prot · H80964 · 2021-01-14 00:00:00 — Samhället har svikit dessa människor, inte bara en utan två gånger. Hanteringen av detta är, menar jag, på alla plan under all kritik. Men inte ens med facit i hand verkar det finnas en vilja att utvärdera. Jag trodde ändå att det var viktigt för regeringen att utvärdera alla typer av verksamheter och myndigheter för att på så sätt säkerställa att allt blivit som man tänkt. Annars är det ganska lätt att tro att det ur regeringens synpunkt i detta fall blev precis som man hade tänkt, för regeringen ville inte ens från början ersätta dem som hade vanvårdats utan tvingades mer eller mindre att ändra sig. Ministern säger i sitt svar att uppdrag är slutfört, enligt den överenskommelse som gjorts. Min fråga blir varför det sitter så långt inne att utvärdera denna verksamhet. Var inte syftet att så många som möjligt skulle få upprättelse i den mån detta är möjligt? Att många kommuner nu stäms hade kunnat undvikas om regeringen hade tagit det ansvar som borde åligga den. Vi vill alltså se en ny genomgång av de fall som har fått avslag och att den ersättning som många har haft rätt till också utbetalas. Jag kan inte se det faktum att kommuner nu stäms som något annat än ett misslyckande från regeringens och sida. Min följdfråga blir därför hur ministern ser på det faktum att kommuner nu stäms. 125 Socialminister (S): Det var inte en fråga i interpellationen hur jag ser på att kommuner nu stäms. Däremot kan jag säga att det ju var en riktigt lång process. Den pågick , kan man väl säga, från det att , som han hette, fick i uppdrag av dåvarande folkhälsominister att sätta igång . Den var i sig väldigt viktig för många. En del som jag mötte i min roll i socialutskottet menade att bara att ha blivit lyssnad till och att ha fått vara med i och bli tagen på allvar av någon kanske var det viktigaste. För andra var det den offentliga ursäkt som sedan skedde. För ytterligare andra var det också en fråga om att få gå vidare och göra en ansökan till . Det började som sagt med . Det var ett omfattande arbete som bedrevs. Det är också ganska talande att det var en bred uppgörelse. Det var en regering som gav uppdraget om . Det var en annan som tog emot den och såg till att det blev en upprättelseutredning. Det fanns en bred överenskommelse om att man skulle gå vidare med förslag. Det tog att göra allt detta, och är det avslutade sitt uppdrag. Jag kan inte uttala mig om huruvida en korrekt bedömning gjordes i varje enskilt fall. Det vore att överpröva och dess myndighetsutövning. Det ska jag inte göra, och även om jag hade fått göra det hade det varit en omöjlig uppgift. Det är klart att det är en väldigt speciell situation för att lyssna till den enskilde. Jag vet, efter att ha haft rollen som oppositionsföreträdare, att man ansträngde sig väldigt hårt för att se till att det fanns olika former av stöd – psykologiskt och andra typer av stöd. Man vet ju att den som ska dit och berätta om något kan behöva stöd för att våga, orka och kunna berätta, men också kanske efteråt. Detta minns jag att vi talade väldigt mycket om och ville försäkra oss om: att det i inte skulle handla om en traditionell domstolsförhandling, där man förväntas ge svar och någon kanske lite kallt ställer frågor. Detta var i alla fall viktigt för oss. Däremot deltog vi inte i själva arbetet. Ingen vet hur många barn som historiskt sett har farit illa inom den sociala barn- och ungdomsvården. Det här var ett försök att kartlägga detta och få något slags uppfattning om det. , som skulle förbereda och säga hur man kunde få upprättelse, försökte att på något sätt fastställa antalet och landade i att kanske mellan 2 000 och 5 000 skulle komma att ansöka om ersättning. För ett antal någonstans däremellan skulle ersättning också kunna beviljas. var det viktigt att säga att detta var uppskattningar som var väldigt osäkra. Jag vet att frågan redan då väcktes om varför så många ansökningar beviljades i början och färre mot slutet av perioden. Det är också en fråga som ställde i interpellationen. Jag fick förstås gå tillbaka lite grann för att se om min minnesbild stämde. Det var säkert så att den som kände sig väldigt förberedd inkom tidigt med sin ansökan, men det var också lättare för nämnden att börja med det som man ansåg vara tydligt. Det som skulle kunna ersättas skulle vara av allvarlig art. Detta gjorde också att de mer svårbedömda fallen landade lite mer mot slutet. Jag vet inte hur det ser ut i de enskilda fallen, men detta är i alla fall förklaringen och svaret på den andra halvan av fråga. 