prot · H809122 · 2021-05-18 00:00:00 — Att vi historiskt haft så få fall i domstol gällande könsstympning skulle jag tro beror ganska mycket på att det har funnits en osäkerhet i frågorna. Man har inte vetat hur man ska hantera det. Jag hoppas att det arbete som bedrivs kommer att förändra detta. Tystnadskulturen är någonting som vi motverkar, och vi kommer att få se konsekvenser av det. Vi avser att inrätta ett nationellt mot hedersrelaterat våld och förtryck vid i . Det är klart att en del av det arbetet gällande hedersvåld kommer att riktas in mot det ämne som vi just nu står här och samtalar om. Det är ett viktigt uppdrag att förebygga och bekämpa könsstympning av flickor och kvinnor. Jag ser fram inte bara emot att vi ger det uppdraget och att man arbetar på utan även emot att vi får se resultat av det arbetet. 58 AMINEH KAKABAVEH (-): Jag tackar socialministern så mycket för resonemanget och svaret. Det är jättepositivt att regeringen har kommit med väldigt bra och skarpa förslag i frågan, vilka vi också har fattat beslut om här i , och att till exempel det nationella kompetensteamet och har fått uppdrag. Men saken är den att vi behöver se det här i ett lite större perspektiv också. Problemen finns i kommunerna där vi har de här individerna – där barnen går i skolan, där familjerna kommer till kännedom och där man går till vårdcentral, barnmorskemottagning eller gynekologmottagning. Där har vi bristande kunskaper. Vi i Varken hora eller kuvad bedriver en podd där vi intervjuar såväl utsatta personer som barnmorskor, gynekologer och läkare från olika delar. Det de säger är att det är svårt för många att förstå detta, för individerna berättar inte. De hedersutsatta offren berättar inte öppet, om man inte till exempel undersöker en gravid kvinna som har komplikationer och svårigheter. Då kommer man att kunna prata, men hur ska vi göra med alla de unga flickorna? På vilket sätt skulle till exempel skolan och sjukvården kunna hantera detta? Det finns skolsköterskor. Hur kan man göra detta tillsammans, till exempel med öppen vård för barn och unga i kommunerna? Jag pratar inte bara om vissa enheter som finns i landet, utan jag skulle önska mer landsomfattande information, kunskapsutveckling och kompetensutveckling, till exempel inom barnmorskemottagningarna, sjukvården och skolorna. Skolsyrrorna kan också få kunskaper om könsstympning. Jag tror och hoppas att kommer med sådana förslag som gäller hela landet, men också att man gör en ny kartläggning. Den senaste kartläggningen gjordes för jättelänge sedan. Enligt till exempel kommer 20 000 asylsökande i hela från de 30 länder där detta finns, de flesta i och . Det kommer kvinnor och flickebarn därifrån. Man menar på att 5 000 av dem har kommit till . Det innebär att vi absolut har väldigt många fler könsstympade än 38 000. Vi vet också att många av dem är barn; det tar för dem innan de hamnar på barnmorskemottagning eller gynekologmottagning. Därför behöver vi också verktyg för att se till att de får vård och omsorg. Och man kan inte bara satsa på storstäderna. Det finns speciella mottagningar i och , men de här flickorna och kvinnorna finns ju överallt, även i resten av landet. Vi måste se till att de får vård och stöd. 59 Socialminister (S): Jag kan inte understryka detta mer än vad jag gjort både i mitt interpellationssvar och i mitt förra anförande. Jag instämmer i Amineh Kakabavehs upprördhet. Detta är ju förfärligt. Det är inte bara ett fysiskt ingrepp; det är en kränkning av flickors och kvinnors rättigheter. Det är våld som utförs, och detta är någonting som de tvingas leva med. Det är väldigt viktigt att känna till för alla som arbetar och möter detta att den som har blivit könsstympad inte kan få hjälp med bara vårdinsatser; det här är förstås en kränkning, som jag sa. Jag vet egentligen inte hur mycket mer jag kan kommentera. Jag kan bara konstatera, när det gäller kunskaperna i vården, att det självklart är viktigt att man känner till detta, att