fråga om lagstiftning. Men det gläder mig att inte har som huvudfokus att vi ska hitta på nya straff och påföljder. Detta handlar nämligen om hur föräldrar ska bli trygga i sitt föräldraskap. Hur ska vi stödja föräldrar som tycker att det är svårt med gränssättning eller som behöver hjälp och stöd? Hur ska vi kunna komma in tidigare? Det handlar om mellantvång, vistelseförbud och så vidare. Man ska inte behöva känna att man handlar i ett läge där det är antingen samtycke eller tvångsomhändertagande som gäller. Vi kom också in lite grann på att det är ett brutalt ingrepp i en ung människas liv. Ambitionen är förstås att få familjer att fungera. Hur stöder vi föräldraskapet? Hur förebygger vi? Jag glömde säga det tidigare, men jag vill påminna om att vi har gjort en översyn av hela socialtjänstlagen. Det är ett omfattande arbete som har gjorts under . Vi arbetar nu med hur vi ska ta det vidare. Men en utgångspunkt är att barns och ungas perspektiv ska genomsyra det. Det handlar också om hur man ska komma in tidigare och hur man sänker trösklar. Hur ska vi se till att man på ett enkelt sätt – det är lite på myndighetsspåret – vågar ta kontakt utan att man ska behöva vända in och ut på sig själv? Det ska kanske inte göras så mycket anteckningar. Hur kan man snabbt och enkelt känna att någon lyssnar? Hur kan vi se till att underlätta samverkan? Vi har till exempel presenterat förslag på att kanske låta socialnämnden hämta in sekretesskyddade uppgifter från en annan socialnämnd. Hur ska polis och socialtjänst samarbeta och samverka och så vidare? Det finns väldigt mycket att göra. Men jag vill understryka att det förstås handlar om dem som arbetar på skyddade boenden, i familjehem och så vidare. Men vi behöver också ha fokus på hur vi skapar ett samhälle som ger trygghet och som gör så att föräldrar kan vara goda förebilder för sina barn, så att barnen ges bästa tänkbara uppväxtvillkor. Interpellationsdebatten var härmed avslutad. § 14 Svar på interpellation 2020/21:714 om pandemilagen och begränsningar vid stora evenemang 119 Socialminister (S): har frågat mig om jag med tanke på att frustrationen inom idrottsvärlden växer sig allt starkare förstår att nuvarande restriktioner är ologiska. har också frågat mig varför regeringen inte öppnar upp för ett procentuellt publikinsläpp till arenor i stället för att det ska vara ett fast antal oberoende av arenans storlek. Signifikant för allmänna sammankomster och offentliga tillställningar, som bland annat idrottsmatcher, är ofta att människor ska komma samman, göra eller uppleva något ihop. Det sker ofta på en viss plats . Det kan dra till sig människor som normalt inte träffas och som ibland kommer från olika landsändar. Det gör att det finns skäl att reglera sådan verksamhet på ett annorlunda sätt än för till exempel en butik. Där är inte syftet att samlas, utan besökare kan komma och gå under butikens hela öppettid. Butiker, gym, serveringsställen och ett flertal andra verksamheter har också särskilda begränsningar när det gäller antalet personer som får vistas i lokalen. Det är viktigt för att minska risken för smittspridning. Jag har förståelse för att det finns en frustration då många verksamheter anser sig ha lokaler där man på ett smittsäkert sätt kan ta in fler än åtta personer. När lagen (2021:4) om särskilda begränsningar för att förhindra spridning av sjukdomen covid-19, den så kallade covid-19-lagen, infördes var regeringen tydlig med att den skulle möjliggöra för smittskyddsåtgärder som är anpassade efter verksamheternas olika förutsättningar att bedrivas på ett smittskyddssäkert sätt. Sedan lagen infördes har smittspridningen legat på en väldigt hög nivå, och ökade den. Vården har dessutom varit mycket hårt belastad. Det har inte varit läge att ändra begränsningarna. Regeringen har beslutat om nya deltagartak som tar hänsyn till verksamheternas olika förutsättningar och till att smittrisken ser olika ut beroende på om arrangemanget till