126 (SD): Tack, ministern, för svaret! Faktum är att orimliga beviskrav ledde till att så många som av dem som hade vanvårdats och ansökt om ersättning fick avslag. Detta är i någon mening en skam för . Statens tanke måste i detta fall ha varit att säga att vi erkänner att det ni har blivit utsatta för är fel, och vi tar avstånd från det och visar det moraliskt på detta sätt – genom ekonomisk kompensation för allt ni har fått utstå. Då blir det problematiskt när hälften av dem som ansöker inte får detta erkännande. Ministern nämner själv , som ledde . Han var också starkt kritisk till att det var så få personer som beviljades ersättning. När en så insatt person visar sig vara så skeptisk till de beviskrav som ställts kan man konstatera att det uppenbarligen har ställts för höga beviskrav på den som utsatts för vanvård. Som ministern säger är det endast fall av allvarlig vanvård, som var väldokumenterade och detaljerade, som har kompenserats. Detta torde egentligen strida mot ambitionen att bedömningarna skulle vara generösa. I stället gjorde komplicerade bedömningskrav det omöjligt för många att få ersättning. Först var den sökande tvungen att visa att han eller hon hade varit placerad då denna hemska vanvård inträffade. Sedan skulle man också bevisa att fosterföräldrarna eller barnhemspersonalen inte agerat för att förhindra detta. Dessutom skulle man kunna bevisa att detta var sant – annars kunde man dömas för förtal. Detta blev problematiskt i sig, för det fanns inte någon dokumentation. Det ställde till det för jättemånga. har fått ersättning – det är en skamligt låg siffra när man har höga ambitioner. Ministern menar än en gång, fru talman, att har utfört det uppdrag de satts att göra. Följdfrågan blir: Hur vet man det när det inte har gjorts någon form av utvärdering alls? I nästan alla andra sammanhang görs det utvärderingar. Det skrivs rapporter, och man ser till att pengar används på rätt sätt och att beslut som är fattade också genomförs. Men här vill man inte göra någon översyn eller utvärdering. Det borde inte ha funnits några som helst budgettekniska skäl, för även om alla som sökte hade blivit beviljade ersättning hade man ändå kunnat hålla sin budget. Då blir det väldigt lätt att tro att det snarare har funnits ett tydligt incitament eftersom regeringen från början var så negativ till att ersätta dem som utsatts för detta. I stället stäms nu som sagt en massa kommuner runt om i landet. Det skulle vara intressant att höra om ministern inte själv anser att det går att se det som ett misslyckande att man nu i stället väljer att stämma kommunerna, därför att det system som var tänkt att ersätta dem inte fungerade, eller om hon åtminstone kan svara på frågan vad det är som gör att just denna myndighet inte granskades eller följdes upp. 127 Socialminister (S): Det är viktigt att säga att det var en fråga om en moralisk upprättelse. Det var också en uppgift att se till att hitta någon form för hur upprättelse skulle ske. Jag tycker inte att vi ska använda ordet skamligt i det här sammanhanget. Det har gjorts otroligt stora ansträngningar i en mycket svår situation. Vi talar ju om fall som är, som i det här fallet, . Det är klart att det ibland är svårt för den enskilde att få fram den typen av bevis. Man ska förstå att det inte fanns någon som efterfrågade skriftliga protokoll i alla sammanhang. Men man ska också förstå att det handlade