prot · H809100 · 2021-03-25 00:00:00 — Vi vill se över modellen och bland annat ge regionerna mer utrymme och i samverkan med den nationella nivån ta fram en nationell kulturplan, där regionernas egna förutsättningar, mål och styrkor får ta en större plats. Ytterligare ett sätt att skapa såväl nationellt som internationellt intresse för vårt kulturliv är att inrätta ett system för ett nationellt kulturhuvudstadsår, där en svensk stad eller kommun förslagsvis får statusen som nationell kulturhuvudstad och får kulturspotlighten riktad mot sig. Då kan också mindre städer och kommuner få uppmärksamhet och en chans att visa upp och särskilt utveckla sitt kulturliv i samverkan med nationella och regionala aktörer. Från vill vi lyfta fram att ett led i att stärka den tornedalska minoritetens ställning och stödja de meänkielitalande skulle vara att inrätta ett meänkielicentrum i . Att ett språkcentrum lokaliseras till det område där minoritetsspråket används är i det här fallet en given utgångspunkt. ligger centralt i , som är traditionellt språkområde för meänkieli, även om många meänkielitalande bor i olika delar av . Jag skulle kunna räkna upp många exempel som visar att det finns en väl utbyggd infrastruktur och en kritisk massa – en jordmån – i som gör orten naturlig och självklar för en lokalisering av ett språkcentrum för meänkieli, men jag lämnar detta ämne just . Jag vill bara framhålla behovet av ett meänkielicentrum och att det bör förläggas just i . De nationella minoriteternas egenmakt, de verktyg och förutsättningar man ges att forma sin egen framtid, har sedan minoritetspolitiken introducerades varit ett avgörande fundament som minoritetspolitiken har vilat på. Men det är viktigt att detta också tar sig uttryck i det konkreta genomförandet av minoritetspolitiken. Här vill jag lyfta fram civilsamhällets betydelse för att vårda, värna och utveckla de nationella minoriteterna och de nationella minoritetsspråken. Hade det inte varit för vissa ideella organisationers insatser, till exempel Svenska Tornedalingars Riksförbunds arbete med meänkieli, är det frågan om vissa av de nationella minoritetsspråken ens skulle ha överlevt. Vidare kan frågan ställas om revitaliseringsarbetet skulle ha kommit igång och haft den kraft det har utan dessa organisationer. Därför, fru talman, är det också viktigt att de idéburna organisationerna har både ekonomiska och praktiska förutsättningar för att bedriva en bra verksamhet för att minoritetspolitiken också ska kunna genomföras i praktiken. 5 (V): I dagens betänkande har tre motioner. Jag vill yrka bifall till vår reservation 11. Det kan inte vara acceptabelt att det 2021 fortfarande är svårt att leva ett vanligt fungerande liv i , med arbete eller studier, familj och fritid när man har en funktionsnedsättning. Rätten till delaktighet inom både kultur och idrott för personer med funktionsnedsättning regleras bland annat i artikel 30 i FN:s konvention om rättigheter för personer med funktionsnedsättning. Den innebär att människor med funktionsnedsättning ska kunna vara fullt delaktiga, inte bara som besökare och åskådare utan även som utövare av kultur och idrott. Myndigheten för delaktighet har gjort en kartläggning av möjligheterna att ha en aktiv fritid, och den visar att många personer med funktionsnedsättning vill göra fler aktiviteter på sin fritid än de kan eller har möjlighet till. Anledningen till att de avstår är till exempel bristande tillgänglighet i samhället men också avsaknad av information om tillgänglighet. Det kan också handla om en svag privatekonomi eller otillgängliga transporter. saknas också det stöd man behöver inför och i samband med aktiviteter. Myndigheten pekar på att små förändringar och större medvetenhet om dessa hinder skulle kunna göra att fler skulle kunna ta del av det generella utbud av aktiviteter som redan finns. För att säkerställa tillgängligheten för alla behövs också ibland aktiviteter som är särskilt riktade till personer med