exempel sker inomhus eller utomhus samt om deltagarna anvisas sittplatser eller inte. För inomhusarrangemang ska deltagartaket som huvudregel fortsätta att vara 8 deltagare. Men om deltagarna inomhus anvisas en sittplats kan upp till 50 deltagare tillåtas. I arrangemang utomhus får maximalt 100 personer delta om de inte anvisas en sittplats. På arrangemang som anordnas utomhus med anvisad sittplats, till exempel på stora utomhusarenor, kan upp till 500 personer tillåtas. En särskild begränsning införs för motionslopp och liknande idrottstävlingar, där högst 150 idrottsutövare får delta. Dessa deltagartak träder i kraft . Regelverket tar således bättre hänsyn till de risker som är förknippade med arrangemangets förutsättningar. För stående publik på en konsert inomhus är det motiverat att ha en deltagarbegränsning som går längre jämfört med en tillställning eller sammankomst där deltagarna tilldelas anvisade sittplatser. Då finns det bättre möjlighet att hålla avstånd under hela den tid sammankomsten eller tillställningen pågår. Vidare behöver man beakta de kringarrangemang som inte omfattas av deltagarbegränsningar, såsom lokal kollektivtrafik där trängsel och risk för smittspridning kan uppstå om det är många som ska till och från samma plats . Regeringen har därför bedömt att fasta deltagartak behövs ännu . har också meddelat närmare föreskrifter om krav på smittskyddsåtgärder. På så sätt kan anordnare av arrangemang vidta mer anpassade smittskyddsåtgärder utifrån verksamheternas förutsättningar. Regeringen presenterade i går, , en plan för avvecklingen av restriktioner. Lättnader planeras utifrån den förväntade smittspridningen, belastningen på sjukvården och vaccinationsgraden. Regeringen har bedömt att nästa höjning av deltagartaken förväntas kunna ske omkring för att helt tas bort . 120 (SD): Tack, statsrådet , för svaret på interpellationen! Sedan jag lämnade in den har en hel del lättnader i restriktionerna gjorts. Inte minst gör man numera skillnad mellan inomhus- och utomhussporter. Det är bra. I går presenterades som sagt också de fem stegen för återöppnandet av samhället, som jag tror att många av oss har sett fram emot. Pandemin har kastat omkull alla våra rutiner och det som vi kallar vår vardag. Alla har vi fått ställa om. Idrotten har drabbats enormt hårt av de restriktioner som vi ska följa. Det är nog ingen som ifrågasätter att restriktioner behövs under en pandemi. Men när de slår så fel som de gör har jag full förståelse för de röster som ifrågasätter regeringens intentioner. Vi kan till exempel stå och trängas i kön till ett kafé, en butik eller ett shoppingcentrum, men idrotten har fått restriktioner om max åtta personer, trots att idrottsföreningar är vana arrangörer av säkra evenemang. kan flera hundra personer trängas i tunnelbanor och på bussar på väg till jobbet en helt vanlig vardag. Det är ologiska restriktioner som slår hårdast mot främst idrotten, och det skapar enorm frustration. Regeringen talade som sagt i går om de lättade restriktionerna. Det är glädjande besked. Men det är fortfarande ett tydligt exempel på regeringens dysfunktionella och irrationella politik gällande restriktionerna. Man fortsätter att stirra sig blind på maxantalet, oavsett storlek på arenan. använder sig flera europeiska länder av procentsats vad gäller publikintag. Varför ska det få gå fler personer inne i of än det får finnas på , som ligger jämte varandra, på samma gata? Varför får det vara fler personer i en butik inomhus än det får vara i publiken på en arena där taket är öppet? På utgör 480 personer av den totala kapaciteten. Det är uppenbart att de stora publikidrotterna fortfarande lever med ett i princip faktiskt besöksförbud. Ett annat märkligt exempel på restriktionerna är att det på en restaurang kan sitta 150 personer, men bort får det sitta 8 personer i publiken. Restaurangen ligger i den arena där fotbollsmatchen spelas. Skillnaden är att publiken inte får mat serverad