om människor som inte längre levde som blev anklagade och som inte kunde ge sin version, så det är klart att det var ett väldigt svårt uppdrag. Det var därför som en särskild utredning fick titta på hur upprättelsen skulle kunna ske. Den kunde ske i flera olika former, som sagt var. Flera av dem som är berörda har förstås lite olika uppfattningar om detta. förslag går i princip ut på att regeringen eller någon annan skulle se om gjorde rätt bedömning. Min uppfattning är att det inte är möjligt att göra det. Det är nästan 5 000 samtal som har förts och spelats in. Det har bland annat handlat om att läsa underlag. Detta tog tre . De fick också förlängd tid för att de skulle ha tid att göra ett gediget arbete. Det fanns inga begränsningar rent ekonomiskt. Återigen: Det skedde regeringsskiften här emellan. Det här är inte en fråga som handlar om att någon vill eller inte vill, utan det är genuint väldigt svårt. En stor ansträngning har gjorts. Men att i efterhand gå igenom alla fall för att se om de jurister som var utsedda gjorde rätt bedömning eller tolkning är någonting som vi inte gör i andra domstolsärenden. Vi går inte in och säger att domarna har dömt fel, utan vi har en lagstiftning som ska följas. Detta är inte en domstol utan en ersättningsnämnd, men den har motsvarande konstruktion. Jag ser inte att vi kan utvärdera de enskilda fallen. Men syftet var att man skulle granska övergrepp eller försummelser av allvarlig art. Utredningen skrev medvetet på det viset, för man menade att det fanns anledning att försiktig med att låta granskningen omfatta alltför många olika situationer, utan det skulle vara hanterbart. Den enskilde skulle veta om han eller hon kunde omfattas av ersättningen och om det var relevant att ansöka om det. Det var förstås också viktigt för att nämnden skulle kunna fullfölja uppdraget. För att inte ersättningen skulle förlora sitt symbolvärde som bekräftelse och upprättelse skulle den förbehållas den som utsatts för de allra allvarligaste formerna. Ersättningen var dessutom densamma, , i varje fall där man tilldömdes en ersättning. Någonting som också diskuterades var om alla verkligen borde få samma ersättning. Men det var ersättning för övergrepp eller försummelser av allvarlig art, och det handlade inte om att värdera hur allvarligt det var. Jag menar att det var ett gediget och väldigt seriöst menat arbete som gjordes och som avslutades . Jag ser ingen möjlighet att pröva de tolkningar som har gjorts med koppling till lagen. Jag känner att jag upprepar mig själv , men det är inte fråga om ett underlag. Det är ingen som säger: Jag kryssar i de här tre kriterierna. Det skulle förstås ta många timmar att inhämta tillräcklig kunskap, och att göra om detta för att se om man gjorde rätt eller fel ser jag inte som möjligt. 128 (SD): Jag förstår såklart det komplexa i detta och att det handlar om bedömningar. Kritiken har också varit att de gör bedömningarna har landat alldeles för snävt. Det kanske inte handlar om att man ska titta på exakt vilka bedömningar som nämnden har gjort utan på hur det var utformat från första början och att dra lärdom av det. För mig är det tyvärr inte helt otroligt att vi skulle kunna hamna i en sådan här situation om framöver. Då kan det vara bra att ha utvärderat en verksamhet som sådan. Att det är två skilda saker att utvärdera verksamheten och dess arbete och att sedan ta upp alla fallen, vilket jag också tycker att man borde göra, har ministern alldeles rätt i. Jag förstår det svåra i att det är fall. Då förstår folk kanske också det svåra när jag säger att det är en alldeles för stor bevisbörda som har legat på dem som skulle ta fram bevis och dokumentation som är . Det är inte jättelätt. Jag har förstått att det inte kommer att bli någon utvärdering. Det som jag ville lyfta upp var framför allt att eftersom det blev som det blev stäms nu kommunerna i stället. Vi har från sida haft synpunkter på och ville inte lägga ned den. Vi var det enda parti som gick emot det beslutet. Jag ville gå upp och ställa den här frågan, eftersom det blev en chock att man i stället stämmer kommunerna nu och någon annan får ta smällen för ett arbete som borde vara gjort. Jag vill avsluta mitt inlägg med att säga att jag lider med alla dem som har gått igenom den här processen – det vet jag att det är fler som gör – för att sedan mötas av ett avslag. Jag vill också önska dem lycka till som orkar ta striden en gång till. Sedan får jag väl beklaga att det inte finns något stöd för en utvärdering. 