man vet hur man ska arbeta preventivt och förebyggande och att man känner till i vilka länder det är mer vanligt och att det kan ske i allt yngre åldrar. Det kan också vara så att man inte genomför en total könsstympning. Man kanske hittar sätt att göra detta i sterila miljöer där man tycker sig kunna minska lidandet. Men det finns förstås alltid ett annat lidande kvar oavsett. WHO tar till exempel bestämt avstånd från detta, vilket är väldigt viktigt, som en global hälsoorganisation. Jag har inte kunskap nog att veta hur alla ungdomsmottagningar arbetar med detta. Men jag hoppas och tror att kunskapen finns och successivt byggs ut. Detta arbete ska bedrivas av det nationella som ska inrättas inom ramen för i . Någonstans ska det placeras. Men det betyder inte att det är där kunskapen ska stanna. Tvärtom är det viktigt att kunskapen sprids. Som Amineh Kakabaveh säger är det inte så att det finns på några ställen i . Vår kunskap och vetskap är inte total, men det finns på många ställen. Man måste återigen lära sig att se, förstå och våga ta i problematiken och inte blunda för den och tänka att någon annan gör det. Det behöver all personal känna som möter barn och unga och inte minst om man arbetar på olika ställen i vården. 60 AMINEH KAKABAVEH (-): Tack, socialministern, för engagemanget! Så länge hedersproblematiken finns och reproduceras från hemmet, religiösa skolor, samfund och föreningar och där tystnadskultur och kulturrelativism finns kommer det här problemet att finnas kvar och frodas. Därför menar jag på att vi inte bara kan förlita oss på regionerna och vad de ska göra eller på det nationella kompetenscentrumet, även om de gör ett gott arbete. I hälso- och sjukvårdslagen 4 kap. 2 § står att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om ansvar och uppgifter för verksamhetschefen. Det betyder att en verksamhet som till exempel en chef för gynekologi skulle vilja inrätta på en sådan mottagning inom måste få föreskrifter antingen av en myndighet eller regeringen enligt vår lag. Det går inte bara att förlita sig på att alla följer lagen. Min förhoppning är att ministern ser till att det finns en nationell handlingsplan men också speciella mottagningar inom och inte privata. Det ska också finnas en kartläggning. Det är viktigt med kunskaps- och kompetensutveckling redan på och och så vidare. 61 Socialminister (S): Som Amineh Kakabaveh nämnde förut blev 1982 det första landet i västvärlden som förbjöd kvinnlig könsstympning. Sedan tog det , och därefter skärptes lagen. Det är klart att det förpliktar. Det handlar inte bara om att fatta de besluten och förbjuda. Den som bryter mot lagen kan dömas till fängelse i högst . Är det så att man hotar någon, att det medför livsfara eller allvarlig sjukdom, kan det dömas till fängelse i mellan två och . Det är ganska stränga straff i de fall man kommer på det. är den bild jag har och den uppgift jag får att det inte är kända fall av att det pågår könsstympning i på det sättet som någon dömts för. Snarare ställs frågan: Förs man utomlands? Var händer detta, och hur går det till? När vi nu skärper utreseförbudet och gör risk för könsstympning till en möjlig grund för att ge utreseförbud är förhoppningen förstås att det ska bidra till att färre flickor och kvinnor råkar ut för detta. Frågan ställdes om hur många det skulle kunna vara som har varit utsatta för könsstympning. fick ett uppdrag om det. Man gjorde en bedömning där man tittade på hur många som 2012–2018 skulle ha kunnat utsatts för könsstympning. Man har sett att det har varit en stadig ökning, och det gäller i alla sjukvårdsregioner. Det är viktigt att veta. Den ökningen kan bero på att man har infört en ny diagnoskod som gör att man har ett annat sätt att kunna följa detta. Vårdpersonalen blir också bättre på att registrera. Bara det faktum att vårdpersonalen kan registrera gör att det i deras medvetande blir en fråga som de ställer sig. Vi behöver också fler metoder för att kunna kartlägga