vid sitt bord. Oavsett hur man tar sig till arenan är det uppenbart att 158 personer har tagit sig till arenan för att kolla på samma match. När regeringens hantering av restriktionerna inte är anpassad efter verkliga förhållanden kommer man inte att få befolkningens förtroende. Det har visat sig under pandemin, och det förstärks av regeringens icke fungerande politik i stort. Det är tydligt att regeringen har haft ett storstadsfokus när man arbetat fram restriktionerna. Många av våra arenor utanför våra stora städer ligger på platser dit man tar sig med bil eftersom det inte finns tunnelbana eller buss. Varför öppnar regeringen inte upp för ett procentuellt publikinsläpp till arenor i stället för att stirra sig blind på ett maxantal oberoende av arenans storlek? 121 Socialminister (S): Även om interpellanten vill tala om att idrotten har drabbats särskilt kan jag inte låta bli att försöka bredda diskussionen något. Jag tror att kultur, kyrkor, folkrörelser, demonstrationer, tivolin, mässor och restauranger inte skulle hålla med om att just idrotten har drabbats hårdare än alla andra. Alla har drabbats väldigt hårt. Jag vill också säga att det är möjligt att och om de hade varit i beslutande ställning hade bedömt och hittat specifika och välriktade restriktioner för varje enskild verksamhet. Jag vill bara säga att jag tror att det hade varit helt omöjligt att göra en bedömning av varje enskild, specifik arena och verksamhet och om den är i en storstad eller utanför. Vi har de regelverk vi har. Till en början hade vi ordningslagen; nu har vi mer träffsäker lagstiftning. Jag försökte ändå beskriva i mitt interpellationssvar att det finns en väldig skillnad i att komma till samma plats vid samma tillfälle, möta människor som man i normala fall inte möter och hantera detta på ett sätt som gör att man inte bidrar till trängsel. Vi har ju en rekommendation som handlar om att umgås framför allt med sitt eget umgänge och försöka ha en så liten social krets som möjligt. Det är därför man på restauranger får sitta högst fyra vid varje bord, vilket upplevs som en mycket stor begränsning. Sedan finns det naturligtvis möjligheter för den som vill att hitta sätt att sätta ihop de här begränsningarna eller lagarna. Det var ju inte så att vi från början tänkte: ”Ha gärna en restaurang på arenan!” Men har man det, och då har vi särskild lagstiftning för restauranger. Något annat svar har jag inte på det. Låt mig också säga att många europeiska länder har haft väldigt stängt. Jag har uppfattat det som att nästan velat ha lite mer av lockdown och stängt. Men man kan inte ha både stängt och öppet , utan man får välja. Då har vi valt att ha en ordning där människor inte möts och trängsel inte uppstår, där vi använder all tänkbar lagstiftning för att undvika detta och för att vägleda människor som behöver ta sig till arbetet. Det är mitt svar om kollektivtrafiken. Man måste ta sig till sitt arbete, till sin skola eller till en matvarubutik, och då får man hantera den situationen på allra bästa sätt. När vi talar om länder i nu är det ju inte så att de har massor av stora evenemang. Däremot börjar de, precis som vi i gör nu när vi lägger fram våra fem steg, se över hur de ska möjliggöra stora evenemang och vad förutsättningarna ska vara för det. Det testar man på olika sätt i olika länder, och vi följer förstås varandra noga och tittar på vad vi kan lära av det och hur förutsättningarna ser ut. Det betyder inte att vi i inte ska ha stora evenemang framöver. Vi ska ha det, men vi ska se till att vi har det på ett sätt som gör att vi inte äventyrar den positiva utveckling vi nu ser med minskande smittspridning och minskat inflöde i vården. Detta som vi tittar på andra länder. Jag tror att vi tillsammans i är väldigt intresserade av att göra det här på ett sätt som inte äventyrar utvecklingen. 