129 Socialminister (S): Det var 2 210 personer som fick ersättning. Om det hade varit en omöjlighet att prestera någon typ av underlag skulle det inte ha landet på den nivån. Om jag minns rätt – jag reserverar mig lite grann – skulle man också kunna hänvisa till de berättelser och vittnesmål som man hade givit till för att inte behöva återupprepa allt igen. Det var alltså inte alltid fråga om att det skulle vara skriftliga bevis, men det är klart att det på olika sätt skulle göras troligt. Det fanns de som menade att vi kanske inte skulle försöka oss på det här, för det skulle bli så svårt. Det är svårt med gränsdragningar. Jag är glad att vi gjorde det och att vi inte sa att eftersom det är så svårt att dra gränser är det bättre att vi låter bli, för då är det ingen som frågar varför man hamnade på fel sida. Någonstans dras gränserna. Jag tror att har rätt i att vi inte vet hur framtiden ser ut och vilken typ av motsvarande upprättelse som skulle kunna ske. Desto viktigare är det att vi i kommande interpellationsdebatter pratar om den framtida och den nutida sociala barn- och ungdomsvården, för vi har lovat att vi ska göra allt vi kan för att barn och unga inte återigen ska utsättas för denna vanvård. Vi vet inte hur många det är. vanvårdsutredning är ett otroligt viktigt dokument för historien. För alla dem som fick ersättning var det förstås viktigt, även om jag vill upprepa det som jag sa inledningsvis, att det förstås inte finns några pengar i världen som kan betala för det lidande eller kompensera för det trauma som man har upplevt. Interpellationsdebatten var härmed avslutad. § 11 Svar på interpellation 2020/21:269 om massvaccination mot covid-19 130 Socialminister (S): har för det första frågat mig hur jag ser på risken att det stora och ökade trycket på hälso- och sjukvården försenar vaccinationen mot covid-19 och om jag avser att vidta några åtgärder för att förhindra att vaccinationen försenas och för det andra om jag är beredd att ge i uppdrag att ta fram förslag på regeländringar i syfte att vid behov möjliggöra för farmaceuter att vaccinera mot covid-19. Det är viktigt att vaccinationer mot covid-19 sker effektivt, skyndsamt och säkert. Vi vet, och jag hoppas att allt fler håller med oss, att vaccinationer räddar liv och hälsa och att trycket på sjukvården i det läge vi är i kan minska. Alla legitimerade sjuksköterskor får utföra vaccinationer. fanns det över 110 000 verksamma legitimerade sjuksköterskor inom hälso- och sjukvården i . Det är sjukvårdspersonal i världsklass, och bland dem finns stor erfarenhet av att utföra omfattande årliga vaccinationskampanjer, mot influensa till exempel. För att effektivisera vaccinationsarbetet får sjuksköterskorna delegera bland annat iordningställandet av vaccination till annan hälso- och sjukvårdspersonal. nämner helt riktigt att belastningen på bland annat sjukhusvården är mycket hög. Det väntas dock huvudsakligen vara sjuksköterskor från primärvården och öppenvården som utför vaccinationer mot covid-19. Det är inom primärvård och öppenvård som den främsta vanan finns av att vaccinera många personer , exempelvis mot influensa. Jag vill understryka att regionerna har full möjlighet att organisera vaccinationsarbetet så att sjuksköterskor från olika delar av vården kan delta. Det finns förstås även möjlighet att anställa pensionerade sjuksköterskor eller sjuksköterskor som jobbar inom andra branscher. Regionerna kan också anlita externa