förekomsten av könsstympning för att se hur utvecklingen ser ut. Återigen: Ett stort arbete bedrivs. Förhoppningen är att ett nationellt ska underlätta det arbetet så att kunskapen finns i hela landet. Interpellationsdebatten var härmed avslutad. § 15 Svar på interpellationerna 2020/21:472 och 473 om antigentester för covid-19 och sekvensering av provsvar 62 Socialminister (S): har frågat mig om jag ser ett behov av ett utökat antal antigentester i , om jag avser att ta initiativ till att fler antigentester utförs, exempelvis genom att rekommendera användning av antigentester för att screena omsorgspersonal, och vilka ytterligare åtgärder som jag ämnar vidta för att skydda gruppen äldre i allmänhet och i synnerhet äldre på särskilt boende eller äldre med hemtjänst. Vidare har även frågat mig om jag vet hur många procent av positiva virusprovsvar som sekvenseras i , när jag bedömer att kommer att nå mål om att sekvensera av positiva provsvar, om jag anser att målet att sekvensera av positiva provsvar är tillräckligt och om jag och regeringen avser att vidta några åtgärder för att understödja regionerna i deras arbete med sekvensering av provsvar. rapporterar regionerna att det finns god tillgång i testningskapaciteten ute i landet, och det är mycket positivt. Alla som upplever symtom kan och bör testa sig. Regeringen ser absolut ett behov av ett utökat antal antigentester i . För att ytterligare stärka testningskapaciteten generellt och antigentestningen i synnerhet tecknade regeringen och Kommuner och Regioner en tilläggsöverenskommelse om antigentester. Bland annat kan antigentester användas för att öka testkapaciteten som ett komplement till PCR-tester och för att snabbt ställa diagnos i sjukvården. Antigentester rekommenderas också att användas vid screening av omsorgspersonal. Genom att utföra regelbunden screening av personal i känsliga miljöer, såsom äldreomsorgen, kan man fånga upp potentiellt smittsamma personer som inte upplever symtom. Det är mycket värdefullt. Genom snabbtester kan personal återgå i arbete snabbare efter förkylningssymtom, och därmed kan personalbortfallet minska. Regionerna rapporterar att man använder antigentester, och jag välkomnar det. Självklart är antigentesterna ett steg i att öka möjligheterna att skydda äldre i allmänhet och äldre på särskilt boende eller äldre med hemtjänst i synnerhet. Antigentesterna är en väg framåt, men möjligheterna till att införa lokala besöksförbud finns kvar om det behövs för att förhindra spridningen av covid-19. Äldre prioriteras också först i vaccinationsarbetet. Precis som frågeställaren anger har regeringen gett i uppdrag att bevaka och utöka sekvensering till ändamålsenliga nivåer. Myndigheten ska även kartlägga vilka virusvarianter som förekommer i och undersöka vilka varianter som orsakar eventuella vaccingenombrott. Det ska även säkerställas att alla regioners prover inkluderas i sekvenseringsanalyserna. Såväl som rekommenderar sekvensering av av positiva fall som en målnivå. Det ska inte ses som något tak utan en nivå vi bör ligga vid eller över. I ett senare läge, om vi skulle ha en stor andel av befolkningen vaccinerad och ett fåtal smittfall, kan det dessutom vara aktuellt att sekvensera en ännu mycket högre andel av positiva prover. rapporterar att har nått 10 procents sekvensering på nationell nivå. Det finns fortfarande en viss eftersläpning av rapporteringen, men jag är glad att vi snabbt kan ställa om för att tillsammans möta nya utmaningar i den här pandemin. Regeringen säkerställer att det finns medel för ändamålsenliga analyser som behövs för att hantera pandemin. Jag vill avslutningsvis påminna om hur centralt det är att följa råd, rekommendationer och restriktioner. De skyddar såväl mot presymtomatisk smitta som mot olika virusvarianter. 