122 (SD): Återigen tack för svaret, statsrådet! Skillnaden mellan strategi och övriga gällande publiken är att i har regeringen kört på samma linje genom hela pandemin och stirrat sig blind på ett maxantal medan man i har försökt tänka bredare och se hur man kan arrangera smittsäkra evenemang med publik på fler än åtta personer. Man har använt sig av procentuellt publikintag, som jag nämnde i mitt förra inlägg. Man har använt sig av olika sektioner. Man öppnar upp fler eller mindre sektioner beroende på ytan, och varje sektion har ett visst antal personer. kunde vi se flera tusen i publiken i den inomhusarena i där arrangerades. Det här var ett steg i ett forskningsprojekt, och vi har tidigare sett liknande forskningsprojekt i . Även om en sångtävling inte per definition är idrott är det ett stort evenemang som påminner om hur det är att arrangera en idrottsmatch. Jag är mycket väl medveten om att kulturen, civilsamhället och våra kyrkor har fått lida lika mycket som idrotten, men jag har valt att fokusera på idrotten i denna interpellationsdebatt. Eftersom idrotten har tagit den hårda smällen under hela pandemin vore det klädsamt av regeringen att ge den lite plåster på såren. I stället känns det som att regeringen fortsätter att ignorera idrottens önskemål och framarbetade dokument om att arrangera smittsäkra evenemang. Tydligen är ”frihet under ansvar” en devis som halva samhället får leva efter, och där är idrotten inte inkluderad. Det är dags att låta idrotten visa att man kan arrangera smittsäkra evenemang likt alla butiker gör , alla bussföretag gör och alla restauranger gör . när vi öppnar upp och återigen lämnar idrotten i skymundan riskerar det att skapa större frustration än den som redan finns. Det är oerhört viktigt att återgången till det normala hanteras rätt och framför allt rättvist. I den planerade återstarten görs det tyvärr inte för den här branschen, och det är beklagligt. Ser statsrådet några risker med att utelämna idrotten och inte låta den öppna upp på sina egna premisser? De är framtagna av idrotten själv under det här året och säkerställer smittsäkra arrangemang. 123 Socialminister (S): nämnde själv att det finns forskningsprojekt i de länder där man har stora evenemang. Det är ju något annat. Jag vill också säga att det inte handlar om hela pandemin. Vi är i ett läge där länder öppnar upp på olika sätt beroende på utgångsläge. Har man haft alldeles totalt stängt ska man öppna upp över huvud taget. Har man haft lite öppet ska man öppna mer. Jag tror att jag sa det, annars säger jag det igen: Vi ska ha stora evenemang också i men på ett sätt som inte äventyrar den minskande smittspridningen. Om vill diskutera idrottens förutsättningar och hur mycket stöd den har fått är jag säker på att idrottsministern gärna svarar på det. Jag kan inte den exakta summan. Men idrotten har inte på något sätt förbigåtts. De stöd som givits har fördelats till näringslivet, till människor som riskerat att bli av med jobbet och till korttidsstöd som gjort att man inte behövt bli av med jobbet. Men det har också handlat om stöd – av historiska mått, faktiskt – till både idrotten och kulturen såväl som till vården och omsorgen, så stöd har givits. Sedan är det klart att var och en som är drabbad, oberoende av var man är i samhällsstrukturen, kan ha synpunkter på det. Men jag tycker att det är orättvist att ge bilden att idrotten inte skulle ha fått något stöd. Det vore också orimligt att bryta ut stora idrottsevenemang specifikt. Jag tycker att vi tar de stora evenemangen över huvud taget. På presskonferensen i går var jag och regeringen tydliga med att vi kommer att återkomma och ge en bild av hur vi ser på möjligheten att ha stora evenemang som inte skulle vara möjliga annars, i det här epidemiologiska läget, om vi kan hitta former för det. Jag tycker att det är ett ganska tydligt besked. Jag kan också säga att det finns en skillnad mellan butiker och stora evenemang. Jag hoppas att det framgår klart och tydligt att det är skillnad mellan att gå in i en butik och där hålla avstånd, göra det man ska och gå hem