funktionsnedsättning. Självklart är denna grupp inte helt homogen. Det finns förstås variationer och stora skillnader när det gäller hur mycket anpassning man behöver, vilken ekonomi man har och så vidare. Precis som i befolkningen i stort har kvinnor med funktionsnedsättning en sämre ekonomi än män. Kartläggningen visar också tydligt att personer med en neuropsykiatrisk nedsättning är mindre aktiva än andra, och det kan bero på att det knappt finns något utbud av aktiviteter som särskilt riktar sig till den målgruppen. Vi vet också att utbudet av kultur- och fritidsaktiviteter skiljer sig stort beroende på var i landet man bor. Det är en försvårande omständighet med de långa avstånden. Ansvaret för ett tillgängligt kulturliv ligger på flera nivåer. Samarbetet mellan beslutsfattare på statlig, regional och nivå behövs, och samverkan mellan fastighetsägare, byggherrar och konst- och kulturlivets aktörer måste öka. För att öka kunskapen om vilka hinder som finns för en person med funktionsnedsättning att ta del av kultur måste självklart även representanter från funktionshindersrörelsen vara delaktiga i arbetet. Vi i anser att det också behövs insatser som ligger utanför kulturutskottets område, till exempel förstärkt rätt till personlig assistans och färdtjänst. Vi föreslår också att staten ska ta ett större grepp och göra en översyn av tillgängligheten inom kulturen. Det saknas fortfarande ofta kunskap på lokal nivå och en medvetenhet om vad som behöver göras. saknas även incitamenten. Det är ju sällan av illvilja, men det är lätt att glömma om det inte finns särskilda checklistor, fastslagna rutiner eller inflytande från experterna, det vill säga de personer med funktionsnedsättning som i slutändan ska delta. För att bredda utbudet av tillgänglig kultur och tillgängliga arrangemang menar vi att det ska finnas krav på att detta perspektiv ska vara med när man får offentlig finansiering. Det kan behövas justeringar i bidragen för att det ska bli möjligt, men vi menar att det är en större kostnad för den enskilde och för samhället om inte alla människor har möjlighet att ta del av kultur. Jag vill också kort beröra ett förslag från oss som bereds förenklat, nämligen att genomföra en större kartläggning av musiklivets förutsättningar och utreda skillnader mellan stöd för olika genrer och låta den ligga till grund för framtida förbättringar inom svenskt musikliv. Jag tror att mina kollegor i utskottet känner igen detta. Detta är nämligen något som alla partier i de två senaste valrörelserna har lovat att ställa sig bakom. Jag vill bara uppmärksamma åhörarna på att det inte heller blir av. Man hade chansen att leva upp till vallöftet. med pandemin finns det ännu tydligare motiv för en sådan här kartläggning. Det uppdrag regeringen har gett om en mer generell översyn av kulturens villkor för uppstart är jättebra, men den kommer inte att kunna gå på djupet inom enskilda konstarter på det sätt som jag tror behövs. samlades alla vi kulturpolitiska talespersoner för att tala om konstmusiken, krisen för blåsinstrumenten och orkestrar som inte har möjlighet att rekrytera. Här behöver det göras något snart om vi inte ska få en större kris. Avslutningsvis vill jag också berätta om ett spännande förslag från som finns i dagens betänkande. Det rör en utredning om att ta vara på det spännande svenska kulturarv som finns på . Det är förknippat med svenska expeditioner dit . Det finns ett skyddat kulturminne i form av Svenskhuset där, och vi föreslår att man ska titta närmare på om i samarbete med andra länder verksamma på skulle kunna skapa ett kulturcentrum där. 6 (KD): har jag suttit och lyssnat. Om man lyssnar riktigt noga hör man partiernas kulturpolitik ganska tydligt, och jag menar att kulturpolitiken egentligen är partiernas själ. Det har varit väldigt intressant att lyssna, och det kommer ett par talare till efter att jag har framfört mina tankar. Låt mig ge några exempel från verklighetens folk. Här är ett citat från en musiker: ”Året som