63 (M): Tack till ministern för svaret på mina två interpellationer, som jag ställde ! Mycket har hänt – och mycket positivt, ska jag säga – i de här frågorna. Jag kan dock konstatera att jag också på det här området tvingas låta som en förutsägbar opposition när jag säger att det har varit för lite och att det har varit . Jag tycker verkligen att har varit alldeles för långsamt med att få igång den storskaliga testningen. Det har varit en kritik från oss moderater från pandemins början, och det gäller också användningen av antigentesterna, alltså snabbtesterna. De är ett viktigt verktyg för att kunna screena vissa personalgrupper och på det sättet upptäcka asymtomatiska personer. rekommenderar nu att snabbtester används inom till exempel omsorgen. Man kan också använda dem inom hälso- och sjukvården för att screena patienter innan man öppnar upp dörren på akutmottagningen. Men det här borde ha använt sig av i större utsträckning tidigare. Kommuner som gick före och började använda snabbtester har kunnat rapportera goda resultat. Man har hittat medarbetare som inte har haft några symtom på att vara smittade men som ändå har visat sig vara det när man har genomfört screening. På det sättet har man potentiellt kunnat rädda liv inom omsorgen. är vi i ett mycket bättre läge än vi var då, när jag skrev interpellationerna. har vaccinationen kommit långt. Alla som bor på ett särskilt boende har fått möjlighet att vaccinera sig, liksom personalen och också egentligen alla i befolkningen i stort som är . Men alltjämt är antigentesterna någonting som jag tycker att vi ska använda oss mer av framöver. Det är välkommet att nu har en uppdaterad vägledning på området där man också lyfter att antigentester kan vara ett verktyg för att screena andra personalgrupper och användas även inom andra verksamheter. Ett område som lyfts fram och som jag tror kan vara viktigt är skolan. Jag har fått många samtal. Jag är övertygad om att också ministern eller åtminstone departementet har fått många påringningar och samtal från bekymrade lärare som upplever att de inte kan skydda sig från smittan. De får gå till sin arbetsplats på gymnasieskolan och där träffa otroligt många elever, som potentiellt kan vara smittade. I den här typen av situationer skulle just användningen av antigentester kunna vara ett bra komplement till det som är helt grundläggande, nämligen att vi alla tar ansvar och följer de råd och rekommendationer som finns. För det är klart att en kemilärare som genomför laborationer och så vidare med sina elever har svårt att hålla distans till dem – som det är ett viktigt mål att hålla skolan öppen. Där kan antigentester vara ett viktigt verktyg. Jag är dock lite fundersam över den överenskommelse som finns mellan SKR och staten. Den säger att ersättning kan utgå för antigentester där provet tas av hälso- och sjukvårdspersonal eller annan behörig personal. Då uppstår en fråga. I skolan är det inte alltid möjligt att ha utbildad hälso‑ och sjukvårdspersonal som genomför testet, utan det skulle behöva vara just egentester eller självtester, och då kanske inte ersättning kan utgå. Det vore bra om ministern här kunde svara på frågan om det här, eller om inte annat ta den tillbaka till departementet och i eventuell diskussion med SKR se över hur den nuvarande överenskommelsen ser ut. Jag får återkomma till den andra delen av min interpellation i nästa inlägg. 64 Socialminister (S): Även om jag inser att det är roll att säga att det är för lite och för sent tycker jag att man kanske ändå kan fundera över om man alltid behöver säga det. Det är ett faktum att vi testar väldigt mycket . Det är också ett faktum att även om det tog tid för alla våra regioner att skala upp en testning – som i alla länder var minimal innan pandemin började, för det var inte så man arbetade i hälso- och sjukvården – byggdes den ut och är nu väldigt omfattande. När det gäller antigentester delar jag inte bilden att alla andra länder använder dem så väldigt mycket. Däremot har vi varit angelägna i om att se till att man använder snabbtester där de verkligen spelar roll, precis på det sätt som beskrev, när det gäller äldreomsorgen