vaccinationsaktörer under förutsättning att dessa följer prioritetsordningen för vaccinationerna. För att möjliggöra en skyndsam vaccination mot covid-19 gav regeringen i uppdrag att ta fram en nationell vaccinationsplan. tecknade regeringen en överenskommelse med Kommuner och Regioner, SKR, som i korthet innebär att staten åtar sig att betala för vaccin och vaccinationer medan regionerna ansvarar för att utföra vaccinationerna. Regionerna har alltså goda ekonomiska förutsättningar för att anlita den personal som behövs. Tillsammans har regionerna och och vinter arbetat intensivt med vaccinationsförberedelser utifrån den nationella planen. Genom bland annat regionernas vaccinationssamordnare har det förberetts för att tillse att personal, utrustning och lokaler finns tillgängliga. När det gäller ytterligare insatser för att underlätta vaccinationsarbetet har beslutat att distriktssköterskor och barnsjuksköterskor får ordinera, det vill säga besluta om, vaccin mot covid-19. I en ordination ingår en medicinsk bedömning. bedömer därför att det skulle krävas mycket omfattande utredningar om ordinationsrätten skulle utökas till fler yrkeskategorier. Det handlar först och främst om patientsäkerhet. Med största sannolikhet kommer flera olika vaccin mot covid-19 att användas , vilket innebär en ökad komplexitet. Personalen måste också kunna hantera eventuella allergiska reaktioner som i mycket sällsynta fall kan uppstå i samband med vaccination. bedömer dock att de nya föreskrifterna är tillräckliga för att tillgodose behovet av sjuksköterskor som kan ordinera vaccin mot sjukdomen covid-19, och SKR framför att regionerna har god kompetens och kapacitet att genomföra vaccinationer mot covid-19. Givetvis följer regeringen de här frågorna noggrant i dialog med såväl myndigheter som regioner. Jag utesluter därför inte något på förhand. 131 (M): Jag tackar socialministern för svaret på min interpellation. Bakgrunden till interpellationen är att har drabbats oerhört hårt av coronapandemin. Vi har haft en mycket omfattande smittspridning, som regeringen tyvärr inte har lyckats begränsa. Man har inte heller lyckats skydda våra äldre i den utsträckning som vi har önskat och haft som ambition. Den stora smittspridningen i kombination med misslyckandet att skydda våra äldre är förklaringen till att så många som snart 10 000 svenskar har dött med covid-19. Det är en alldeles vedervärdig siffra. finns det dock ett ljus i tunneln, och det är detta ljus min interpellation handlar om, nämligen möjligheten att vaccinera befolkningen mot covid-19 och därmed rädda liv men också jobb och företag. har bedömt att en försenad vaccination kostar 25 miljarder . Genom en snabb vaccination kan vi fortare återgå till en mer normal vardag och rädda liv, jobb och företag. Därför är det viktigt att genomförandet av den största vaccinationsinsatsen någonsin i vårt land blir framgångsrik och går så snabbt som vi vill och som det går givet de leveranser är lovat. Det är inte själva vaccinet utan vaccinationen som räddar liv, vilket EU:s hälsokommissionär slog fast . Det räcker inte att doserna kommer till , utan alla människor i vårt land måste också få vaccinationen utförd. När nu hälso- och sjukvården är så hårt ansträngd på grund av pandemin borde vi verkligen titta på alla möjligheter att ge hälso- och sjukvården avlastning och ta vara på olika yrkeskategoriers vilja, kompetens och kunnande. farmaceuter har tillsammans med apotek sträckt ut en hand till regeringen och sagt att de vill hjälpa till: Ge oss farmaceuter möjlighet att vaccinera på apotek. Detsamma gäller tandläkare: oss möjlighet att vaccinera. Regeringen borde ta denna utsträckta hand. Vi har inte råd att säga nej till goda krafter som vill bidra i detta arbete. Jag är bekymrad över att regeringen åter lutar sig tillbaka lite grann och hoppas på det bästa. Jag hoppas också att regionerna ska klara av vaccinationen så bra som socialministern tror och hoppas. Men det är viktigt att vi förbereder oss för problem och att regeringen inte bara är reaktiv utan proaktiv och att man inte bara, som ministern sa i sitt svar, följer dessa frågor noggrant utan agerar, förbereder och planerar. Man kan redan nu ge i uppdrag att förändra förordningar och föreskrifter så att det blir möjligt för farmaceuter och tandläkare att bidra i vaccinationsarbetet och ge Försvarsmakten i uppdrag att ställa sina resurser till förfogande. Det gäller att ta de utsträckta händer som kommer från goda krafter, såväl privata som offentliga. 