arbetande musiker har varit en mardröm på flera sätt. Två exempel: jag hade ett kontrakt med Blåsarsymfonikerna som blev avbrutet . En stor julturné med 30 konserter som också ställdes in. Osäkerheten är ju alltid en faktor i min bransch, men under pandemins första skede så skalades det mesta ner med 500-regeln, 300-regeln 50 och 8 där det är omöjligt att utöva någon form av livemusik. Först var det mest en chock för mig som mer har övergått till dagar med en strimma av hopp men också dagar med stor uppgivenhet och förtvivlan. Man undrar om man kan leva på musiken ? Stöden ifrån staten har varit bra, men med alldeles för långsamt beslutsfattande. Vad det gäller att hålla ut så har jag kunnat göra det, helt enkelt för att jag fortfarande brinner så mycket för själva musiken. Älskar att försöka bli bättre och utvecklas.” En annan kulturarbetare från verklighetens folk, som äger en ljudfirma och som brukar resa runt i och serva när det gäller ljud på riktigt stora event, ringer mig och berättar att han inte fakturerat något . Det är ett sjunkande skepp med trasiga segel. Några kulturarbetare som äger en firma och som sköter logistik i samband med större konserter runt om i landet beskriver det så här: ”blomstrande företag blöder och dör. Även företagare med upparbetat kapital går på knä i en industri som normalt omsätter miljarder. De tvingas ta lån för skatt, hus och hem för överlevnad. Resultatet blir att vår kompetens, som tidigare klassats som en av de bästa i världen, går förlorad i uppsägningar och konkurser. Föryngringen avstannar och industrin monteras ned bit för bit. Extremt många företag sökte stöd, i panik, då pandemins restriktioner hotade att rasera livsverk. Otydligheten kring vad som kan eller får sökas är anmärkningsvärd. Särskilt då liknande stöd aldrig sökts av oss förut. Stöd, som tyvärr inte täcker upp mot överlevnad. Här finns en stor orättvisa. Snedvridna stöd går förlorade för de med reella behov. Vi levde vår dröm, vi gjorde rätt för oss. Vi förväntar oss respekt och någon som med korrekt information är villig att stå på vår sida – på riktigt!” Detta var bara några exempel. Hela Kultursverige blöder. Det är allt från ideella museer till studenter på som ser med oro . Det är en befarad kompetensflykt från Kultursverige. Personer med begåvningar som kan konkurrera internationellt söker sig annan sysselsättning. Låt mig beskriva de krisstöd som kommit från regeringen och hur vi från reagerat. drev vi på regeringen för att få på plats ett omsättningsstöd även för enmansföretagare och holdingbolag. Det är viktigt inte minst för verksamma inom kultursektorn, som ofta bedriver sin verksamhet i den formen. I den ändringsbudget som presenterades hade regeringen hörsammat detta. Det innebar 3 ½ miljard kronor och 1 ½ miljard . Vi har under hela pandemiåret gjort allt vi kunnat för att förmå regeringen att agera när det gäller kulturskaparnas villkor. Vi stöder också förslaget om extra stöd till kultursektorn på grund av intäktsbortfall under pandemin. I motion med anledning av den extra ändringsbudgeten välkomnar vi att företagsstöden till enskilda näringsidkare och holdingbolag stärks. Men vi ser med oro på att en del stöd är kortlivade. Det skapar osäkerhet hos berörda om huruvida stöd ligger kvar fram eller inte. var vi kulturpolitiska talespersoner på här i . Vi befann oss i en sal där det normalt finns plats för cirka 250 personer. Restriktionen säger 8 personer. I i gäller också 8 personer. Kyrkan rymmer 2 200 besökare – det finns 900 sittplatser. Ärkebiskopen säger att med 10 kvadratmeters yta per person skulle det kunna vara 273 personer där, men det får alltså bara samlas 8 personer. väller det in folk i varuhus och gallerior. Jag läste en debattartikel av biskop i . Han skriver: ”I sitt remissvar till regeringen beskriver sammankomster där deltagarna sitter ned som sammankomster med en mindre risk för smittspridning i jämförelse med sammankomster där deltagarna står upp eller är i rörelse. Ändå