och sjukvården. Sedan kan man säga att vi använder dem jättemycket i alla andra sammanhang, men så här långt närmar vi oss nog ett läge där antigentester blir enklare att genomföra och där man kan göra ett sådant själv. Med all respekt: Vem som helst kan inte göra ett snabbtest så som de har sett ut, utan det är ganska speciellt att stoppa upp den där pinnen väldigt långt upp i näsan. Det gör inte vem som helst på någon annan, utan det behövs egentligen vårdpersonal för att göra det. Men som sagt: Så fort vi ser bättre teknik i detta där man också kan göra egentester tror jag absolut att det kommer att vara en viktig del och att man kommer att använda det mer. Vi har inte varit där, och jag kan inte säga att vi riktigt är där . Men vi närmar oss. Det är det här som lite grann påverkar i vilka sammanhang man kan ha antigentester. Kan man testa alla elever i eller på gymnasiet när det kanske tar en kvart att få resultatet och det ska vara vårdpersonal som gör testerna? Då är det betydligt svårare. Jag kan bara dela den bild som har. När något annat blir möjligt är det inte önskvärt att gymnasieelever tillbringar sin tid hemma och läser på distans en enda dag mer än nödvändigt. Om man kan hitta sätt som gör att man känner att eleverna kan befinna sig i skolan är det naturligtvis jätteviktigt. Jag förstår att frågan också gäller skolan i allmänhet, där lärare tycker att de befinner sig nära eleverna och inte alltid kan hålla avstånd. Detta har egentligen varit en begränsande faktor för hur många test som görs. Det har inte funnits någon ekonomisk begränsning, och det är inte heller en fråga om att testerna inte räcker till. Det handlar om hur man kan använda dem på ett adekvat sätt. Det är egentligen lite grann det som är syftet. Det är viktigt att säga att det finns en större diff eller en större risk för ett felaktigt provsvar med ett antigentest än om man tar ett PCR-test. Det är förstås viktigt att ha med det i ett sammanhang så att man vet att den som testar positivt också kan komma i kontakt med vården och får göra ett ordinarie PCR-test. Först då vet man om det handlar om en person som verkligen är smittad och som man ska smittspåra och så vidare. Det finns rekommendationer och vägledning från om hur man ska använda detta. Min bild är att redan när vi tecknade tilläggsöverenskommelsen var en del regioner igång lite grann. Men de var lite tveksamma, för man ville inte hamna i ett läge där man använde sig av tester och litade hundraprocentigt på resultatet men inte hittade alla eller kanske hade gjort något på fel sätt. Men det där har skalats upp. Avslutningsvis tror jag att när vi har möjligheten att verkligen göra detta med egentestning och inte behöver ha vårdpersonal inblandad ökar möjligheterna för hur man skulle kunna använda detta och verkligen underlätta på många olika sätt. 65 (M): Självklart behöver man inte som ledamot från oppositionen alltid säga att det är för lite och . Men återigen: Jag tycker i det här fallet att det är det. Det har varit mycket av min och mitt partis genomgående kritik mot regeringens hantering av pandemin att man ofta har varit både ett och två steg efter. I hanteringen av pandemin är det just tempo och att vara snabbfotad som har visat sig vara otroligt viktigt. En av förklaringarna – det är i alla fall jag övertygad om – till att trots allt har haft en så stor smittspridning och tyvärr så otroligt många som har dött med covid-19 är det faktum att vi var lite för sena på bollen, om man uttrycker sig så. Det var ett lite för yrvaket agerande från regeringen och från myndigheten och även delvis – det ska sägas – från regionerna i början av pandemin. Vi kom inte igång med testningen, smittspårningen och isoleringen i tillräckligt stor utsträckning, utan smittan fick spridning i samhället. Det har vi fått sota för . Även när det gäller sekvenseringar kom många andra länder, till exempel våra nordiska grannländer, igång snabbare. Jag bor själv, fru talman, i norra . fattade regeringen beslut om att stänga gränsen från in till med hänvisning till att den brittiska virusmutationen var ganska vanligt förekommande i och att man upptäckte den där i stor utsträckning. Jag tycker att det var ett riktigt beslut. Men min reflektion då var också: Ja, men vi vet ju inte hur det ser ut i norra . Där testade vi inte i samma utsträckning, och där sekvenserade vi inte provsvaren i samma utsträckning. stängde alltså gränsen mot ett land som hade kommit längre i sin sekvensering och som hade bättre koll. Men vi hade inte samma beslutsunderlag och samma koll på läget i . Det är allvarligt när man inte har koll. Utan spaning ingen aning, brukar man säga. Man behöver ha koll för att kunna vidta rätt åtgärder. Jag är glad att vi nu har kommit upp i sekvenseringsnivå. når vi de som både och Europeiska smittskyddsmyndigheten rekommenderar. Jag hoppas att man inte nöjer sig med det utan att man jobbar vidare för att försöka höja andelen. Jag tror att det inte minst blir viktigt framöver, när vi ser att det kanske kommer ännu elakare virusmutationer. Det talas nu om den indiska, som vi har ett tjugotal konstaterade fall av i . Det finns också en risk att det kommer att uppstå nya mutationer. Då är det oerhört viktigt att vi sekvenserar i större utsträckning, och det torde också bli möjligt att sekvensera en större andel i takt med att smittspridningen förhoppningsvis går ned och vi därmed också har färre positiva svar. Då borde andelen kunna öka. Det är min förhoppning att så kan bli fallet. Framåt är min förhoppning när det gäller antigentester som sagt att regeringen tillsammans med SKR tittar på om man behöver justera den överenskommelse som finns . Som jag läser den skulle det till exempel inte vara möjligt för staten att ge ersättning eller för kommunerna att få ersättning om inte hälso- och sjukvårdspersonal är med och utför testerna. På exempelvis gymnasieskolorna, återigen, är det kanske inte praktiskt genomförbart, utan vägen framåt där är kanske just användning av egentester. Då behöver den överenskommelse som finns framtagen justeras och uppdateras utifrån det. 66 Socialminister (S): Jag tror att jag avstår den totala granskningen, analysen och slutsatserna när det gäller varför blev hårt drabbat och är hårt drabbat – även om jag till utläggning också vill lägga till att överdödligheten i i jämförelse med övriga , vilket väl får anses vara ganska relevant, ändå ligger på den nedre halvan. Det är inget som förringar det som har hänt i eller de dödsfall som har inträffat, men jag tycker ändå att man ska ha en relativt rättvisande bild av vilket hårt arbete som svenska folket tillsammans har bedrivit för att pressa ned smittspridningen. Jag tror förstås att testningen spelar en väldigt stor roll. Det är skälet till hela den diskussion som har förts , även om jag tycker att det knappast har handlat om viljan utan snarare om en väldigt tuff belastning till en början. Vi har , , haft en hög och omfattande testkapacitet i . ligger vi på 300 000–350 000 . Det är väldigt viktigt att vi inte på något sätt minskar ned det innan vi antingen upplever att vi har en betydligt mindre smittspridning eller upplever att vi vill ersätta delar av detta med antigen- eller snabbtester. PCR-tester är dock det som är absolut säkrast och som också möjliggör den sekvensering som talar om. Min bild är nog ändå att detta med egentester inte riktigt är framme, att det inte finns förutsättningar och möjligheter att på ett säkert sätt till exempel låta alla elever på en skola testa sig. I de pilotprojekt man har gjort har man haft vårdpersonal som har gjort detta. Det är möjligt att jag har fel i detta, men det är min bild. Om förutsättningarna förändras tar vi en diskussion med Kommuner och Regioner om vår överenskommelse. Vi var överens redan när vi tecknade testöverenskommelsen om att vi måste återkomma när frågan om snabbtester klarnade och när vi upplevde att detta var ett alternativ, vilket vi gjorde .