och att säga: ”ska alla människor få komma hit! De här har vi ett stort evenemang.” Vi har inte sett det som möjligt, och vi har sett det som en stor risk. Det har vi delat med alla andra länder, skulle jag säga. Det är därför idrotten inte bara i har haft en utmaning. Det här är ju något som man upplevt i både ett europeiskt och ett globalt perspektiv. Jag tror att det är viktigt att ha lite utblick i de frågorna och inte bara titta på vad länder gör precis . Vi följer varandra noga och ser vad som är möjligt att göra. Regeringen har för avsikt att återkomma när det gäller de stora evenemangen . Men jag vill understryka att pandemin inte på något sätt är över. De besked som regeringen gav i går tycker jag däremot tydligt säger att vi börjar med att införa deltagartak från . Upp till 3 000 utomhus sittande är ganska stora evenemang. Det här säger vi för att vi tror att utvecklingen kommer att hålla i sig. Allt talar för det. Men vi ska inte göra något i det här läget som äventyrar den positiva utveckling vi har. Att ge idrotten förtur framför kulturen eller andra delar är vi inte beredda att göra, men att vi tittar på stora evenemang vill jag vara tydlig med att vi gör. Vi återkommer om det . 124 (SD): För mig har det varit ganska tydligt att regeringen inte velat ge idrotten en chans att faktiskt arrangera smittsäkra evenemang, som man säger sig kunna göra och har arbetat med under , när man från till en annan inte kunde ta emot publik och ha de stora arrangemangen. Hela kultursektorn har drabbats på samma sätt på grund av pandemin. Vi ser att vaccineringen löper på bra i samhället – det är bra. Ju fler som vaccinerar sig och ju snabbare det går, desto snabbare kan vi återstarta inte minst idrotten, som min interpellation handlar om. Men återigen – jag tycker att regeringen har haft en tråkig syn på hela idrottsbranschen. De har verkligen arbetat stenhårt för att få en chans att arrangera stora evenemang. Om det är något de kan göra bra är det just att hålla smittsäkra evenemang. Det finns flera exempel på hur man kan undvika att få en folksamling. Det kan röra sig om olika slottider vid entréer, att vissa sektioner är avspärrade och att den som köper en biljett kan spåras i efterhand om personen är smittad. De har alltså arbetat väldigt noggrant för att kunna öppna upp och arrangera stora evenemang på ett smittsäkert sätt; det har de verkligen varit måna om. Vi får hoppas att vi så snabbt som möjligt kan återgå till det normala – det ser jag verkligen fram emot. Men jag hade hoppats att regeringen hade gjort mer för just idrotten. 125 Socialminister (S): Jag noterar att , , under pandemin uppenbarligen velat ha väldigt mycket stora evenemang och inte är lika bekymrad som jag är över den trängsel som hade kunnat uppstå. Jag har träffat många olika aktörer – det är långt ifrån bara idrotten – som var och en tycker att man har en väldigt bra modell. Men med den situation som vi har haft, inte bara i utan globalt, med pandemin har vi inte kunnat riskera detta och säga att just ni verkar ha en jättebra idé och modell. Jag misstror inte dem jag har mött eller hela sektorer, men vi har haft en situation som jag tror att vi kanske lite för snabbt lägger bakom oss, med en hög smittspridning. Med detta virus räcker det att vi sätter igång nya smittkedjor för att trycket på vården i en region ska öka med kanske 15, 20 eller 30 intensivvårdspatienter. Det skulle kunna göra att sjukvården inte klarar av att rädda de liv som man annars hade kunnat rädda. Jag tycker alltså att det är en genuint orättvis bild som ger uttryck för – att regeringen inte skulle bry sig om eller se idrotten. Det har vi definitivt gjort. Det är också därför som idrottsminister har haft väldigt många och nära dialoger med både publikråd och andra idrottsaktörer. Jag vill också säga att jag tycker att det är orättvist att bryta ut idrotten från kulturen, civilsamhället och kyrkorna, som också är i behov av att ha sina verksamheter.