väljer myndigheten att föreslå större lättnader för museer, där människor rör sig runt i rummet, än för allmänna sammankomster där människor sitter på sin plats, till exempel i en stor kyrka. Varför är det så? Varför är det farligare att fira gudstjänst än att besöka ett museum?” Regeringen tillsatte en utredning om återstart för kulturen. Det gäller återhämtning och utveckling efter coronapandemin. Utredningen, som har ett tydligt framtidsfokus, ska bland annat analysera kultursektorns förutsättningar för återhämtning. Uppdraget ska redovisas . Jag kan lova att vi från sida kommer att följa utvecklingen. Vi vill bland annat se en garanti från staten när det gäller kulturella event, motionslopp, barnläger och den typen av arrangemang som ordnas coronasäkert. Det ska finnas en garanti i ryggen. Jag ställer mig bakom reservation nummer 9, och jag står givetvis bakom vårt särskilda yttrande om klassikerlista. 7 LAWEN REDAR (S): Den statliga kulturpolitiken stod redan innan coronapandemin inför stora utmaningar. Det nationella målet, att alla ska ha möjlighet att ta del av en mångfald av konst och kultur och av ett kulturutbud som upplevs som relevant och att möjligheterna inte ska begränsas av ens ekonomiska och sociala bakgrund eller av var i landet man bor, uppnås inte. Myndigheten för kulturanalys har i snart pekat på hur kulturvanor och tillgänglighet skiljer sig åt beroende på socioekonomiska, geografiska och demografiska faktorer. Det finns, fru talman, skäl till att det ser ut så här. Jag tänkte börja med villkoren för konst- och kulturarbetarna i vårt land. Innan coronapandemin präglades kulturarbetsmarknaden av tidsbegränsade och osäkra anställningar. Det är alltså vanligt att kulturarbetare kombinerar projektanställningar, verksamhet i eget företag och perioder då de försörjer sig på stipendier, som inte räknas som inkomst i trygghetssystemen. Konst- och kulturskapare har gått från att vara anställda på institutioner, alltså teatrar eller konserthus, till att driva enskilda firmor eller aktiebolag. råder det faktiskt en ofrivillighet i detta. Enligt har 240 professionellt verksamma skådespelare inom teatern en fast anställning i . Då ska man lägga till att det är uppemot 3 000 skådespelare som är verksamma i branschen. Samtliga utredningar som handlar om konst- och kulturskapare anger att dessa arbetar under ekonomiskt sämre villkor än andra grupper i samhället med motsvarande krav på utbildning och yrkeserfarenhet. Den senaste statliga offentliga utredningen, Konstnär – oavsett villkor?, visar därtill att konstnärer har stora svårigheter att erhålla sociala försäkringar, föräldrapenning, bostadsbidrag och försörjningsstöd trots att de har en lägre genomsnittlig inkomst. Statliga stipendier är inte SGI-grundande. Konstnärer har dessutom i mindre grad en kollektivavtalad tjänstepension. Den socialdemokratiska regeringen skapade 1999 för att öka den sociala och ekonomiska tryggheten för frilansande skådespelare. I får ett antal kvalificerade frilansande skådespelare en tillsvidareanställning. När man får ett frilansuppdrag tar man tjänstledigt, och mellan frilansuppdragen får man genom tillgång till kompetensutveckling och inkomst. Modellen har väsentligt ökat tryggheten för dem som blir antagna. finns dessutom en dansallians och en musikallians. till den otrygghet som råder på arbetsmarknaden är det hög tid att fler konst- och kulturutövare får fasta anställningar på institutionerna, att vi utökar antalet platser på scenkonstallianserna, förstärker centrumbildningarna och breddar alliansverksamheten till fler områden. Det här var en av de frågor som vi socialdemokrater drev i höstens budgetförhandlingar, och jag är glad att budgetsamarbetspartierna kunde presentera en permanent satsning om till just konst- och kulturskapares villkor. Stipendier och ersättningar till den fria konsten ökar med hela 43 miljoner, stöd till fria grupper och arrangörer förstärks med 16 miljoner och fria aktörer inom bild- och formområdet