132 Socialminister (S): inramning förvånar mig lite grann. Vi kan givetvis diskutera den svenska strategin om det är det egentligen önskar. Jag tycker att beskrivning är felaktig. har gjort det till sin mission att säga att regeringen lutar sig tillbaka, gör inget, tar inget ansvar och pekar på andra. Med sin erfarenhet från inte minst socialutskottet och alla de möten vi har haft under pandemin är dock högst medveten om hur många olika aktörer som behövs i ett samhälle för att det ska fungera. Det handlar om att hantera inte bara den största hälsokrisen utan samhällskrisen i modern tid. Regionerna som huvudmän för svensk hälso- och sjukvård är inte bara lite ansvariga, ansvariga till eller ansvariga tills det blir jobbigt. Regionerna har faktiskt egna val där man prövas som företrädare. Jag misstror inte regionerna, tvärtom. Jag vill ge dem de bästa förutsättningarna, för det är de som har 110 000 sjuksköterskor anställda. Det var inte att luta sig tillbaka att ge ett uppdrag till att ta fram en nationell vaccinationsplan. Det var inga vaccin på gång , men vi behövde en vaccinationsplan. utsåg vi en nationell vaccinsamordnare, inte för att sköta det nationellt utan för att företräda i EU. har inte bara ”fått” vaccin utan tagit en aktiv roll i att förhandla fram vaccin. Prioritetsordningen är också klar, och regioner ihop med myndigheter förbereder sig. Regeringen sitter kanske inte i dagliga möten med vaccinsamordnare, men regeringens expertmyndighet gör det för att se till att vaccinationerna verkligen fungerar. Så till frågan om farmaceuter och tandläkare. Tandläkarna har inget litet beting. I andra sammanhang talar och företrädare från socialutskottet och jag om hur vi har ett växande vårdbehov med anledning av pandemin. Jag tycker att tandläkarna ska hantera det snarare än att ägna sig åt det som inte är deras roll. De är inte utbildade att ordinera vaccin, och jag tycker inte att vi ska förminska den uppgiften i ett läge där vi ska vaccinera många människor. Regionerna låter ju inte sjuksköterskorna göra allt från A till Ö. De behöver inte både förbereda vaccinationen, sköta vaccinationen och registrera den, utan här kan förstås annan personal gå in och avlasta. Än så länge säger regionerna att de inte behöver få in människor som inte kan vaccinera och har annan utbildning där de behövs bättre. Men som jag nämnde i mitt svar har man gett såväl distriktsjuksköterskor som barnsjuksköterskor möjlighet att ordinera vaccin. Jag kan försäkra om att får vi signaler från regionerna om att andra behövs kommer vi att lyssna till dem. Men det finns inget önskemål om att vi nationellt ska säga att Försvarsmakten ska delta. Sjuksköterskor är ju inte försvarets främsta tillgång, men skulle försvaret behöva bistå med logistik eller annat kan regionerna gå via och få detta stöd. Det är inte alla eller ingen som gäller. Det är en väldig skillnad mellan med 2 miljoner invånare och med 120 000, och man behöver lägga upp det lite olika. Möjligheten att använda företagshälsovård och externa vaccinaktörer tittar man också på. Så sent som i går hade jag en dialog med , , vår vaccinsamordnare och . Det finns en bild av att vi hanterar detta. Det går enligt plan, och det vi nu hoppas på är förstås att alla vacciner som vi har avtal om blir godkända och levereras så att vi får bästa möjliga framhållning. Den största farhågan är väl att företagen inte riktigt kan förutse hur mycket de producerar. 133 (M):