tilldelas ytterligare 6 miljoner. Det är 5 miljoner till centrumbildningarna, och 10 miljoner till scenkonstallianserna. Dessutom köper vi nu in svensk samtida konst för uppemot 50 miljoner för att stärka konstnärers villkor och förutsättningar. Pandemins slag mot kulturlivet och kulturarbetares förutsättningar saknar motstycke. Förbudet mot allmänna sammankomster och offentliga tillställningar först enligt ordningslagen och sedan enligt pandemilagen i syfte att minska smittspridningen innebär att näst intill all publik verksamhet har fått ställas in . Det här drabbar teatrar, konserthus, biografer, arenor, festivaler, mötesplatser och alla anställningar i anslutning till dessa. Kulturarbetares begränsade trygghet har ytterligare försvagats, och återhämtningen inom sektorn riskerar att bli långsam. De villkor som konst- och kulturskapare hade innan pandemin gör också att gruppen nu är än mer utsatt. Få vet de ekonomiska villkoren som konst- och kulturskapare lever under, och kanske är det just därför som man har haft svårt att anpassa de nationella krisstöden till dessa förutsättningar. Klys beskriver exempelvis i sitt remissvar till kulturens återstartsutredning att de flesta konst- och kulturskapare är egenföretagare med enskild firma, vilka inte omfattas av korttidspermitteringsstödet. med höga fasta kostnader har haft möjlighet att dra nytta av omställningsstödet, vilket sällan är fallet för konstnärsföretag. Omsättningsstödet har inte varit till gagn för konstnärliga enskilda näringsidkare, eftersom de saknar relativt regelbundna inkomster. Deras inkomster är ju anpassade efter produktioner, turnéer och särskilda uppdrag. Vi budgetsamarbetspartier har därför instiftat det som betecknas kulturkrisstöd och som fördelas av , , och Författarfonden. har vi fördelat mest kulturstöd i relation till alla andra nordiska länder. har också antalet ansökningar blivit allt fler som yrkesgrupper i anslutning till kulturen just på grund av de här kvalitetskraven kanske inte har kvalificerat sig för stöden. Jag menar att det är viktigt att vi trots pågående pandemi drar lärdomar av det som pågår. Vi kommer att behöva förlänga krisstöden och vidta kraftfulla åtgärder för en återstart. Yrkesverksamma konst- och kulturskapare behöver återetableras, och nyexaminerade konst- och kulturskapare behöver få en chans att få träda in på arbetsmarknaden. Regeringen har, som nämnts av flera ledamöter här, tillsatt en återstartsutredning för kulturen som har ett tydligt framtidsfokus. Jag hoppas att beskedet till oss politiska företrädare ska vara att vi inte återgår till samma kulturarbetsmarknad av otrygga anställningar, få anställningar, new public management-system inom institutionerna och brist på sociala försäkringar och pension utan att vi återstartar med seriösa trygghetsambitioner. Politiken kommer också att behöva främja fler arbetstillfällen. Vi socialdemokrater vill se fler satsningar på kultur i skolan, i arbetslivet samt inom vård och omsorg för att förbättra folkhälsan. Med trygghet skapas också mer kultur. Sedan är det politikens uppgift att se över resurserna så att kulturen kommer alla till del. Ett annat område som jag vill lyfta, fru talman, handlar om barns och ungas bildningsresa. Kulturvanor skapas redan i barndomen. Därför har skolan en viktig uppgift att möta de barn och unga som i sin vardag inte får tillgång till kultur och bildning. Tillgången till estetik, musik, teater, humaniora, bild och formgivning ska inte vara avhängigt ens föräldrars inkomst eller utbildningsbakgrund. Trots detta väntar över 38 000 barn och ungdomar i vårt land på att få gå i , men det får de inte på grund av brist på kommunala resurser. Värst är det i de kommuner där nedskärningar på kulturområdet just nu genomförs, inte sällan i borgerligt styrda kommuner. Nedprioriteringen av estetiska ämnen är också ett borgerligt verk som resulterat i att estetik står i relation till klass. Barn och unga som har en tydlig klassbakgrund får inte ta del av detta i sina skolor. När vi försökte återinföra estetiska ämnen som obligatoriska på gymnasieskolan 2018 var det en borgerlig riksdagsmajoritet som höll emot. En annan borgerlig reform som heter Skapande skola finns bara på de skolor som har en kulturengagerad rektor eller lärare som strider för att barn ska få uppleva konst och kultur av hög kvalitet. Jag kan nog vara av uppfattningen att alla barn ska ha tillgång till konst och kultur av hög kvalitet i skolan. Därför kanske det är av intresse att fortsätta diskussionen om hur vi kan åstadkomma det här. Är man av uppfattningen att alla barn ska ha rätt till en bildningsresa måste politiken på detta område omformuleras. Pandemin är långt ifrån över, och jag är faktiskt stolt över vad budgetsamarbetspartierna har lyckats åstadkomma i form av krisstöd till kulturen, idrotten, mediesektorn och civilsamhället. Men kulturen kommer att behöva fortsatta krisstöd och en rejäl återöppningsplan. Mot bakgrund av detta har vi socialdemokrater begärt att kommer till kulturutskottet för en diskussion om återöppningsmöjligheter, vaccinationspass och en differentierad pandemilag anpassad efter publikstorlek. Vi vet också att det kommer att behövas stora insatser i takt med återöppningen, men allra viktigast tycker jag är detta: Vi socialdemokrater vill ha kultur för alla. Det kräver en annan politik efter pandemin, en politik som främjar trygga anställningar och ökar kulturutbudet i hela landet, en kulturpolitik som värnar alla barns och ungas rätt till bildningsresa oberoende av föräldrarnas inkomst och utbildningsbakgrund eller var i landet man bor. Mot bakgrund av det anförda ställer jag mig bakom utskottets förslag i detta betänkande. 8 (M) replik: Socialdemokraterna, i alla fall i , säger sig nu storsatsa på kulturpolitiken. Man vill återta och kulturministerposten. Vad det här gör med samarbetet och klimatet mellan regeringspartierna och Socialdemokraterna ska jag låta vara osagt, men det är väl så intressant. Jag är dock bekymrad över vad dessa socialdemokratiska ambitioner kan komma att innebära för kulturen när pekpinnar och mål ska sättas upp i stället för att man låter kulturen vara just fri. Det är ju inte direkt så att Socialdemokraterna historiskt har värnat en kulturens mångfald. Teknikfientligheten har varit påtaglig, och argument emot valfriheten har ofta grundat sig i att man tycker att politiken och politiker vet bäst och behöver skydda medborgarna. Jag tycker precis tvärtom: Politiken ska hålla sig så långt borta som möjligt och i grunden stimulera en fri kulturnäring som genom offentliga insatser tillgängliggörs främst för barn och unga, inte för välbeställda innerstadsbor i exempelvis . Av de förslag som jag har sett att Lawen Redar nu vill gå fram med till finns en stor tyngd på att det offentliga åtagandet ska öka, det vill säga att mer skattepengar ska läggas på kultur. Men det finns inga förslag på hur kulturens finansiering skulle kunna breddas utöver de offentliga bidragen och stöden. Min fråga är därför: Är utökade möjligheter till privat finansiering av det slag som vi moderater lägger fram förslag om otänkbara för Socialdemokraterna och Lawen Redar? 9 LAWEN REDAR (S) replik: Tack, , för frågan! Jag är så glad över att det har väckt stor uppmärksamhet att socialdemokratin i nu har fattat beslut om ett antal motioner till . Det har handlat om den ekonomiska politiken, klimatpolitiken och kulturpolitiken, som här lyftes fram. Det är många frågor som lyfts fram för att medlemmarna oroas över de klasskillnader som råder inom kulturpolitiken. Särskilt barns och ungas tillgång till kulturen är någonting som man vill adressera politiskt. Här behöver det komma till väldigt många reformförslag. Mot bakgrund av kulturpolitik, som faktiskt bidrog till en ökad segregation och en ökad klassklyfta mellan barns och ungas tillgång till kultur och bildning, lever vi med efterverkningarna . Frågan handlade om kulturens möjlighet till differentierad finansiering.